Винниченко В.К.

ДРАМАТИЧНІ ТВОРИ

Том 13

ЧОРНА ПАНТЕРА І БІЛИЙ МЕДВІДЬ

П’єса на чотири дії

ДІЄВІ ОСОБИ:

Корній Каневич (Білий Медвідь) - митець.

Ганна Семенівна - його мати.

Ріта (Чорна Пантера) - його жінка.

Сніжинка.

Мулен - критик, журналіст.

Янсон, Міґуелес, Блек, Кардинал, Сафо, Лемоньє, Мімі, Штіф - митці, їхні коханки й моделі.

Лікар.

Пожильці з будинку, публіка, музики й ґарсони в кафе.

ДІЯ ПЕРША.

Велике ательє; в лівій стіні ззаду - двері в кімнату Ріти. Задня стіна - скляна, в ній двері на спільну веранду: скло матове, назріст людини. Трохи далі - двері в коридор. Понад лівою стіною - широка канапа, посередині - стіл для їжі. Праворуч на самому краю кону стоїть велике, завішене білим, полотно, на якому, коли його одпинають і повертають, видно фігуру жінки, схожої до Ріти, що схилилась над дитиною. На стінах не видно малюнків, тільки рисунки вуглем або олівцем.

В ательє Ганна Семенівна. Повна, поважна пані, з добрим білявим лицем і розумними великими очима. Ходить обережно повз двері, що на веранду, і з заклопотаною цікавістю непомітно заглядає туди. У розчинені двері далеко видно покрівлі будинків города, а на переді - фігури людей, які гаряче балакають між собою. Видно столик, на якому стоїть машинка спиртова, а на ній вариться щось у бляшаній риночці. Над риночкою клопотливо порається Міґуелес, горбоносий, смуглявий юнак в оксамитовому піджаці. Видно іноді спокійно-флеґматичну постать рудого Блека з червоними баками, виголеними вусами й підборіддям. Він ходить, заклавши руки в кишені бурих, широких, оксамитових штанів, які носять італьянські робітники.

Щось помітивши, Ганна Семенівна швидко йде в ліві двері, силкуючись, щоб її не побачили.

Зараз же за нею входить в ательє Корній. Великий, трохи незграбний, мішкуватий, має довге, пишне, біле волосся, як грива, лице схоже на лице Ганни Семенівни, також з виразом доброї, спокійної сили. Нахмурено обома руками розчісує волосся назад і дрібними кроками товстих ніг ходить по ательє, поглядаючи часом у двері на веранду. Сідає на канапу. Через якусь хвилину входить Ріта з веранди.

Дуже тонка, гнучка, одягнена в чорне, лице з різкими рисами, розвиненими щелепами, жагуче, майже дике і грубе, але гарне.

Ріта (щільно й з жадним задоволенням вдивляючись у Корнія, підходить до нього. Немов здивовано говорить).- Що з тобою, Нію? Чого ти так раптово втік? Га?

Корній (кудовчачи волосся, силкуючись удати байдужого). Зовсім не втік... Я втік? От маєш...

Він має звичай взагалі робити різні рухи плечима, руками,- то тре носа, то поводить плечима, а особливо, як схвильований.

- Нате вам, я втік... Ха! То єсть...

Ріта. А нам усім здалося, що ти втік... Месьє Мулен навіть сказав, що ти побіг з таким виглядом, що так і здається, ніби вибіг білий медвідь з ломакою в руках.

Корній (встаючи). Месьє Мулен - дурень, от і вже... Месьє Мулен! Подумаєш...

Ріта (з лукаво-радістною непомітною усмішкою). Ну, месьє Мулен не дурень. Це вже, мій Білий Медведику, трошки занадто. Месьє Мулен - перш усього знаменитий критик. І коли ти на нього будеш ревіти, то він тебе так одреклямує, що...

Корній (обурено). Ná! Tо що, що він критик, так я повинен спокійно дивитись, як... (Спиняє себе). А! Дай мені спокій!.. І вже. Маєш... Критик, як же... А! дай мені спокій...

Ріта (обережно лукаво). Ти ревнуєш?

Корній. Ná, маєш... От єсть... Уже... Ха! Як же, розуміється, до всякого французика. А, дай мені спокій. Тільки я от тобі скажу: коли я тобі вже не любий, ти вперед мені скажи, а потім уже що хочеш. От. А інакше... негарно. І месьє Мулен може полетіти догори ногами от туди на вулицю… От і вже...

Ріта. Мені скучно... Я теж людина… Ти все з своїми картинами.

Корній. Ну, от… От уже скучно... (Підходить до полотна, машинально піднімає й дивиться на нього, видно, як помалу заглиблюється й забуває за все).

Ріта. Розуміється. Не то, що скучно, а я не можу одна нести на собі всю сім’ю. Дитина хвора. Чому це досі лікаря немає? Може, доведеться виїхати... Чуєш, Нію?

Корній. А як же... Звичайно...

Ріта. Та годі тобі.

Корній. Зараз, зараз... (Хутко повертається до Ріти, пильно вдивляється в неї, переводить знову погляд на полотно). Гм!.. Безумовно... Слухай, може вже можна сьогодні трошки попозувати? Ґа?

Ріта (обурено). Ти сказився? Дитина хвора, а я буду з нею йому позувати?! Через тебе Лесік і хворий! Щоб ти знав!

Корній (винувато). Ну от, через мене. От єсть. Просто собі... Йому ж лучче сьогодні?

Ріта (злістно). Зовсім не лучче, а гірше... Лікар казав, що він не виживе в цьому кліматі, треба їхать. Ось зараз він мусить прийти й рішуче сказати. Ти ж сам це знаєш. «Лучче».

Корній (дивиться на неї, раптом клацає пальцями й швидко повертається до картини). Безумовно! Так і єсть... Так-так-так... (Хапливо шукає очима). Де палітра, щіточки? Ех! Ну, нічого.

Ріта (стиснувши брови, хмуро дивиться на нього, різко і твердо). Мені треба грошей, Корнію!.. Ти чуєш? Я мушу купити лікарства.

Корній. Лікарства? (Тривожно). Доктор прописав? Зараз, зараз. (Шукає по кишенях). Ось маєш п’ять франків... Та було ж уранці лучче. (Дає гроші). Бідний Лесьок... Ех, хлопчинка мій. Ну, та це ж не той... Лікар же казав, пройде... Га?.. Ах, яке якраз тепер свинство...

З веранди чути голосні фрази й окремі слова.

- Артист не має нації...

- «Шлунок»...

- Форма?

- Яка форма?

- Що таке «форма?»

Ріта. У Парижі не пройде... Лікар не міг тобі цього сказати. Це тобі хочеться так думати...

Корній (прислухаючись до розмови на веранді, неуважно до Ріти). Ну от… Звичайно, хочеться так думати… (Зупиняється, слухає). Але ж... хворіють же діти й тут...

З веранди:

- Одне мистецтво має вічність!

- О?

- От і «о»... Бо одне воно... форма... а всякий артист... Ха-ха-ха!..

Корній (до Ріти). Я зараз. (Хутко йде на веранду).

Ріта. Корнію! Я маю поговорити з тобою.

Корній. Зараз, голубко, зараз... Я тільки два слова скажу... (Поспішно виходить).

Ріта закусює губи й помалу повертається до дверей уліво. Звідти обережно виглядає й виходить Ганна Семенівна, питає:

- Ну?

Ріта (хмуро, різко): Нічого. Його ніщо не пробирає.

Ганна Сем. Але ж хоч трошки ревнував?

Ріта. Та що з того? Зараз же й забув. Якби я на його очах цілувалася з другим, а йому підставили його полотно, він би й тоді забув про мене. (Тріпнувши головою). Ну, добре!.. Хай так! Побачимо ж коли так.

Ганна Сем. Ах ти горенько яке з цим хлопцем. Ну, й скажіть на милість, що сталося з ним. І не злого ж серця, господи милостивий. І от таке!

Ріта. Нічого! Ми ще поміряємось. Я дитини не оддам за полотно! О, ні! Хоч би воно йому там було найгеніяльніше! Це ще ми побачимо. Хай іде до своєї Сніжинки, коли не любить, а брехати собі не позволю. (Бере зі столу ніж і сильно встромляє його в стіл).

Ганна Сем. Та що ви, Рітонько?! Він вас не любить?

Ріта (гордо). Ого! Хай спробує. Не в тому річ! Він мусить бути батьком, раз родив дитину. Сам застудив, дитина хвора, грошей нема і йому те все байдуже... Ще сміє ревнувати! Чекай... (Хмуро задумується).

Ганна Сем. Коли ревнує - знак хороший... Ах, біда яка!.. І не злого серця, господи милостивий… Ну, а цей Мулен хоче купити картину?

Ріта. Хоче, здається. Тільки Корній ніби не розуміє моїх натяків. А якби я схотіла, Мулен купив би. Та й йому самому вигідно купити... А поганий усе таки спосіб ми придумали, мамо... Негарний...

Ганна Сем. Е, моя дитино, коли сім’ю рятувати, то всякі способи хороші. Аби дав бог, щоб поміг тільки, щоб очулось його серце... Сім’я більше за все...

Ріта. Не в тому... А в тому, що й я може ж не дерево.

Ганна Сем. (тривожно). О? Ну, в такому разі краще вже... О, хай бог милує! Краще вже хай свої геніяльні картини малює...

Ріта (саркастично). Так? Аби синкові жінка вірна була? Ха-ха-ха! Може і з тим скажете помиритись, що він на Сніжинку задивляється? Аби йому добре було? Овва! Коли він так, то й я не буду мовчати. До якої це пори буде?! Дитина? Він кидає і я кину! Хай!

Чути плач дитини. Обидві прислухаються.

Ріта. Лесік плаче! (Раптово тривожно кидається й прожогом вибігає в сусідню кімнату).

Ганна Сем. (Ідучи за нею, с сумною посмішкою хитає головою). Ой, така якраз, що кинеш! (Виходить).

На веранді весь час чути глуху розмову. Чується стук. Потім двері з веранди одчиняються і входить Мулен.

Він не молодий уже, але рум’яний, з черевцем, очі розумні, хитрі, сластолюбиві й веселі. Пишна золотиста борода розчісана гарним віялом. Волосся посередині з пробором, в оці монокль, одягнений з чисто паризьким шиком.

Мулен. Madame? (Озирається. Прислухається до кімнати, з якої чути плач дитини).

У дверях на веранду з’являється Сніжинка.

Вона гарна, ясно-біла, вся пухка і жвава, з яскраво-червоними губами. Рухи повільні і ґраціозні, як льот сніжинок, убрана з тонким і випещеним смаком, любується собою й почуває владу своєї краси і привабливости.

Сніжинка (з легкою посмішкою слідкує за Муленом. Потім входить за ним в ательє й питає): Месьє, певно, хоче спитати madame, як вона відноситься до теорії мистецтва Ґюйо? (Лукаво посміхається).

Мулен (сміючись). Мадемуазель Сніжинка чудесно вміє проходити до самого дна душі людини. Ви якраз вгадали моє таємне бажання.

Сніжинка. Я надзвичайно рада! І думаю, що мадам Пантера, чи то пак! - мадам Каневич з великою охотою скаже вам. Я підкреслюю, месьє, вам, бо з другими вона не охоче про це балакає. Месьє Мулен не вірить? О, в такому разі вона нічого не скаже й ви нічого не знаєте. Розумієте? Хто в себе не вірить, тому ніхто другий не повірить. (Лукаво). А в таких справах як «теорії мистецтва» треба в себе вірити.

Мулен (розуміючи її). Ха-ха-ха! Може б ви мені дали кілька лекцій віри в себе?

Сніжинка. З охотою. Перш усього, треба кувати залізо, поки воно гаряче. Раз. Comprenez? Друге: чого хочеш, те мусиш вважати найбільшим за все. Два. Comprenez? Третє. «Теорія мистецтва» мусить обговорюватись не... не під носом у мужа. Voilа tout, mon ami!

Мулен. Дуже прохаю вибачення, шановний професоре, але мушу запитати: який ви маєте емпіричний ґрунт для ваших многоцінних тез?

Сніжинка. Мужчині це дуже трудно зрозуміти, але женщина зразу бачить. Раджу вам довіритися моїм тезам.

Мулен. З великою приємністю. Але... Але ще одно питання. Бачите, я держусь того вузько-утилітарного погляду, що людина все робить, навіть дрібниці, маючи себе на увазі, така моя філософія. І от, збираючи перли, які сипле мені мадемуазель Сніжинка, я хотів би уяснити собі, які перли вона збере за це? Ха-ха-ха!

Сніжинка. Сніжинка буде задоволена щастям свого ближнього.

Мулен. Який зветься Білим Медведем?

Сніжинка. Фі, mоn cher, ви маєте поганий смак ставити крапки над «і».

Мулен. Pardon! (Посміхається, тре руки, ходить по хаті. Зупиняється). Ні, слухайте, серйозно ви маєте дійсні підстави до таких порад мені? Га?

Сніжинка. Я маю серйозні підстави. Раджу слухатись мене. Потім от що: ви хочете купити полотно Корнія?

Мулен. Хочу. Чудесне полотно... Власне, не так той... школа, розуміється, трохи...

Сніжинка. Не крутіть. Полотно - чудесне. І ви на ньому заробите в двадцять раз більше.

Мулен. О, мадемуазель!

Сніжинка. C’est ça. Нічого! Але раджу вам зараз не купувати. Розумієте? Не купуйте!

Мулен. О? Він виставить її в Сальоні і я вже не зможу тоді купить… Ваша рада...

Сніжинка. Ах, так? Значить, ви не визнаєте один з моїх принципів, що те, чого хочеш, мусить бути більш за все? Ні? В такому разі, adieu! Чорна Пантера не для таких! Фі, жадний!

Мулен. Я вагаюсь між двома родами краси. Полотно і…

Сніжинка. І гроші!

Мулен (сміючись). Гроші - теж краса.

Сніжинка. Фі! Я з вами більше не хочу балакати. Ви розумієте красу?

Мулен. Смію думати.

Сніжинка. Ха! Ви? А хочете, я вам покажу красу. (Хутко повертається до дверей на веранду, ляскає в долоні і кричить): Алло! Алло!

У дверях з’являється худа висока постать Янсона.

Лице непорушно спокійне, виголене, голяндське; у зубах завжди люлька. Очі дивляться на все спокійно, упевнено, а на Сніжинку м’яко і віддано.

В один же час з дверей ліворуч виходить Ріта і, звертаючись до Сніжинки, говорить:

Ріта. Вибачте, але я прошу не кричати так дуже, у нас хвора дитина й це її лякає.

Сніжинка (щиро-злякано). Ах, простіть ради бога! Бідний мій Лесік! Я йому зробила боляче?

Ріта (м’якше). Він став такий неспокійний.

Янсон підходить і мовчки стає перед Сніжинкою з спокійним чеканням у лиці.

Сніжинка. Простіть, Ріто. Більше не буду. Поцілуйте його за мене. Я, бачите, хотіла тільки показати месьє Мулену красу. Він її розуміє тільки в грошах.

Мулен. Pardon, смію сказати...

Сніжинка. Нічого не смієте сказати. Хоч ви й багато пишете про красу, любов і таке інше, а їх не знаєте. Пляшка вина, добрий ростбіф і пікантна проститутка,- от уся ваша краса. C’est ça, monsieur. Янсоне, ви розумієте красу?

Янсон (спокійно пихкаючи люлькою). Сподіваюсь, що розумію.

Сніжинка. Подивіться, який тут етаж.

Ріта. Перший, можете не дивитись.

Янсон, не звертаючи уваги, іде до вікна на вулицю, розчиняє й дивиться вниз.

Сніжинка. Скільки футів буде до землі?

Янсон. З тридцять.

Сніжинка. Янсоне, ви розумієте красу?

Янсон (спокійно, флеґматично). Розумію.

Сніжинка. Станьте на вікно і стрибайте вниз.

Янсон, пильно подивившись на неї, мовчки бере стілець, підставляє й вилазить.

Ріта. Сніжинко, що ви робите? Лишіть! Що за дурниці! Янсоне, злізьте, я не позволяю!

Янсон, не звертаючи уваги, лізе на вікно з люлькою в зубах.

Мулен. Месьє Янсоне, ви б хоч люльку свою лишили тут.

Сніжинка. Янсоне! Злізьте. Я згадала одну істину з євангелля про бісер. Злізьте!

Янсон мовчки злазить, зачиняє вікно, ставить на місце стілець і одходить.

Сніжинка (до Мулена). Можете купувати полотно. (До Ріти). Цей біфстекс хоче купити полотно Білого Медведя! Ха-ха-ха!

Мулен (з витонченою і злісною іронією). Не дивлячись на те, що мадемуазель Сніжинка на цьому втеряє.

Сніжинка. Я? О, прошу. Я нічого не можу втеряти.

Ріта. У чому річ? Я нічого не розумію. (До Мулена). Ви справді хочете таки купити полотно Корнія?

Мулен. З великою охотою, але месьє Корній не продає й не продасть.

Сніжинка. А ви його налякайте, що як не продасть вам, напишете про нього руйнуючу критику, що полотно його - нікчемність. Та і в Сальон можете не допустити. Гроші - сила.

Мулен. Мадемуазель. Сніжинка сьогодні холодна й гостра, як у тундрах Сибіру.

Сніжинка. Скільки ж ви даєте? Корнію! Ідіть сюди!

Мулен. Я ще нічого не даю... (До Ріти). А мадам згодилася б, щоб її прекрасний образ був прикрасою мого кабінету?

Ріта. Ви хіба лишили б його у себе?

Сніжинка (іронічно). О, напевне! Через два дні був би вже у Швайцера і продавався б в тридцять раз дорожче!

Мулен. Ви занадто, мадемуазель, читаєте в душах!

Сніжинка. А особливо в таких, як ваша!

Входять Корній, Блек і Міґуелес. Блек і Міґуелес з ложками в руках, їдять з каструльки кашу, яку держить в одній руці Блек.

Міґуелес (палко до Блека). Мистецтво мусить відбивати все! А найперш страждання, радість людей! Мистецтво...

Блек (спокійно). Дуже прошу. Я вчора страшенно страждав животом... Може б ти проявив це таємне страждання...

Міґуелес. Вульґарність не одповідь!

Сніжинка. Білий Медведю! Слухайте, продасте ви своє полотно месьє Швайцеру, чи то пак Месьє Мулену?

Корній (здивовано). Я ніяке полотно не продаю панове... От єсть! Ніякого полотна не маю. Я все вже продав, що мав. (Поводить рукою по стінах).

Сніжинка. А це?

Корній. Це - в Сальон. І воно не скінчене… От маєш. Тут роботи ще... Ха! Ні-ні, месьє Мулен, тут лучче й не думайте... І не думайте... Тут, мої панове плюс!.. Це моя робота. Тільки моя! У цьому, мої панове, моя, скажу я вам, надія... От...

Міґуелес (грізно). Продать?! Що продать?! Це полотно? Зараз? (До Мулена). Ану, спробуйте, месьє, купити його! Ану! Це полотно купити! Та ви знаєте, що в цьому полотні? Ну? А! Ви, критики! Тут імпресіонізм, реалізм, натуралізм? Правда? Тут - бог! Розумієте? Ви можете бога купити? Говоріть!

Блек. Їж кашу, Міґуелес.

Міґуелес. Я сам оцими руками порву полотно, як сеньйор Корній продасть його вам. Voilà!

Блек. Міґуелес, їж кашу, бо не зостанеться.

Міґуелес машинально бере кашу з казанка.

Мулен. Сеньйор Міґуелес більший рояліст, ніж сам король... Але мушу спитати, колись же та продасть месьє Корній своє полотно?

Сніжинка. Із Сальона продасть! Ось коли.

Міґуелес. Безумовно. (Їсть кашу).

Корній. Мої панове! Я мушу наперед скінчити його... Наперед треба, знаєте, скінчити. А я не знаю, чи до Сальону встигну... Ну, як там, Ріто, Лесіку, га?

Ріта. Зараз лікар прийде, спитаєш у нього.

Корній. Ну от, лікар. От єсть. А полотно стоїть... От і маєте... Сальон.

Сніжинка. Ех, Білий Медведю, скували ви себе лікарями, Лесіками, пелюшками! (Дивиться з сміливим викликом на Ріту). Артист мусить бути вільним од усього і жерцем тільки краси! Правда, сер Блек?

Блек. Yes!

Ріта. Білий Медвідь, Сніжинко, так і робить, не бійтеся!

Сніжинка. Так? О ля-ля! Хіба такі вільні? Ха! Вільні трошки інакше виглядають. Ех, славне було колись Запоріжжя! От, месьє Мулен, знаєте, було колись в українців таке військо, яке не знало сім’ї. Це були рицарі війни і краси! Коли чого хочеш добути, то мусиш усе йому віддати. От усім артистам Січ Запорізьку встановити. Киями того, хто одружиться.

Ріта (холодно-вороже). Так? О, таких «рицарів» багато знайдеться.

Сніжинка. Ви думаєте? Ой, ні. Сильних мало. Через пелюшку не переступлять. Ха-ха-ха! Ходімте, Янсоне! Міґуелес, не стережіть полотно, все одно продадуть. (Стук у двері з коридору).

Ріта. Ввійдіть.

Входить лікар. З настовбурченими сивими бровами і різким крикливим голосом.

Лікар (киває всім головою, до Ріти): Ну, як? Що нового? Нічого?

Ріта. Нічого.

Лікар. Температура не впала?

Ріта. Ні.

Лікар. Треба подивитись. Ходімте. (Ідуть наліво).

Корній кудовчить волосся, ходить по хаті.

Сніжинка. От, Міґуелес, женіться й малюйте дітей і їхні страждання.

Міґуелес. У стражданні дитини найбільше чистоти і краси!

Блек. Я як був малим, то тільки й знав, що страждав на шлунок.

Міґуелес. Ти з пелюшок - цинік.

Блек. Навпаки, найчистіша і найгарніша, виходить, істота.

Мулен підходить до полотна, піднімає покривало й дивиться.

Міґуелес (обертаючись туди, до Блека). Ти подивись: ну, що варті всі ваші вазочки, голі тіла, фантасмагорії перед цим великим... Цшш… Цим вселюдським, цим виразом любовної скорбі матері над дитиною... Тут... Тут... чорт забирай, тут історія людей, тут екстракт всякої любови і краси. Ну, ти, шлунок, подивись! Та це полотно весь Сальон ковтне, весь, з усіма вашими примітивами, імпресіонізмами і всім лахміттям! Ось де краса! Бачиш шлунок?

Блек. Їж кашу, Міґуелес, бо буде порожній шлунок.

Сніжинка (різко). Це - краса? Це - інстинкт! Краса не тут. Картина показує тільки, що в автора велика сила й більше нічого, яка навіть такий пошлий мотив може зробити гарною симфонією тонів. Але вона ж і показує, що автор гине! Білий Медвідь гине в пелюшках!

Корній (виходячи з задуми). Що?.. А, панове, лишіть... Е, що там дивитись.

Мулен. Месьє Корній, я можу знайти вам доброго покупця на це полотно. Правда! Хочете?

Корній. А, мої панове, дайте мені спокій... Нікому я не продам. Ну, що ви, їй-богу... Та й не до полотна мені... От маєш... Хай воно собі...

Сніжинка. Ходім, Янсоне!

Виходить лікар, за ним Ріта.

Лікар (до Корнія). Сина треба вивезти з Парижу. І як найшвидше. Помре. В Італію або в гори. Цими ж днями.

Корній (розтеряно). Цими днями?

Лікар. Чим швидше, тим краще. Говорю рішуче. (До Ріти). Що прописав,- робити зараз же...

Корній. А тут не можна помогти?

Лікар. Сказав - ні. Прощайте.

Виходить, хмуро уклонившись всім.

Сніжинка (хутко підходить до Корнія, сильно стискає йому руку, і з чуттям говорить). Ех, ви! Бувайте... Ходімте, панове!

Всі прощаються й мовчки виходять.

Ріта. Ну?

Корній ходить по хаті, кудовчить волосся, тре носа, поводить плечима.

Ріта. Ну, Корнію!

Корній. Ну, що?

Ріта. Що ж ти думаєш?

Корній. У нас нема грошей.

Ріта. Я це знаю. Ти мусиш дістати.

Корній. Де? (Здивований).

Ріта. Де хочеш.

Корній. Я не можу дістати... Де ж я дістану?.. Даєш... Якби я міг дістати... Мені он треба за місце в Сальоні, потім... той, потім франків сто, щоб... ну, словом, за протекцію... А де я візьму?

Ріта. Ти мусиш дістати.

Корній. Господи боже мій! Та де ж я дістану?! От єсть. Що я не хочу, чи що? Ну, маєш собі... «Мусиш». Ну, мушу, ну, так що? Де ж я візьму? «Мусиш»… Розуміється, мушу... Гм! «Цими днями»... Я не можу цими днями... От єсть: я не можу тепер із Парижу їхати.

Ріта. Значить, ти цілком свідомо вбиваєш Лесіка?

Корній (вражено). Ріто?! Та як ти можеш... Господи боже мій! Лесіка... Ех!.. «Цілком свідомо»... От це маєш!

Ріта. Цілком свідомо. Ти знаєш, що від тебе залежить його вирятувати й ніби не догадуєшся.

Корній. Я знаю? Я?!

Ріта. Ти.

Корній. Що ти хочеш сказати.

Ріта. Те, що ти сам весь час думаєш.

Корній (сердито-тривожно). Я нічого не думаю. От єсть! Ну, що ж я думаю? Я нічого не думаю. Говори, що я думаю?

Ріта. Ти думаєш, що треба продати полотно.

Корній. Продати полотно? Яке полотно?

Ріта. Он те.

Корній. Ну?

Ріта. Та й усе.

Корній. Та що ти говориш?! Щоб я продав це полотно! Нескінченим?! Та як же це можна? Що ти говориш? Ха! Щоб я продав це полотно. От узяв, і продав, і все. Наче старі штани... От - це есть! От то-то! Ха-ха-ха!

Ріта. Це - єдиний вихід. Або смерть Лесіка, або продаж полотна.

Корній. Та чого ж смерть? Ну, маєш собі! Прийшов якийсь ідіот, сказав смерть і вже. І єсть. Чого смерть? Чого смерть?

Ріта. Того, що ця хвороба у малого може не сьогодні-завтра перейти в скоротечний туберкульоз і в два дні його не стане. Розумієш?

Корній. Та хто сказав?

Ріта. Лікар.

Корній. А, маєш, лікар!..

Ріта (надзвичайно тихо). Корнію! Не доводь мене до... Ти виявляєш такий егоїзм, що мені гидко до... бажання плюнути на тебе. Щоб прикрити цей егоїзм, він лікарю не вірить. А кому ж вірити? Сніжинці твоїй?

Корній. Ну, то що я маю робити? Ну? Продати полотно? Та хто його купить нескінченим? Маєш!

Ріта. Мулен купить.

Корній. А, Мулен! Ага, це розуміється... «Мулен купить». А я як? Як же я, ти подумай, ну, ти подумай: продать полотно, це полотно... А я ж як? Так от собі живи потім і все... Та чи можеш подумати це: не скінчить і продать?..

Ріта. Можу.

Корній (глибоко вражений). Можеш?! Не скінчить, одірвать половину серця і кинуть. А, маєш, та цього не буде! А,- цього не буде ні за що. А,- візьми всього мене тоді й викинь! Що ти, справді! Прийшов якийсь лікар і вже, маєш. Та що то? Лесік не вмре, я скінчу, і тоді... тоді можеш продавати... Та не купить Мулен! Ні за що не купить. Хто може купити нескінчене полотно? Де ти бачила?

Ріта. Він зараз гроші дасть, а скінчиш потім.

Корній. Він не дасть.

Ріта. Дасть. Позичить.

Корній. Не дасть, кажу я! Він позичить знаєш за що? (Дивиться на неї). А, маєш. А так, я не позичу!

Ріта. Він купить нескінчене.

Корній. А я нескінчене не продам. От і єсть.

Ріта. Що ж ти хочеш?

Корній. Нічого. Дай мені спокій. (Чути плач дитини).

Ріта схоплюється й вибігає.

Корній ходить по хаті, кудовчить волосся. Через якийсь час Ріта з дитиною на руках входить в ательє, за нею Ганна Семенівна.

Корній (хутко підходячи до Ріти, яка сідає на канапі). Ну, що, як? Чого він плакав? Леську! Ти чого плакав, га?.. Ти чого плакав, медвежа моє біленьке, га? Який він став... Болить, га?.. Посміхається... Ах ти ж моє дитинча хороше... (Зворушений сідає й дивиться на сина).

Ганна Сем. (обережно милуючи по голові Корнія). Сину!.. Тільки не сердься... Ну, подумай сам, чим же ця крихіточка винна, га? І хіба ж таки вона не дорогша за шматок того, прости мені, рядна? Синочку, продай...

Корній. Мамо... (Кудовчить волосся). Ви, мамо, бачите, все судите по-своєму... А я по-своєму. От і єсть... О...

Ріта (нахиляючись до дитини). Лесіку, скажи татові, що він тебе не любить... Скажи йому, що він безсердечний, жорстокий...

Корній. Ну, от маєш... Та ти подумай же, як я можу це зробити? Ну?.. Так зразу... На, трах, продав, нема нічого, порожній весь.

Ріта. Ти не порожній... Ти знов будеш малювати. Син - один, а полотен ти можеш написати багато... Це ж, Нію, один жах і егоїзм, що ти навіть вагаєшся... Ну, подивись на нього, невже ти можеш допустити, щоб це твоє живе, рідне тобі, творіння, погибло... Це ж ти, частина тебе. І ти оддаси за те мертве рядно? Нію!

Корній. Ну, це ти... То не мертве... І то частина мене... А, боже, боже?

Ганна Сем. Синочку, ось утрьох благаємо тебе... Хіба ж тобі таки так важко… Ну, подумай же хоч сам: шматок полотна, фарби - і живе творіння, дитина твоя...

Ріта (підносячи Лесіка до Корнія). Обніми, тата, попрохай його, Лесіку, попрохай... Потягни за вуса... Посміхнись до нього... Дивись, як він посміхається до тебе, якби він знав, що ти присуджуєш його на смерть!

Корній. Ну, що ти їм скажеш! Видумали собі смерть і маєш... «На смерть». Яка смерть? Ніякої смерти нема й не буде! Правда, моє медвежатко? Правда, моє дитинча хороше? Ніякої смерти, будеш вели-и-кий, великий, виростеш, будеш малювати... Посміхається... Будеш? Га? Як слабенько кривить губки... Змінився все таки... От рисочка нова... Не дам, не дам тобі, моє бідне, померти... Мій Лесік не помре, ні-ні, тато не дасть. Правда? Тато такий великий, його Медведем звуть, він нікому, навіть смерті, Лесіка не дасть... От маєш... причепилась до мого хлопчика... Вимучила його, малюсінького, беззахисного... Он рисочки нові йому намалювала... Зовсім нові... (Пильно вдивляється й далі говорить уже неуважніше, майже машинально). Рисочки цілком інш... От одна... І губки... І носик... Бідного хлопчика. (Озирає схилену Ріту й Лесіка). І у мами...

Ріта подивляється на Ганну Семенівну, яка одповідає їй підбадьорюючим, задоволеним поглядом і хитанням голови.

Корній. Зовсім нові, рисочки... І не такі... не такі... Гм!.. Зовсім не такі... а. Нуда... От тут... Безумовно! (Схоплюється й біжить до полотна, піднімає покривало й дивиться).

Ріта (стрепенувшись, перекидається повним одчаю поглядом з Ганною Семенівною). Корнію!!..

Корній. Зараз, зараз... Я одну хвилиночку. Одну хвилиночку... Моментально... Так-так... Зовсім не так... Зараз, зараз... (Хапливо бере з столу палітру й щіточку). Зовсім не так... Зараз, голубко, зараз... Ми все це зробимо... я тільки... Все буде добре... (Поспішно мішає фарби. Біжить до Лесіка, вдивляється, одмахуючись від Ганни Семенівни й Ріти, які тягнуть його).

Ріта. Корнію!!! Я тобі говорю, схаменись!

Ганна Сем. Сину! Та заглянься ж ти, хіба ж тепер час...

Корній. Зараз, зараз... Ну, хвилиночку... Моментально... От тут... Ну, безумовно. Ах, зовсім це не те!.. (Біжить до полотна, зупиняється, дивиться з одчаєм). Не те! Зовсім не те! Все к чорту. (Кудовчить волосся).

Ріта. Корнію! Іди сюди.

Корній. Ах, дайте мені спокій! Ну, що там? Ну, не можна ж так! Ну, добре, я знаю, Лесік хворий... Дайте ж мені... Не можна ж так! (Одходить від полотна, вдивляється. Біжить до дитини).

Ріта (сильно хапає його, притягує до дитини). Це хто? Говори!

Корній (здивовано). Що ти, Ріто?

Ріта. Я тебе питаю, хто це! Син твій?

Корній. Ріто!

Ріта (беручи його руку, прикладає до лиця дитини). Чуєш?

Дитина починає плакати.

Корній. Ти йому боляче зробила!

Ріта (жагуче, гнівно). Ні, ти йому боляче робиш! Ти його вбиваєш. Чуєш ти? Дитина помре. Помре! Але я тебе загризу тоді. Задушу власними руками! Май це на увазі.

Корній (з одчаю). Ріто. Ріто... От єсть... Ну, добре, ну, заспокойся; я подумаю... (Дитина плаче). Тш-ш... Цить, Лесіку, цить мій малесенький... Все буде добре... Все... все... (Чмокає, дитина змовкає. Корній понуро задумується, дивлячись на нього).

Ганна Сем. Сину! Ну, хіба ж таки можна бути таким? Ну, нехай собі там малюєш, але ж де ж таки видано, щоб рідну дитину зневажати через те... мистецтво... Мистецтво, сину, не дасть тобі того, що жива людина.

Ріта. Корнію. Говори: продаєш?

Корній глибоко зітхає. Мовчить. Тихо робить рукою дитині забавку.

Ріта. Корнію!..

Корній (знову зідхає. Стає на коліна перед дитиною й з любов’ю дивиться на неї). Не знаю... Підожди трохи.

Ріта. Не можна ждати. Сьогодні ж треба...

Стук у двері і зараз же входить Сніжинка. Немов схаменувшись, у порога зупиняється.

Сніжинка. Ах, вибачайте, я думала...

Ріта (раптом дико й люто схопившись, робить рух, неначе збирається стрибнути на неї. Різко). Вам чого?

Корній встає й озирається.

Сніжинка (здивовано посміхається). Що з вами? Ви, дійсно, як пантера, готові кинутись на мене. Я прийшла на хвилинку спитати: чи Білий Медвідь виїжджає, бо тоді його ательє хоче взяти Клара. Але я бачу... (З посмішкою повертається йти).

Корній. Моє ательє?

Ріта. Клара ваша може брати. Ми їдемо.

Корній (здивовано). От маєш! Моє ательє... З якої речі! От єсть!

Ріта. Ти ж не будеш лишати його за собою.

Корній. А, боже... (Кудовчить волосся). Та хіба... Та я не знаю, чи ми поїдемо ще. Я не знаю, От! (До Сніжинки). Хай Клара не сподівається.

Сніжинка. А я вже думала...

Ріта. Клара може сподіватись. Так і скажіть їй.

Корній. А, Ріто, так же не можна... Ательє моє, я в ньому роблю... А, маєш... Чи поїду, чи ні, а ательє... (До Сніжинки). Хай шукає інше. От єсть...

Ріта (чітко і глухо). Так?

Корній. Безумовно... Що ти за мене, справді, той... Я сам знаю... Я за тебе не рішаю...

Сніжинка. Так я й скажу. (З посмішкою ґраціозно вислизує з кімнати).

Ріта. Так, значить, ти не продаєш картини?! Корнію! Гляди! Продаєш чи ні?

Корній. Ріто... Не можна ж так зразу.

Ріта. Ні, тільки зразу! Ні?.. Ні?.. (Дрижить уся). Добре... (Кладе дитину на канапу). Візьміть, мамо, Лесіка. (До Корнія). Чудесно. Тобі, розуміється, більше хотілось би з цією проституткою...

Корній (скривившись). Ріто, Ріто...

Ріта. А що? Ні? Всякій проститутці сім’я гидка... Ну, добре!.. (Біжить до стіни, здіймає пальто, капелюх, одягається). Тебе душить сім’я? Тобі дорогше полотно і Сніжинка? Так? Ти думаєш, що я буду твій «очаг» берегти? На, маєш, я тобі тепер покажу! Слухай, от тобі заявляю: ти не хочеш піддержувати сім’ї, і я не хочу. Ти живеш для себе, і я буду. Хай Лесік помирає, мені все одно. Я не можу сидіти над ним і дивитись на те, як він гине. Я буду теж жить. Поки ти не згодишся продати картини, ти мене не побачиш у сім’ї. Чуєш?

Ганна Сем. (тривожно). Ріто, що ви таке задумали?

Ріта. Мамо! Я говорю серйозно. Хочете - бережіть Лесіка, хочете - ні, я тепер пальцем не вдарю, хоч би зо мною... (Люто зціплює зуби. До Корнія). Ти продаєш картину? Говори!

Корній (уперто). Ріто, не безумствуй.

Ріта. Ні?! Я тебе питаю: ні?

Корній (на злість уперто). Ні!

Ріта. Ну, так прощай!! (Вибігає).

Ганна Сем. Ріто!! Господи, що ж це діється. Сину, ради бога, що ти робиш?! (Дитина починає плакати).

Корній (стає на коліна й починає потішати її, цмокаючи і примовляючи). Цить, моє хороше, цить, дитинко, цить, хлопчику мій білесенький. Мама твоя - дика, безумна, але вона вернеться.

Ганна Сем. Сину! Скажи ж, що ти собі думаєш?

Корній (холодно, уперто). Нічого, мамо... Лесік видужає... Вона завтра прийде... Цить, моє покинуте бідне медвежатко... Цить, моє життя, цить! (Дитина плаче. Підводиться, хапає себе за гриву й поводить з мукою головою). Ах, свинство ж яке, боже мій...

ЗАВІСА.

ДІЯ ДРУГА.

Артистичне кабаре, поділене надвоє колонами. У другій, задній половині, видно стойку з пляшками, закусками і т. п. За столиками публіка. Глухий гомін балачок, музики і сміху.

У першій половині ряд столиків. Передні порожні. За задніми сидять дві групи.

У першій позаду: Міґуелес, Блек, дівчина з білим боа, тихо балакають.

У другій попереду Кардинал, поважний суб’єкт, з довгим волоссям, немолодий, одягнений з претензією на ориґінальність; Лемоньє - гарний юнак з похмурим лицем, Мімі - гарненька «модель»; Сафо - жвава, непосидлива. Побіля крутяться ґарсони.

Сафо. Ґарсон! Ґарсон! Прошу жовтого лікеру на рахунок цього пана. (Показує на Кардинала).

Кардинал (поважно). Дитино! Не вводь у блуд одного з малих цих! А ти, сину мій, не подавай, бо рискуєш своєю кишенею відповідати перед хазяїном. Істино говорю тобі, Сафо: лукаву й жадну душу маєш...

Сафо. Ха-ха-ха! Ти сьогодні, мій старенький, в чудовому настрою. Я беру з собою сьогодні на ніч Мімі, бо мій Кардинал удушить мене проповіддю до ранку. (Жалібно). Старе-е-нький, я питки хочу; фі, соромся, скупердяго!

Кардинал. Дитино,- сказано: аз прийду і нап’єтеся. Чекай, прийде Еміль... і...

Хутко входить Штіф, худенький, вузьколиций, худий, сіруватий.

Штіф. Bonjour, messieurs - dames! Servus! А! Два Аякси!.. Ся маєте? Servus, Кардинал! (Тоненьким голоском до Мімі). Мі-мі! (З Сафо ручкається сильно, бурно. Ляскає по спині Лемоньє, що хмуро одсувається). Ґарсон! Вос! Раз-два! (Вішає пальто на вішалку). Мої панове! Я весь горю! О, не коханням, не цим святим і... і чудовим вогнем. (Позирає на Лемоньє).

Кардинал. А грішним і низьким голодом.

Штіф. О, ні! Сьогодні я снідав. Ні, щось інше з’їдає мою душу. Уявіть собі, кого я тількищо бачив?

Сафо. Жовту Ґабріель!

Штіф (зневажливо кривить губи). Пфе! Я про неї й забув думати. Мулена з Чорною Пантерою.

Сафо. О-ля! Де? Коли?

Кардинал. Дитинко, не хвилюйся, все можливо на цім вередливім світі.

Штіф. Знаєте, де вони були ці дні, як вона так трагічно кинула свого Медведя.

Міґуелес (встає й підходить. Гаряче): Ви бачили сеньйору Каневич?

Штіф. Так, сеньйоре, я бачив сеньйору Каневич з сеньйором Муленом.

Сафо. Значить, вона вже тепер його amie? О, бідний Білий Медвідь! Він такий симпатичний!

Штіф. О-ля! Це ще невідомо, хто бідний! В томуто й трагедія нашого бідного Мулена! Уявіть собі: вона вже третій день живе на його гроші, наняв їй на Grands Boulevards квартиру, їздить на автомобілях і... (піднімає палець догори) і... ще ні одного поцілунка! Ха-ха-ха.

Сафо (з щирим жалем). О, бідний!.. Та як же вона так сміє!

Кардинал. Дитинко, не хвилюйся, все можливо. Ну?

Штіф. Ну, і що вам більше! Хіба це не трагедія? Мулен - і такі видатки! От влопався... Ха-ха-ха! Якби ви його бачили! От запалила! Очі горять, сам аж схуд... Двісті франків за два дні... Сам казав...

Лемоньє. Меррзота! І тут підрахував.

Штіф. О, Мулен скрізь, mon vieux, підраховує! Двісті франків! Ná, це Мулен тепер мусить чимсь одплатити.

Міґуелес. А ви звідки знаєте, що ні одного поцілунка? Хіба вони не разом живуть?

Штіф. О, ні! Він казав, що вона чогось жде. Взагалі, я вам скажу, мої панове, це надзвичайно пікантна історія. Як розказував мені Мулен, це щось екстраваґантне. Це любов якоїсь дикунки. Вона то обіцяє йому неземні блага, то сміється з його; рветься, то сидить, як камінь. Потім схоплюється, велить везти себе в шантани, регочеться, робить скандали. Але це... о, в цьому і є трагедія нашого Мулена, це його найбільш притягає до неї! Ха-ха-ха! Ох, натягне вона великого носа старому Мулену. Але ж я буду радий. Ого!

Міґуелес стріпується й одходить до свого столика.

Лемоньє. Через що ж Мулен вам усе це розказував?

Штіф. О, ми з ним близькі приятелі! Мій добрий Мулен... О! ще як він був простим репортером, ми з ним зналися.

Сафо. Ах, я хотіла б ще раз побачити цю дикунку! Вона дуже гарна! Правда, старенький? Ти б у неї закохався?

Кардинал. Досить з мене - і цивілізованої… Я вже... (Змовкає).

Входить Корній похмурий. Озирається, ніби кого шукає, киває всім головою, роздягається й сідає окремо за передній столик.

Корній (ґарсону, що підійшов). Вос.

Штіф і компанія переморгуються.

Корній (голосно до Міґуелеса). Міґуелес, Сніжинки ще не було тут? Не бачили?

Міґуелес. Ні, не було. Вона має зараз прийти.

Корній. Ага... Дякую... (Задумливо тарабанить пальцями по столику).

Штіф (до Міґуелеса). En bien, mon ami, як же там з Сальоном? Приймуть вас?

Міґуелес. Я з Сальоном нічого спільного не маю! Хапуги й чиновники! Їм би виставку свинячих окороків робити, а не мистецтва. Товстопузі буржуа!

Штіф. Ха-ха-ха!

Кардинал. А вашу, Блек, роботу візьмуть?

Блек. Сподіваюсь.

Кардинал. Як же ви думаєте про них?

Блек. Чудесні люди. Знавці мистецтва.

Штіф і Сафо сміються.

Міґуелес. А ти не підмазував Сербена? Ні?

Блек (нерухомо-спокійно). Підмазував.

Міґуелес (палко). Ну? І вони - чудесні люди?

Блек. На цей раз для мене чудесні.

Мімі ввесь час обережно, але неодступно ніжно кокетуючи, зачіпала Лемоньє, часом щось шепочучи.

Лемоньє (раптом підводячись, до неї хмуро): Ходім.

Мімі (охоче, хутко встаючи, до всіх): Adieu.

Сафо. Ти куди?

Мімі (скромно). Ми підем прогулятись.

Лемонтьє, оглядаючись, ні на кого не дивиться.

Кардинал (до нього). О, хмурий юначе, куди веде тебе твоя понура душа? Чому покидаєш нас у самоті.

Лемоньє (беручи під руку Мімі). Adieu! (Виходять).

Сафо. Ну, й Мімі! Ах, каналія, як вона вміє це робити. О, ви, мужчини! От уже й утішився... Ná!

Кардинал. Дитинко! Він артист. Всяка краса йому близька й утішна.

Штіф. Ха-ха-ха. О, ця потішить!

Входять: Сніжинка і Янсон.

Сніжинка (злегка в такт похитуючись, на ходу наспівує):

Si voulez de l’amour

Depechez vous toujours

O-la-la la-la la-la-la.

А, святійший Кардинале! Ви вже на своєму місці з прекрасною Сафо? Servus! Сеньйор і сер також? (Кидає погляд на Корнія). А де ж Каміль, Доден, Варсавія? Де ж поет наш? (Здоровкається. За нею Янсон з люлькою в зубах).

Кардинал. Сьогодні наша братська обитель буде пустувати. Наші орли полетіли на баль «незалежних новаторів». Helas!

Сніжинка. Ах, баль «незалежних новаторів», це - виставка неестетичної естетики й огидної краси? Фі, я їм руки не подам. (Ґарсону). Мені на той столик (хитає на стіл Корнія) blanche... Янсоне, я думаю, ви не будете нудитись в суспільстві шановних колеґ моїх? Très bien! Я маю дещо сказати нашому Білому Медведю.

Янсон мовчки вклоняється й сідає біля Штіфа.

Блек (голосно). Панове! Хто хоче чути поему нашої поетеси? (Показує на дівчину в білім боа).

Сафо. О, я, я! (Схоплюється).

Кардинал. Поему нашої поетеси? О, який сюрприз! Ми слухаємо всіма вухами наших душ! На стіл! На стіл! Стіл для поетеси!

Блек. Заспокойтесь. Поетеса сьогодні хоче читати для вибраних. Хто хоче бути вибраним?

Кардинал, Сафо, Штіф. Я, я, я!

Блек. У такому разі, приклоніть вуха душ ваших до нашого столика.

Кардинал. О, з великим раюванням! Я зарані переношусь у надземні сфери краси й поезії. (Всі переходять на той стіл, за ними спокійно Янсон. Поетеса починає тихо читати).

Тим часом Сніжинка підходить до Корнія, кладе йому руку на плече й тихо говорить.

- Добрий вечір, сумний Медведю!

Корній (виходячи з задуми). А, добрий вечір... Сідайте... Я, знаєте, той... трохи задумався... Ви давно прийшли.

Сніжинка. Ні, зараз оце... (Сідає проти нього). Ну, як ся маєте? Цілий день вас не бачила. Що нового?

Корній. Нічого... Що ж може бути нового.

Сніжинка. Як Лесіку?

Корній. Сьогодні лучче... Далеко лучче… Не плаче... Жар менше... Лучче... Що лучче... то лучче, то правда… То правда...

Сніжинка. А про Ріту нічого не знаєте?

Корній. Ні, не знаю... Не знаю нічого... Не знаю... Що ж, з Рітою кінець... Це - ясно... Тільки все таки їй треба було б якось той... якось це інакше... Так мені здається... Занадто вона гаряча... дика... самолюбива…

Сніжинка. Ви каєтесь?

Корній. Я не каюсь... Ні... Що ж?.. Тут дві сили... стукнулись... Так мені здається... Каятись нема чого… Лесіку лучче... Тільки все таки... той... все таки... якось це не так... Я знаю, вона пішла до Мулена…

Сніжинка. Ви ревнуєте? Ха-ха-ха! Ну, розуміється, до Мулена, а ви думали куди? А потім піде до другого. А ви мали її за таку святу? О, такі швидше котяться. Святість найслабша перепона, вона занадто напружена, мій бідний Медведю! Святість легше всього рветься... Ха-ха-ха! О, бідний, покинутий муж сидить, сумує, колихає дитинку й гіркі сльози ллє. Бідний, бідний! Ні, я певна, що ви повісилися б, якби Лесік помер. Правда?

Корній. Тут, Сніжинко, мало смішного… Тут, бачите... Не вмію я вам сказати, тут...

Сніжинка (гаряче-злісно). Тут тільки смішно! Ви - хто: артист, творець краси, чи фабрикант дітей? Хто?

Корній. Е, все можна говорити. Тут, Сніжинко, не те… Тут...

Сніжинка. Ні, тут тільки «те»! Артист - є жрець, артист - весь краса повинен бути, весь! Пелюшки, горщечки, колиски - це не його справа! Двом богам не служать! Хто хоче бути великим артистом, той не повинен бруднити себе. Ну, що з того, що помре ваш Лесік? Будемо говорити, нарешті, прямо. Що з того? Ну, не стане на світі шматочка м’яса, яке кричить, робить неестетичні штуки і... в’яже людей. А замість того ви стаєте вільним, легким, ви всі сили дасте тому, що вічно, що вище м’яса! Так-так, Медведю, гарний і бідний! Краса вічна. Ну, подумайте сами об’єктивно, холодно: не правду я кажу?

Корній. А, маєш. «Подумайте». Та хіба тільки треба «подумать», щоб усе добре було?.. А тут (б’є себе в груди) подумаєш? Єсть тут щось і ніякі думання нічого не поможуть... Маєш... І ті також говорять: «подумай»... Ну, і думаю, ну, і що? От і єсть. А те, що тут, ніяких дум не розуміє. От і вже. «Подумай»... А боже, боже!.. (Сильно зачісує руками волосся назад).

Сніжинка (якийсь мент мовчить. З усмішкою): Так... Значить, ви - не артист. Я помилилась. Я думала, що в вас велика сила і ви дасте щось надзвичайне. А що ви дали досі? Нічого. Декілька малюнків, які зараз же й продали, бо у Лесіка пелюшок не було, бо Лесіку було холодно і треба дров купить, бо Ріта заслабла і треба було касторки купувати, бо... А! Фе! Артист з голови до ніг, од мозку до серця мусить бути красою, коли хоче не малюнки дати, а красу, велику й вічну! От що, мій Медведю! Сім’я - це дикі, темні інстинкти, це звіряче, а краса в чисто-людському. Чуєте, Медведю?

Корній. А-а, все можна сказати, все... Та що з того?.. Може, й так... Тільки ви все таки... не так... Що таке краса? Що таке людське? А... все можна сказати... Все, Сніжинко, можна сказати... Так-так... А що я не дав нічого, то правда, е-е, правда... Але дам, Сніжинко, дам!

Сніжинка. Не дасте.

Корній (стукає кулаком по столі). Дам!

Сніжинка. Не дасте.

Підскакує ґарсон:

- Месьє?

Корній (здивовано). Я... нічого... А проте... Дайте мені... пляшку коньяку і дві чарки. Найміцнішого…

Сніжинка. Може не треба, Медведю?

Корній. Не треба?.. Ні, давайте... Треба. (Ґарсон біжить до стойки і зараз же приносить). Дам, Сніжинко! Мушу дати, бо розірве мене те, що от тут... (Показує на груди). Мушу. От і єсть. Хочу не хочу, а мушу.

Сніжинка. О-ля! Так вам і дозволять!

Корній. Na, маєш! Хто мені не дозволить?

Сніжинка. «Священний очаг сім’ ї», пелюшки, Медведю!

Корній. Ні, цього не буде... Це мусить якось інакше... От хай усе це якось... той... І вже інакше... Так неможливо... А, ні, так уже далі неможливо!.. Або хай вона теж якось заробля, або десь Лесіка дати... Я не знаю, а, боже, я нічого не знаю ще, як там, але так неможливо далі. От і вже. (З мукою). Сніжинко, вірите, мене душить от тут (показує на груди), я не можу! От не можу та й усе. Я мушу щось дати... Я вже мушу! Я не можу дрібничок… От це полотно, я хотів дати щось таке, що мусить... що віки життя мусить пронизати одною ниткою. Розумієте, Сніжинко, провести нитку через усе життя, як бублики нанизати на неї те, що у всіх віках було й буде. От так його понизати та й уже. Ну, і от... Дрібниця - триста-чотириста франків і все к чорту... І вже маєш... Нема нічого... І от єсть тобі... А, боже!

Сніжинка (наспівує):

Si vous voulez de l’amour

Depechez vous toujours.

Ні, Медведю, нічого ви не дасте. Малюйте пелюшки, єдине вам зосталось; товстенькі буржуазки будуть купувати й вішати над колисками своїх товстеньких бебе!.. Ха-ха-ха! Закиньте вічне, воно не має ніякого відношення до буржуазок. Зате матимете батистові пелюшки для Лесіка. Ну, наливайте, вип’ємо за батистові пелюшки! Ха-ха-ха!

Корній. Ні, за вічне... Сніжинко... (Наливає).

Сніжинка. Ну, а признайтеся, болить серце за кігтями Пантери? Га? Признайтеся.

Корній. Пийте, Сніжинко. І не смійтеся з мене... Ви дуже гарна, а коли смієтесь із цього, то негарно... Вибачте... але правда...

Сніжинка. О? Я - гарна? Ви думаєте?

Корній. Дуже гарна. В вас пірнути можна...

Сніжинка. Чом же ви не пірнаєте?

Корній. Е, Сніжинко... Ну, за вічне! (П’є).

Сніжинка. Ні, відповідайте. Я хочу знати…

Корній. Пийте краще... Не все треба знати...

Сніжинка. Пелюшки не пускають?

Корній. Не треба сміятись... Не треба Сніжинко. У пелюшках теж краса… Ах, краса, краса і в них... Е, наливаймо ще! Все одно, як той казав... Тільки не смійтесь…

Сніжинка. А я хочу з вас сміятись! Хочу сміятись до… сліз. Медведю! Чуєте, до сліз! І знаєте, через що? Сказати? Га? Сказати? (Хвилюється). Ну, що ж, і скажу! Через те, Медведю, що... що люблю вас. Чуєте, люблю... О, ви червонієте?.. Так-так, люблю. Але не так, як... Ні, я не буду про неї говорити. Чуєте! Я не буду про «неї» говорити. Я люблю вас так, що ви дасте дійсну красу. Я красою оточу нашу любов, такою красою, що з-під ваших рук може вилитись тільки краса. Чуєте, мій великий Білий Медведю? Але для моєї любови треба бути вільним, моя любов не в’яже і не знає зв’язаних, моя любов - тільки любов. Чуете, Медведю? Хочете випити за мою любов? Хочете? (Хвилюється).

Корній. Сніжинко. А, боже! От єсть... Сніжинко, лучче мовчіть, бо вийде не краса, а... Це все не так… І не те...

Сніжинка. Чому не говорити про це?

Корній. Не треба... Не зараз... Я нічого не знаю. Де... вона?! (Стукає кулаком по столі).

Сніжинка (глухо). Вона з Муленом.

Корній. А, з Муленом!.. Вона з Муленом. Розуміється, вона з Муленом.

Сніжинка. Ви її любите?

Корній. А я знаю, чи я люблю її, чи ненавиджу? Я знаю? Вона здушила мене, от що я знаю! От це я знаю...

Коло другого столу часто чуються викрики захоплення, тихе читання поетеси.

Сніжинка. Хто сильний, той усе з себе може скинути.

Корній. О, не все... А, вибачайте, не все. Віків з себе не скинеш... Ха!.. А Лесік і Пантера - віки. Розумієте, Сніжинко? Ні? А, бо ви - Сніжинка. Ха-ха-ха! Ну, вип’ємо за віки, коли так, і за... Сніжинку, і за красу, і за... за... Пийте, Сніжинко… За Пантеру не хочете? Ха-ха, о, вона - справжня Пантера! Ну, та нічого... А, нічого... (П’є, наливає, знов п’є).

Сніжинка (раптом ненатурально регоче). Ха-ха-ха! А ви й повірили, що я вас люблю? Невже повірили? Правда?

Корній (просто). Повірив.

Сніжинка. Ха-ха-ха! Одначе, самовпевнений же ви? Як легко повірили? Та за що ж би я вас любила? Га? Ха-ха-ха! Ах, ви, простодушний Медведю! Чистий Медвідь,- так і повірив... Ха-ха-ха! О, голубе, щоб Сніжинка полюбила, треба щось для того мати, треба щось Сніжинці за те дати. Бачите Янсона? Ану, спитайте його, що йому дала Сніжинка за те, що він дає? Ану! О, Янсон розуміє красу, навіть красу страждання... Ха-ха-ха! А він так одразу й повірив... І навіть просить не говорити про це. Думкою боїться зрадити. Ха-ха-ха!

Корній. Значить, помилився... Ви досить щиро говорили... Ну, помилився...

У цей мент чується дзвінкий жіночий голос за колонами й хутко входить Ріта, багато одягнена в модному капелюсі, з блискучими очима, різкими, піднятими рухами. До Мулена, що йде за нею:

Ріта. Ну, швидше! Я замерзла... Вина і всього... О, тут вже... А! І Білий Медвідь єсть із білою Сніжинкою? Яка поезія! Месьє Мулен, ви не соромтесь, тут усі свої. Ми сядемо тут? Чудесно... Швидше вина. Ґарсон! Вина!

Корній (зразу напружившись, побачивши Ріту, сідає так, щоб видно було Ріту. Голосно до Сніжинки): Ну, так за вічне, Сніжинко! (П’є).

Ріта. Ха-ха-ха! Мулен! А ми за мент! Правда?

Мулен (розглядаючись, теж піднято). О, чого? І ми за вічне можемо випити! (Ввічливо вклоняється Сніжинці й Корнієві, ті недбало хитають йому головою).

Ріта. Ні, хочу за мент! Тільки за мент. Правда, Білий Медведю? Чи ти мене вже й не пізнаєш? Давно не бачились, може й забув уже! Добрий вечір! Це ж я - жінка твоя.

Корній. Добрий вечір!

Ріта. Як же там твоє велике полотно?

Корній. Чудесно... Моє полотно чудесно стоїть.

Ріта (з натиском). Стоїть?

Корній. Стоїть.

Ріта. Ага! А ти собі тут?

Корній. А я собі тут.

Ріта. Ха-ха-ха!.. Ну, значить все в незмінному стані... Чудесно! Ми, значить, сучасні супруги! Ха-ха-ха! От це я розумію. (Видно тяжко питати, з зусиллям). Ну, а як він називається? Ах Лесік, ну, так, Лесік? Якже там наш Лесік? Га? (Дуже швидко до ґарсона). А, вино... Це яке? Фі, я цього не хочу, я не люблю... Не звикла... А це? Ага, це добре. Ну, Медведю, як же син наш, га?

Корній. Піди подивись...

Ріта. Ніколи, голубчику... Сьогодні ще маю в Chat noire їхати, а завтра теж цілий день занятий. (До Мулена). Правда, милий? Може ви, Сніжинко, знаєте? Хоч вас і не цікавлять такі дрібниці, але ви тепер мабуть ближче стоїте до них і знаєте?

Сніжинка. О, розуміється, знаю. Я тільки-що од Лесіка... Він себе чудово почуває... Зараз так сміялася з ним... Ніяк не хотів пускати мене...

Ріта (хрипло): Хіба?.. (Прожогом наливає шклянку вина й випиває). О, значить усе добре... Ну, і чудесно!.. Ха-ха-ха! І нам чудесно. (До Мулена). Що ти, мій старенький, так сидиш, наче в гостях? Пий! Пий же, говорю! Плачу за все!

Мулен. Ріто, і тут буде те саме, що вчора?.. Ха-ха-ха!

Ріта. А що вчора? А хіба вчора погано було? Ха! Я вчора одному цікавому добродію, такому, як, наприклад, от цей (повертається до Штіфа, що цікаво підійшов) пляшкою голову погладила... (До Штіфа). Може хочете спробувати? Чудесно виходить!

Штіф. О, дякую, я не цікавий до таких експериментів.

Ріта (до Сніжинки). Так, кажете, наша дитина... ха-ха-ха... гарно себе почуває?

Сніжинка. Пречудово! Такий веселий, свіжий, я його давно таким не знаю. Білий Медвідь хоче навіть писати його й мене... Вашу фігуру витерти й замінити моєю...

Ріта (гостро-дико до Корнія). Правда?!!

Корній. А, маєш!.. Ні... Сніжинка жартує...

Сніжинка. Але це чудесна ідея! Ха-ха-ха!

Ріта (мовчки, тяжко дихаючи, дивиться на Сніжинку. Тихо-хрипло). Сніжинка дуже весело жартує. Але... (Круто відвертається до Мулена). Ну, що, правда тут весело? А, бач, не хотів іти! Насилу затягла сюди... Тут так весело жартують, так затишно... Ну, чом же не п’єш? Пий!.. Фу, душно як! Треба роздягатись.

Встає, роздягається й вішає пальто на колону. Після того прибирається проти дзеркала.

Мулен (до Штіфа). Ти думаєш, я знаю... Це вино знає, де воно, що воно? Так само я знаю... Ця женщина вміє закрутити голову... О, вона вміє! Але все одно!.. Ха-ха-ха! Ти дивуєшся? О, я сам себе не пізнаю. Мулен здурів. Так ти можеш усім сказати. Мулен здурів і більше нічого! Пий. (П’є).

Штіф. За женщину, яка вміє закрутити!.. (П’є).

Ріта (підходячи до столу). А! Мій старенький часу не гає! Але чому так пусто сьогодні тут? Де ж сім’я артистів!

Штіф. Сім’я артистів, мадам, на балю «незалежних новаторів».

Ріта. А це що за категорія? Яке новаторство ще заводять? Може, щоб мужчини родили дітей, а женщини жили з любовниками?

Штіф. Ха-ха-ха! О, я був би першим ворогом таких «новотворів».

Ріта. А чому ті сидять там? Сер Блек, Міґуелес! Ідіть сюди. І ви, Кардинал. Ідіть до гурту, веселіше буде. І дам ваших кличте. Це - ваші amies? Чудесно! Тут жон немає, всі ми amies. Правда, Мулен? Ха-ха-ха! А ти боявся йти сюди, думав, що я до мужа побіжу. Ну, от мій муж, ну, і що ж? Біжу? Га? Ха-ха-ха! Ми сучасні супруги! Ну, що ж ви, Блек, Міґуелес? Не хочете?

Ті встають і нерішуче переходять на цей стіл.

Ріта. От і чудово. Ви ще п’єте? Пийте, Мулен платить. Власне, не Мулен, а я, бо те, що він зараз платить, я потім одплачу. Правда, Мулен? Скільки я тобі вже винна? Рахунок ведеш. Ну, і веди...

Мулен. А, розуміється, веду. Всяк своє веде! Пийте, панове! Чорна Пантера всіх нас частує. Ха-ха-ха! Штіфе, пий!

Ріта (до Корнія й Сніжинки). А ви чого ж? Не хочете? Мулен, я хочу танцювати! Скажи, щоб прийшли сюди музики.

Мулен (схоплюючись у п’яному захваті). Музики? Тут?

Ріта. А де ж? Я хочу танцювати танок апашів. З тобою! Хочеш?

Мулен. Розуміється, хочу! Ха-ха-хаї Ґарсон! Музиків сюди. Хутко! Ми будемо танцювати танок апашів із Чорною Пантерою. О-ля! Геть столи! Панове, пересідайте на другі столи, середина вільна мусить бути. Штіфе, помагай!

Видко, як ґарсон говорить щось хазяїну, той стискує плечима, відповідає і ґарсон біжить у другий кінець кабаре. Через якийсь час веде музиків. Публіка починає підходити наперед і зазирати крізь колони.

Ріта (на Мулена). Ач, як розходився! Ха-ха-ха! Міґуелес, що ви на мене так дивитесь? Га?

Міґуелес (серйозно). Я не впізнаю сеньйору.

Ріта. Чому? Весела? О, я вмію бути дуже веселою. Може хочете зо мною танок апашів станцювати?

Міґуелес. Дякую, я не вмію.

Ріта. Шкода. У вас постать дуже хороша для цього танку. Ви його не вмієте? А я вмію. О, чудовий танок! О, і музики вже йдуть. Мулен, на середину.

Корній (весь час п’є і стає хмурішим і хмурішим. Раптом не видержує й голосно говорить): Запніть завісу.

Ріта (хутко в його бік). Що? А ви хто такий? Яке вам діло? Не подобається, можете забиратись. Не сміть запинати! Я хочу танцювати. Прошу всіх, все кафе, весь Париж! Чорна Пантера, коханка Мулена, буде танцювати танок... (До Мулена). Ха-ха-ха! А месьє Мулен уже й просіяв? О, ні, я ще не коханка і не аmіе месьє Мулена! Я - жона артиста Корнія Каневича. Voila! Ось - мій муж. А я жона його, буду зараз танцювати танок апашів. Ну? Музики готові?

Голос од музиків:

- Готові!

Публіка товпиться крізь колони. Сніжинка щось говорить Корнієві, але той понуро дивиться на Ріту.

Ріта. Ну, Мулен, починаємо?

Мулен. Я весь тут.

Ріта (плескає в руки музикам). Алло!

Музики грають. Ріта й Мулен танцюють. Дедалі то з більшим запалом, з якоюсь дикою, п’яною жагою і майстерством.

Сніжинка (захоплено встає й жадно слідкує. До Корнія). Вона гарна, Медведю! Вона страшно гарна!

Ріта. Швидше, музики!

Корній п’є, але не зводить очей з Ріти. Кулаки його машинально стискуються. Він то схопиться, то знов сяде. І знов п’є чарку за чаркою.

Ріта. Фу, годі!.. (Важко дихаючи, підбігає до Корнія). Ну, що? Гарно танцювала? Га?..

Сніжинка. Чудово, Ріто!!

Ріта (не звертаючи на неї уваги). Ну? Не думав, що я можу, га? Ха-ха-ха! Думав, тільки пелюшки мити можу? Що ж ти мовчиш? Подобається, кажи?

Корній сильно ставить чарку на стіл, не відповідає.

Ріта. Ха-ха-ха! Обережно, чарку розіб’єш, двадцять сантимів коштує, не хватить заплатити. Ха-ха-ха! (Одходить). Мулене, дякую! О, дякую.. Ну, що, Міґуелес, може ви зо мною хочете? Ах, ви не вмієте! Ну, не треба... А публіки скільки. (До неї). Цікаво, правда? Ха-ха-ха! (Публіка розходиться, балакаючи).

Штіф. Ви чудово танцювали, це щось надзвичайне. У вас така пластика...

Ріта. Невже? Плястика? О, у мене пластика, ха-ха-ха!.. А ви п’єте? Панове, мусите всі пити, бо буду сердита. Блек, пийте, я не хочу, щоб коло мене були тверезі очі! Мусите всі п’яні бути.

Блек. У п’яного, мадам, очі більш тверезі, ніж у тверезого.

Ріта. Все одно!.. Мулен... О, мій Мулен... які в тебе зараз чудові очі. Білий Медведю! Подивись, які очі у месьє Мулена... Подивись. Мулен, покажи моєму мужу, які в тебе очі зараз... Масляні, жадні, ха-ха-ха! Такі і в мого мужа були колись... Що ви, панове, шепочетесь? Не вірите? Спитайте у мого мужа… А Мулен усе так же дивиться... Одурів, правда? Але чекай, ти ще рано дивишся... так… А це забув... (Виймає з-за корсажу карти). Хочеш грати?..

Мулен (з викликом). Хочу!

Ріта. А? Не боїшся вже?

Мулен. Усе одно. Чим швидше, тим краще! Давай!

Ріта. О? А я не хочу... Панове, хто хоче з нами в карти грати? У нас гарна гра. Ми граємо з Муленом на поцілунки. Кожний поцілунок мій коштує сто франків, або одна ніч любови... Але я на поцілунки тільки з моїм Муленом граю. Вже програла йому п’ять поцілунків, ще п’ять і... і... я твоя? Правда? Amie, га? Ха-ха-ха! Чуєш, Білий Медведю? Хочеш грати з нами?.. Але бідний, чим же ти гратимеш? Хіба полотном? Ха-ха! Ну, Мулен! Граймо! Панове, хто хоче? Міґуелес? Блек? Кардинал?

Сафо. Я хочу грати!

Ріта. О? Чудесно! Теж на поцілунки?

Сафо. О, ні, я на гроші. Кардинал, я хочу грати.

Мулен. Штіфе! Грай! Ставка скільки хто хоче. Гра - штос.

Всі тихо між собою балакають. Підходить і Янсон.

Ріта. Поцілунок на червоного короля. На тебе, Білий Медведю! Ха-ха-ха!

Мулен. Ще хто?

Янсон. На жирову кралю сто франків, або один поцілунок.

Сніжинка (схопившись, вражено): Янсоне, це що?

Янсон (спокійно). Краса виграє.

Мулен. Ще хто?

Сафо. І я на жирову кралю десять франків.

Ріта. Ого! Швидше, Мулене!

Мулен. Ще хто? Нікого? Одчиняю колоду. (Дає направо й наліво).

Сафо. Жирова краля! Програла!

Мулен. Побита!

Янсон (спокійно). Краса виграє.

Ріта. Ну, Білий Медведю? Хто кого: чи Мулен тебе, чи ти Мулена?

Мулен. Раз-два. Раз-два. Червоний король. Побитий. Шість поцілунків! Прошу. Хто ставить?

Кардинал (виймаючи гаманця). Гм! Я волів би, дитинко, щоб ти грала на поцілунки. (Дає гроші).

Сафо. Он-я-як? Ах, ти ж... Ну, чекай!

Ріта. Два зразу на червоного короля! Кінчать - так кінчать!

Мулен (у захваті). Чудово! Ще хто?

Янсон. Сто на жирову кралю.

Сафо. Я десять на неї!

Мулен. Чудово! Одчиняю колоду. Раз-два. Раз-два. Раз-два. Червоний король. Побитий. Вісім поцілунків!..

Сафо. Далі ж, далі! Що за свинство!

Мулен. Ах, далі... (Здає).

Ріта. Білий Медведю! Побиває тебе Мулен! Та що ти все п’єш? Ти б краще пограв! Га? Не хочеш? Останні два поцілунки ставлю... (У голосі мука і одчай завзяття). Прощайся. Ну?

Корній помалу встає й підходить до столу, заклавши руки в кишені.

Мулен (з легкою тривогою, але й з викликом дивиться на нього). Месьє Корній хоче грати?

Корній. Ні, хочу дивитись.

Ріта. Тільки дивитись?...

Сафо (незадоволено). Е, я не хочу грати, як так.

Кардинал. То найкраще, дитинко, давай сюди гроші. То не наша гра.

Мулен (до Ріти). Ну? (Випиває шклянку вина).

Ріта (встає. Глухо). Уже вісім? Більше ніхто не хоче грати?.. Ну, розуміється. Значить, зараз кінець?.. Ну!.. Знаєте що, Мулене: або квит на все, або... кінець грі і... всьому. Хочете?

Мулен (хвилюючись). На все квит чи тільки на поцілунки?

Ріта. Ха-ха-ха! І тут торгується. Ні, за рукавички, що ви сьогодні купили, я вам зостанусь винна п’ять франків! Кінець або так, або так! Ну?

Мулен. Добре. На червоного короля?

Ріта. На червоного короля!

Мулен (здушено). Одчиняю колоду. Раз-два. Раз-два.

Корній. Стійте. (Дуже хвилюється, хрипло): Ні, нічого... здавайте!

Ріта. Що ти хотів? Що ти хотів? Чекайте, Мулене! Що ж ти хотів, говори скоріше! Ну? Ну, що? Ну, говори ж, ти!!

Корній. Нічого, далі...

Ріта (дико). А-а! Ну, так далі, Мулене, далі, швидше кидай подлого червоного дурня! Швидше ж, ну!... Руки дрижать,- теж мужчина!

Мулен (трусячись увесь). Раз-два. Раз-два. (Усі напружено слідкують).

Ріта. Швидше, швидше!

Мулен. Червоний король! Побитий!

Ріта (тихо опускаючись на стілець). Ну, от і кінець. Побитий. (Заплющує очі й сидить, як мертва). Тепер кінець.

Корній (хрипло, голосно). Ну, а тепер весь квит на моє полотно... На полотно. Ну?

Мулен (розтеряно). На полотно?..

Ріта хутко підіймається й напружено застигає.

Корній. Так, на моє полотно... Не варте?.. Програю, ваше полотно і.. Чорна Пантера... Виграю... моє полотно... і... - Чорна Пантера…

Ріта (гордо). Чорна Пантера не програється! Я йду за Муленом. Ходім!

Корній (тихо). Я не скінчив же... Я хотів сказати: «і Чорна Пантера буде вільною». Вона може й тоді піти з Муленом. (До Мулена). Ну? (Мулен вагається).

Сніжинка (обурено). О, крамар паскудний! Та грайте ж!

Мулен (з кривою посмішкою). Добре! На що ставите?

Корній. На жирову кралю.

Сафо. Ой, не треба, вона програє!

Корній. Здавайте.

Мулен (дрижачим голосом). Одчиняю колоду. Раз-два... Раз-два... Раз-два...

Довго рахує. Видко, як Ріта дрижить і жадно слідкує за картами; Корній стиснув кулак, стоїть непорушно; Сніжинка глибоко зідхає.

Мулен. Жирова краля... (Убитим голосом). Взяла...

Випускає карти й криво-жалко посміхається до всіх. Усі глибоко зідхають.

Корній. Полотно моє... А Чорна Пантера вільна... (До неї). Хочеш додому?

Ріта мовчки йде до вішалки, одягається.

Сніжинка (в захваті і схвильовано стискуючи руку Корнію). Ви гарні, Медведю. Те правда, що я вам говорила. Чуєте? Янсоне, платіть, ходімте! (Хутко виходить).

Ріта (підходить до Мулена, тихо). Простіть, Мулене, я все верну вам, що позичила... Простіть, що дала вам неприємності... (До всіх). До побачення. (Корнію, не дивлячись на нього, несміло): Можна взяти тебе за руку? У мене ноги дрижать.

Корній (беручи її під руку). Ми поїдемо... Ґарсон, я завтра прийду заплатити... (Ґарсон мовчки уклоняється).

Корній і Ріта помалу виходять. Усі проводжають їх мовчазними серйозними поглядами.

ЗАВІСА.

ДІЯ ТРЕТЯ.

Декорація першої дії.

Корній сам у пальті ходить по ательє, сильно зачісуючи пальцями волосся назад і, видно, глибоко й тяжко про щось думаючи. Зліва хутко виходить Ріта, теж у пальті, але без капелюха, несе на руках дитину. За нею Ганна Семенівна, яка, витираючи сльози, неспокійно говорить:

Ганна Семенівна. Рітонько! Ну, навіщо ви його сюди? Тут холодно… І сонний він...

Ріта. Нічого мамо, нічого. Тут видніше, я хочу роздивитись його. Я ж хочу побачити його як слід. (Кладе на канапу, сама стає навколішки, хапливо розмотує). Ну, покажись, покажись своїй мамі, покажись своїй гидкій мамі. Кинула тебе, кинула погана... О, муко моя рідна!.. Ну, який же ти став? Який?.. Господи! Як же схуд він! О, боже! Та що ви з ним зробили?!

Ганна Сем. Рітонько, Рітонько... Нічого не робили... То вам так здається... Йому лучче навіть стало.

Ріта. «Лучче»?! Та подивіться ж на очі його! У них смерть!.. Боже мій!

Ганна Сем. Та господь з вами, дитино, що то ви таке говорите! А хай бог милує од таких слів... Що ви, справді?.. Дитина навіть не плакала... Тиха, як янгол. От ще таке...

Ріта (раптом). Сніжинка сьогодні ввечері була тут? І він сміявся до неї?

Ганна Сем. Яка Сніжинка? Ніякої Сніжинки тут не було.

Ріта. Ага... Значить... (До дитини). А я думала, що Лесіка мого вже одняли... Одняли кров мого серця. Лесю, Лесюню, Лесіку мій, який же ти став!.. Як же тихо ти посміхаєшся... Чого ти так посміхаєшся страшно, дитино моя, життя моє? Лесіку!.. Мама!.. Мама?.. Пізнав. Пізнав маму? Пізнав свою кров. (Дико, жагуче, несамовито починає цілувати личко дитини, ніжки, ковдру, яким замотано Лесіка). О, моє єдине щастя, моє єдине сонце, моя радість, біль мій солодкий, пекучий. Лесіку! Лесю! Лесіку! Посміхнись до мами, ось прийшла до тебе… Мама не дасть тебе нікому, мама безумна, але мама серце своє вирве для тебе... Лесіку, Лесіку!.. (Припадає до нього з судорожною, жадливою любов’ю).

Ганна Сем. (підходячи до Корнія, що все ходив по хаті): Сину, роздягнися... Та чого ти такий?

Корній (машинально роздягаючись). Нічого, мамо...

Ганна Сем. Що ти думаєш, сину? Тепер же все добре… Годі… Бог з ним…

Ріта. Корнію! Іди сюди.

Корній підходить.

Ріта (любовно, несміло). Подивись, зовсім твоє чоло... Навіть волосики так закручуються... Бачиш?

Корній киває головою і з тихою сумно-любовною посмішкою дивиться на сина.

Ріта. А ще через рік буде вилитий тато. Сядь тут, коло нього... Дивись, як він оченятками на тебе водить... Тихий же який він став! (Зі скорб’ю). Чого ти, дитино, тиха така?! Що ти чуєш?

Ганна Сем. А, Ріто, та не вигадуйте ви бог зна чого! От напались! Раз-у-раз він такий тихенький...

Ріта. Як він на тебе дивиться... Очей не зводить. (З ревністю). Лесіку! Маму вже забув? Лесіку!.. Ні-ні, сміється... Сміється до мами! (Починає жгуче цілувати).

Корній (одводячи її голову). Обережно, Ріто, ти його душиш...

Ріта. Я?? Душу? Я душу? О-о! А ти бачив, як кішка носить у зубах кошенят? Я малою завжди віднімала, думала, що вона їх задушить. От так і я душу... (Припадає до сина). От так і я душу… От так і я... Ти моє кошеня... Ти моє медвежа маленьке... Ох, у мене серце розірветься!

Ганна Сем. Буде, Ріто, хай він засне... Кладіть його в колиску. Недобре… Давайте сюди...

Ріта. Ой, ні! Я ж так давно-давно не бачила його. Я сама його закачаю. Сама, на руках своїх. Сама в колиску покладу, сама нічку просиджу над ним. Сама, сама!.. Дитиночка спатоньки хоче? Моя біленька? Хоче моя зірочка бліда? Зараз, зараз... О, бліда ж яка! Боже мій, боже...

Ганна Сем. Та, розуміється, буде бліда в цих туманах та дощах... Тут і доросла людина без привички заслабне... Як вони тільки живуть тут, господи? Швидше б уже вибратись звідци... (До Корнія). Синку, ти вже не гайся з картиною, продавай її швидше, господь із нею, та їдемо...

Корній. Картину? Яку?

Ганна Сем. Та оту ж таки...

Ріта (хапливо). Мамо, мамо. Не треба ж! Хай потім, не треба зараз!

Ганна Сем. Та чого ж потім? Треба ж уже...

Ріта (хапаючи Корнія, що став підійматись). Сиди, сиди!.. Мамочко, не треба... Я ж вам казала... Ідіть до себе, я хочу щось сказати Корнієві. Ідіть, мамо...

Ганна Сем. (стискуючи плечима, йде). Та до якої ж пори? Дитина он...

Ріта. Мамо, мамо!.. Я сама, я сама...

Ганна Семенівна зітхає й виходить.

Ріта. Чого ти такий, Нію? Чого? Ти ще не простив мені, ні?

Корній. Нічого, Ріто, нічого... Що ж там прощати? Нічого нема... Нічого…

Ріта. Ні, ти якийсь став інший... Ти всю дорогу мовчав, тут мовчиш. Що ти думаєш, скажи? Скажи все, я все зроблю, ну, скажи ж...

Корній. Та нічого ж, Рітонько... Нічого… Все це якось не так... Не так усе це в нас… От і все...

Ріта. Що ж не так? Що?

Корній. Ну, все оце... Якось ненормально...

Ріта. Що ж тут ненормального? Що я люблю свою дитину? Хіба ж ти її не любиш?

Корній. Люблю... А, Ріто, люблю... Тільки ми між собою... Та я не знаю... Не так усе це… Не повинно так бути...

Ріта. Що ж між нами?.. Може ти мене вже не любиш? Ну, говори прямо! Говори.

Корній. О, ні, люблю... А-а, люблю так, що... І сам не думав, що так люблю. І Лесіка, і тебе… І от... От це й незрозуміло й ненормально.

Ріта. Та що ж ненормально? Може, думаєш, я не люблю тебе? Думаєш, зрадила тобі? Це думаєш?

Корній. Ні... Я вірю тобі... (Хоче встати).

Ріта. Та куди ж ти? У чому ж річ?

Корній. У Чому?.. Ха, в чому... Щось ще єсть... А, Ріто, тут ти мене не зрозумієш. Тут, я бачу, ти мене не зрозумієш. Ти мене не зрозумієш… І говорить не варто... А, не варто... Ні-ні... (Хоче встати).

Ріта (не пускаючи). Та сиди ж, Нію... Чого ж я тебе не зрозумію? Мистецтво? Так?

Корній. Так, мистецтво.

Ріта. Ну, то чом же я тебе не зрозумію? Чом? Хіба ж я тебе досі не розуміла? Хіба я не була тобі товаришем? Хіба я не боліла твоїми болями й не раділа твоїми радощами? Нію? Хіба ти можеш мені дорікнути? Хіба ж я тебе не любила, не зливала своєї душі з твоєю? Нію? Мужу мій? Навіщо ж таке говорити своїй найближчій людині? Навіщо так безумно мучити її й себе? А дитина? Чим же вона винна? Чим її можеш докорити? Що любиш її? Але ж вона невинна за це. Ну, не люби її, ну, викинь на вулицю, забудь, покинь...

Корній. А, якби я міг викинути!

Ріта. А ти б хотів? І мене хотів би викинути? Хотів би? Ну, викидай... І з чим же ти зостанешся? Ти будеш порожній, бо життя тільки в цьому, це есть найлюдське. Приймеш холодну, гарну Сніжинку? Красу? Життя, Нію, не в красі, краса в житті, в любові, ось у цьому! (Показує на Лесіка). Це єсть людське... Нію, Нію, ну, що з тобою сталося, ти ж мій єдиний, чулий, добрий... Нію, як можеш ти нас так мучити, як можеш, за віщо? Ну, вдумайся сам, як ти нас усіх мучиш! За що? Що ми тобі зробили? Що любимо тебе, що... Ой, Нію, Медведю мій прекрасний, я ж люблю тебе так, що в той день помру, як побачу, що ти не хочеш більше мене... Скільки я перемучилась за ці дні... О, боже!.. І знаєш, що рішила? Знаєш? Що я вб’ю тебе, Лесіка і себе! Я не можу жити без вас... Я не знаю, кого я більше люблю, тебе, чи Лесіка, але знаю, що без половини серця жити не можу, Нію! Хай ці інстинкти дикі, сліпі,- я не можу... От і знай це... Ну, обніми ж мене, обніми, пригорни, я так змучилась за тобою, так витягнулось усе серце до тебе і до... до дитини нашої...

Корній (зворушений, обіймаючи, сильно пригортає до себе). Ріто моя, Ріто моя...

Ріта. Твоя, твоя, милий, вся твоя. Ми всі троє - одно... Пам’ятаєш у Кіплінґа? Пам’ятаєш: «ми всі троє одно»? І от нас троє і ми всі одно... (Десь чується тиха приглушена гра на скрипці). Хто то грає? Ах, то італьянець-композитор...

Корній. Як гарно грає...

Ріта. Він грає нам... Правда?.. Як у нас будуть гроші, ми купимо піяніно, і я буду тобі грати... Ти будеш малювати, а я гратиму тобі. Пам’ятаєш, ти казав, що тобі найкраще пишеться під музику. І Лесік буде тут, тобі щіточки й фарби подавати... А я всю душу виграватиму тобі, а ти візьмеш її в свою душу і з неї передаси на полотно. І ми разом будемо творити, всі троє, бо ми «всі троє - одно». Правда? Правда?

Корній. Правда... Лесік спати хоче, дивись, оченята які стомлені...

Ріта. Зараз, зараз... Втомлені, втомлені оченятка мої, втомлені бідні мої, пелюсточки мої бліді, ніжні... Зараз спатоньки... О, дитино, яка ж ти стала! Ой, яка ж ти стала, бідна моя! (Схиляється і з скорбною любов’ю дивиться на сина).

Корній, наче вкопаний, впивається в них очима.

Входить Ганна Семенівна, тихо підходить, пильно подивляючись на обох.

Ріта (несвідомо, поринувши вся в скорб, задумливо шепоче). Дитино... Бліда... Стомлена зірка моя...

Корній, ніби боячись злякати, спугнути, тихо, обережно підводиться і, не зводячи з них очей, хоче йти до полотна.

Ріта (повернувшись до нього). Нію, дивись...

Корній (хапливо, з ляком). Ріто, Ріто, не говори, не ворушся, стій так... Хвилиночку, ради бога!

Ріта (здивовано). Що ти? (Зрозумівши). Ага, ну, добре... Може стати там?

Корній. Ні-ні-ні... Стій так... Мамо, одійдіть!.. А, може, справді, сюди... Я тільки одну рисочку... (Хапається, хвилюється).

Ганна Сем. Ну, от, уже напало... Господи!

Ріта (злякано). Мамо, мамо, не треба, ради бога!

Ганна Сем. (стискує плечима). Дитина ж спати хоче... Що ви мучите її.

Корній. Мамо! Ради бога... Ну, що це таке… Сюди, Ріто… Клади на стілець сюди, так. Сама сідай... Одну хвилиночку... Одну рисочку... Її, знаєш, тоді не видно було, не так, тепер... лучче... Таке страждання... Це іменно те, що треба... Це іменно вона... Схились, трошки піднімись, так... Тепер... дивись... Трохи не так... Ні-ні, нічого... Видно, видно... (Вдивляється зблизька). Так-так... Воно… Воно...

Ганна Сем. (стискує плечима). Радіє, що воно... «Рисочка»... Та ти в душу подивись, там ще більша мука… Радіє! Господи!

Корній (одмахується). А, мамо!.. Трошки вище ще, Ріто… От так... Лесіка... трошечки от так... Ах, шкода, що не день… У нього тепер чудова блідність...

Ганна Сем. (все більш і більш вражена). «Чудова блідість!».

Ріта. Мамо! Я вас молю, ради бога, мовчіть, я ж вас просила... Ну, зробіть це для мене.

Ганна Сем. Та як же я, господи, можу мовчати?! Та я дерево, чи що? Мучать дитину і радіють, що «чудова блідість». Та я ж ще не зовсім здуріла, прости господи! «Рисочка»... Радіє, що рисочка страждання... Та що ж це таке? «Чудова блідість». Та задушіть дитину, іще краща буде...

Корній (не чуючи, підбігає до полотна, знімає його, вдивляється, з одчаєм). Не так! Не те... А, боже!.. У тебе не було, Ріто, цього, що тепер. Не було...

Ганна Сем. А ще б пак! Ти б ще більше попомучив, ще б не те було... Ну, їй-богу, подуріли чи що?! Та дитину захолодите!

Ріта. Мамо, я вас молю!

Корній. Ріто, Ріто... не ворушся, спокійніше, ввійди в себе... (Хапає палітуру, мішає фарби, гарячково пише). Ах, якби день! Ти завтра сядеш трохи далі... Трохи далі... Завтра тіні... А сьогодні... тільки це, тільки тут, ось-ось... Ні-ні… Ріто, ради бога!..

Дитина слабо починає плакати.

Ганна Сем. (схоплюється, підбігає й бере Лесіка з стільця). Годі! Що це таке?

Ріта (теж нахиляючись до дитини). Лесіку, Лесіку!

Корній (люто). Мамо! Одійдіть, я вас прошу! Покладіть дитину, покладіть, я вам кажу!

Ганна Сем. Ти сказився? Дитина змерзла, плаче.

Корній. Хай мерзне, плаче, покладіть.

Ганна Сем. Не покладу! Що я, така божевільна, як ти?! Що це таке? Тобі оті «рисочки» на рядні дорогші, ніж отут на лиці? Схаменися! Та звірі так не роблять!

Корній. Мамо, ви нічого не розумієте, покладіть Лесіка!

Ганна Сем. Не покладу! Вбий мене, не покладу. Я не сказилася ще, щоб морозити дитину! (До Ріти). А ви, мати хороша, сидіть! Та я...

Корній (підбігаючи, з мукою, дрижачи весь). Мамо, я вас благаю, на хвилиночку! Ну, покладіть Лесіка, я тільки одну рисочку, тільки одну, вона найважніше... Мамо, голубко, молю вас, покладіть, не мучте ж мене, я не можу, я мушу. Мамочко! (Цілує їй руки, дрижить, хапає Лесіка).

Ганна Сем. Господи! Збожеволів. Це ж божевілля! Та заспокойся... Та сину, що з тобою?!

Ріта (з мукою заломлюючи руки). О, боже!

Корній. Мамо, дорога, хороша, ну, на хвилиночку, він уже не плаче, тут тепло, ми затопимо грубку, мамуню, мамо, не мучте ж мене, я не можу!

Ганна Сем. (вражена і злякана). Господи милостивий... Та продай ти лучче це нещастя наше!

Корній. Продам, продам, сьогодні ж, завтра продам, тільки покладіть.

Ганна Сем. Що ти з ним казатимеш!.. Оце так так... Нате, малюйте, коли вам страждання на полотні важніші, ніж живі... Нате, робіть з ним, що хочете. (Кладе Лесіка на старе місце. Милує, загортає його).

Корній. Мамо, не замотуйте його, я ж нічого не бачу. Та одійдіть од його. Що ж це таке, нарешті, боже ти мій!

Ганна Сем. Та як же не замотувать, коли тут холодно, як у льоху. Що ж ти думаєш собі, та ти ж про дитину подумай, про оцю, а не ту, хай вона тобі згорить разом з твоїм рядном!

Ріта (тихо, з мукою). Мамо, я ж вас просила, я сама все...

Ганна Сем. Та не можу ж я! Я ж людина, чи звір? Та й звір дитину свою жалує...

Корній (не слухаючи, захоплюючись знов). Мамо, одступіться, ви ж заступаєте... А, боже мій! От маєш! Ріто, ти вже не так сидиш... Трошки нижче… Так... Ввійди в себе... Спокійніше... Ну, прошу ж, спокійніше.

Ріта. Не можу, Нію...

Корній (дратуючись). Та як не можеш! Ну, спокійніше будь і вже... Ввійди в себе.

Ріта. Не можу, Нію, ну, не можу... Прости, не сердься...

Корній. У тебе зовсім не той вираз страждання... Так же не можна... Ну, дивись на Лесіка...

Ганна Сем. «У тебе не той вираз страждання». Так он як вони малюються, ці картини. А прокляття ж вам коли так!

Корній. Ріточко, сиди тихо... сиди... От так... Ну, хоч так уже... Ах, пропало... Ну, так хоча...

Гарячково пише.

Лесік знов починає плакати.

Ріта (кидаючись до нього). Лесю, Лесюню, серце моє, не плач хоч ти! Господи!

Ганна Сем. (рішуче й люто). Е, що я з вами буду довго тут?! Давайте сюди дитину. (Бере Лесіка). До якої ж це пори буде? Ви всю ніч його тут будете морозити? До смерті? Хочете, щоб «рисочка» смерти появилася? Геть! Малюй он - її, а дитини я не дам! Вона беззахистна і вступитись за неї нема кому! Геть! (Іде з ательє).

Корній (з одчаєм). Мамо!..

Ганна Сем. Геть! Не дам! (Виходить).

Корній (люто шпурляє щіточку). Так не можна! Так не можна! А, так не можна, нарешті! Що це таке?!

Ріта (підходячи до нього, пригортаючись). Нію... Заспокойся...

Корній. Та як я можу заспокоїтись! От єсть! Тільки от-от мав схопити,- і на! Так же не можна!...

Ріта (дивлячись на полотно). Нію, його треба все одно переробляти...

Корній. Для чого? От єсть! Нічого переробляти! Тільки трохи… А, боже... якраз...

Ріта. Воно не вдасться тобі, Нію.

Корній. А, розуміється, не вдасться, як будуть з-під носа вихоплювати... Але мусить удатись. І вдасться, я чую... я чую, от!

Ріта. А мені здається, треба нове почати...

Корній. Нове? Не скінчивши цього? Та навіщо?!

Ріта. Ти не хвилюйся, а от послухай, що я скажу. Це полотно ти продай... Чекай, любий, дай я скажу... Це полотно ти продай, ми на ці гроші виїдемо і там на новому місці ти почнеш друге... Ми будемо всі здоровіші, спокійніші, ти краще працюватимеш.

Корній. Ну, от маєш? Значить, і ти не розумієш нічого. Та мені, власне, не треба спокійніше. Власне, я бачу, що помилявся! От єсть. Я це якраз зараз побачив. У тебе не було тоді тої скорби і справжньої муки, що зараз... Я брехав, я штучно хотів утворити на полотні, коли у тебе не було. Власне тепер, то це і треба. Спокійніші! От єсть! Ха! Мені не треба спокою... Моя ідея спокоєм руйнується... Саме тепер, от зараз, у цю хвилину мені потрібні ви...

Ріта. Наші муки?

Корній. А так! От маєш... Це єсть іменно те, що треба... От іменно!

Ріта. Ти б, може, навмисне муки ці зробив би, щоб намалювати? Живі муки тобі тільки як «чудові рисочки»?

Корній. А, Ріто, ти, як мама...

Ріта. А хіба не так? Та ти ж подумай: на полотні ж ми, я, твоя жінка, і син твій. І ти радієш, що ми мучимося, бо ти можеш схопити «те, що треба». Вдумайся сам, як людина, що ти робиш!

Корній. А, Ріто, ти, як мама, «вдумайся, схаменися». Ти мене не розумієш. От і вже.

Ріта. Так - не розумію, як ти хочеш.

Корній. А, я це знаю. Я це знаю. Я це казав...

Ріта. І не зрозумію! Я можу бути товаришем, але давати сім’ю, давати себе й дитину свою полотну - не можу.

Корній. Ага! От воно і єсть. От воно і єсть. Значить, ти - не товариш. От це і єсть усе... От і вже.

Ріта. А, а ти хотів би цього? Ти, може, хотів би ще «вищої» скорби, щоб Лесік помер і тоді мою скорб намалювати? Ха-ха-ха! Та цього не буде. Ти сам себе нищиш! Чуєш? Як Лесік помре, тобі не буде кого малювати? Чуєш? Твоє полотно все одно зостанеться нескінченим. Розумієш?

Корній (вражений). Нескінченим?

Ріта. А як ти скінчиш? Ну? Хто тобі буде моделлю? Де ти «рисочки» візьмеш? Ну? Це полотно ти все одно мусиш не скінчити. Ти мусиш його продати. І друге почати.

Корній (стрепенувшись, немов упечений). А, ні! А, вибачай... Коли вже діло йде так, то ти мусиш, нарешті, щось для цього зробити! От.

Ріта. Я? Що я можу зробити? (Корній хоче сказати).

У двері стук.

Корній. А, ще когось несе. Ввійдіть!

Входять Сніжинка і Янсон.

Сніжинка. Вибачте, будь заска, ми на одну хвилинку. Добродій Янсон має до пані Ріти одну справу. На одну хвилинку.

Ріта (здивовано). До мене? Дуже прошу.

Янсон (спокійно). Прошу мені вибачити, що вмішуюсь у ваші особисті справи… Річ у тім, що мені відомо, що вам треба виїхати через здоров’я дитини з Парижу. Цілком розуміючи вас і знаючи ваше скрутне становище, я насмілився запропонувати вам свою маленьку поміч. Я можу вам позичити грошей; коли зможете вернути, тоді й повернете.

Ріта (спалахнувши). О, дякую дуже… Але...

Янсон. Вибачте, я вас переб’ю. Але одна умова: я позичу гроші тільки вам і з тим, що виїдете з Парижу ви, а ваш муж лишиться тут.

Ріта. Що-о?! Щоб я одна їхала?.. Що ви, добродію?

Янсон. Таку умову я ставлю.

Ріта. Щоб муж мій тут зостався, а я їхала? Для чого? Навіщо вам.

Янсон. Така моя умова.

Ріта (глянувши на Сніжинку). Ха-ха-ха! Я розумію. Дуже дякую, добродію, дуже дякую. Ви дуже добрі, а ще більш простодушні.

Корній. Я не розумію цеї умови. І потім, ми не можемо згодитись... Я мушу кінчати свою роботу… Що за... чудна умова?

Ріта (до Янсона). Та ви розумієте, що ви пропонуєте, чи ні?

Янсон. Я, мадам, завжди даю собі відчит, що говорю і роблю.

Ріта. Не думаю, щоб на цей раз ви вірний відчит дали собі! Ха-ха-ха! Розумієш, Корнію, цю умову? Я поїду, а ти лишишся тут і в тебе не буде вже жінки й сім’ї. Ти будеш «вільним» і дехто може заняти моє місце. Ха-ха-ха! А добродій Янсон така добра людина, що згоджується помагати цьому.

Сніжинка весь час посміхається.

Корній. Що за нісенітниця!.. А, маєш... Я не розумію, добродію, навіщо я вам тут? От єсть!

Янсон (з спокійною усмішкою). Така моя умова. Я ніяких пояснень не можу вам дати.

Ріта. Ну, то за таку поміч я можу вам на двері показати, добродію!

Янсон. Як знаєте, воля ваша.

Ріта. Ха-ха-ха! Та хіба я не знаю, чиї це умови? Це не ваші, а он чиї! (Показує на Сніжинку). Ні? Не правда?

Янсон. Я сказав, що пояснень дати вам не можу.

Ріта. Ну, розуміється. Як ви можете їх дати, коли вона звеліла вам не давати. Вона звелить вам стерегти двері, як вона спатиме з любовником, і ви стерегтимете!

Янсон (спокійно). Це моя справа, шановна добродійко. Ви приймаєте мої умови?

Ріта (гнівно). Ні! Таку поміч я вважаю собі за образу! Розумієте? Забирайтесь геть!

Янсон (уклоняючись). Я цього ждав. Прошу вибачення. (Повертається і йде).

Сніжинка (з посмішкою, до Корнія). А правда, Янсон може розуміти красу?

Ріта. Так само як павіян! Або жалкий раб!

Сніжинка (тихо). Дуже помиляєтесь. У всякому разі своє він любить так, що все дасть за нього. А ви своє так не любите. Ви жертвуєте сином для ревности. Не правда?

Ріта. Як ви смієте так говорити зо мною.

Сніжинка. Хіба не правда? Хто вам дорогше?

Ріта. Про те я вам казати не буду, бо ви ні того, ні другого не розумієте. Вам бульварні чуття тільки зрозумілі. Прошу вийти з нашої хати.

Сніжинка. Я на образи не хочу відповідати образами. А до того, що я розумію, ви ще не доросли. Прощайте, Білий Медведю! (Помалу виходить за Янсоном).

Ріта. Ха-ха-ха... О, подумаєш! Не доросли... Але яке нахабство! Який цинізм! Така пропозиція... Це таке... одверте щось, нахабне, брудне. Фу, господи! Та як вона сміє?!

Корній (що весь час ходив по хаті). А, лиши... Ну, просто Сніжинка дурниці робить... А, що там... Я все одно не можу. От і вже. Не можу.

Ріта. Ти завтра ж продаси полотно і визволиш мене від таких образ і пропозицій! Чуєш? І як ти міг слухати спокійно цю подлу пропозицію? Як ти міг допустити це?! Вона ж, видно це, прийшла спеціяльно, щоб нас образити!

Корній. А, Ріто… Яка там образа... Зовсім вона цього не думала. От собі думає, що сім’я не підходить артистові, й хоче нищити її. От і вже... І не в тому річ.

Ріта. Ти, здається, цілком співчуваєш їй.

Корній. Лиши, Ріто... Не можу я співчувати тому, чого нема в мені.

Ріта. Ні, ти співчуваєш! Бо якби ти був проти цього, ти б не мучив нас так, ти б давно вже зробив для сім’ї те, що всякий мусить зробити.

Корній (раптом роздратовано). А, для сім’ї, для сім’ї! Все для сім’ї! А чому сім’я для мене не робить? Такої сім’ї я не хочу! От єсть! Не хочу та й уже. Я переріс таку сім’ю. Це минулося... Минулося. Все для сім’ї: і честь для сім’ї і власність, і талант, і держава... Та що таке? Хай сім’я служить уже чомусь більшому за неї! Годі.

Ріта. Більшому?

Корній. А щоб ти знала, що більшому. Творчості! Мистецтву, от чому. Na! Завели собі сім’ю і все їй давай,- священна. Поцілував другу женщину, честь опозорив. Бо сім’ї те шкодить. А к чорту не хочеш? Ná, маєш! Колись вона була головна, а тепер чоловік виріс. Виріс і вже. Годі. Сім’я мусить нову форму придбати. От. Годі од сім’ї до всього підходити... Так-так! Що це, справді, таке? Того не можна, того не можна, те їй давай, це їй давай. Та що? Хіба я якийсь крамар, що має лавку для сім’ї? Маєш! Хіба я живу для того, щоб сім’ю содержувати? Сім’я мені головне? Та з якої речі? От єсть тобі! Це колись було, а тепер сім’я хай служить. От і вже. Я й досі нічого не можу зробити, нічого більшого не можу написати. Я все продаю, все спішу. Та до якої ж пори? Маєш! Одну річ хотів зробити і от тобі - давай її сім’ї. Але вибачайте, я її не дам. А, того не буде! Хочеш сім’ю рятувати, то рятуй сама! А хочеш бути мені дійсним товаришем, то мусиш усе віддати для мистецтва. От і вже. Треба, нарешті, ясно це поставити, до якої це пори буде!

Ріта. Що ж я тобі ще не дала? Що ти не взяв ще в мене? Говори, я дам.

Корній. А, що! Чого ради я повинен для сім’ї давати своє... все найдорогше, чому сім’я мені не дасть свого найдорогшого... «святого»… А, маєш...

Ріта. Говори ж, що! Говори, що сім’я тобі ще не дала, твоєму мистецтву, що?

Корній. Нічого не дала, а ще взяла. Мені треба грошей на Сальон, на роботу, на фарби. Де я візьму? Де? А, маєш... Де я можу зараз дістати, коли я скінчив роботу? Продать цю, а потім знов почати, не скінчить, продати, і знов? І так усе життя? Та що таке? За якої речі?

Ріта (тихо). Чого ж ти хочеш? Щоб ми пішли од тебе? Ти хочеш, щоб я взяла гроші у Янсона і поїхала? Так?

Корній. Ні, я цього не хочу...

Ріта. Ага, ти мусиш кінчати роботу. Ну, так чого ж тобі треба.

Корній. Мені треба грошей. От і вже.

Ріта. І мені треба. Ну?

Корній (зупиняючись, чудно дивиться на неї). «Ну?» Ну, так от що я тобі скажу. Ти говориш, що ти все можеш зробить, що ти товариш мій?

Ріта. Говорю. Ну?

Корній. Ну, так от: ти мусиш піти до Мулена, продатись йому і взяти для сім’ї й для мене грошей. І вже.

Ріта (пронизана жахом). Корнію, що ти говориш?!!

Корній. Я говорю те, що говорю. Дай свою честь сім’ї, для мистецтва, для мене.

Ріта. Корнію! Господи! Ти свідомо це говориш? Ти розумієш, що ти говориш?

Корній. Я говорю те, що я говорю. От і вже.

Ріта. О, боже! Мені сниться чи... Господи!.. Ти на це йдеш? На це?

Корній. Я мушу мати гроші. Я давав їх за твою честь, сім’ю, дай мені за мою честь. Я не можу так далі!

Ріта. Ти безчестям сім’ї хочеш купити собі артизм свій?

Корній. Безчестя нема ніякого... Ніякого... Безчестя тоді, коли сім’я вище цього. Тоді женщина не сміє нарушати її наказів, бо сім’я руйнується. От. А коли сім’я - средство, тоді безчестя нема.

Ріта. О, боже!.. Щоб я своє тіло продавала для твого полотна? Для твого мертвого свої живі муки, сором?

Корній. Так! Щоб ти тіло продала... Я продавав для вас свій мозок, свої нерви, тіло й душу, а ти продай тільки тіло. От і вже. От і вже. А ти тіло продай. А полотна я не продам. Іди до Мулена.

Ріта. Та ти ж сам дві години тому назад своє полотно давав за моє тіло!?

Корній. Тоді я давав, а тепер ти дай. Я рятував сім’ю, ти рятуй мистецтво. А не вирятуєш, усе погибне. Я більше не можу. От і вже. Я мушу писати або... кінець усьому. Ідеш?

Ріта. Куди?

Корній. До Мулена!

Ріта. Ти справді?!

Корній. Справді.

Ріта (якийсь мент пильно дивиться на нього, вся дрижить). Щоб я пішла... для того полотна?!

Корній. Для того полотна.

Ріта (раптом стрибаючи до столу, хапає ніж і біжить до картини). О, коли так, то...

Корній (несамовито кричить). Ріто! Куди?! Ріто?! Зупинись!

Ріта (біля картини, зупиняючись. Люто). Смерть твоєму полотну!

Корній. Ріто! Не смій. Чуєш?! Клянуся, я в ту ж мить своїми руками задушу Лесіка, як поріжеш! Одійди!

Ріта. Лесіка? Ти!

Корній (грізно). Даю тобі слово! Даю тобі клятву, що в ту ж мить задушу. Хай буде, що буде? Одійди від полотна! Я тобі кажу, одійди лучче! (Несамовитий і рішучий).

Ріта пильно вдивляється в його. Вірить. Помалу відходить. Сідає коло столу й падає головою на руки.

Корній (оглядається. Підходить до неї). Я тебе питаю: підеш?.. Ріто, підеш до Мулена? Одповідай!

Ріта (схоплюючись, голосно плює йому в лице). От тобі моя відповідь!

Корній (витираючись. Глухо). А-а, так? Ну, хай буде, що буде! (Хутко виходить).

Ріта, дрижачи вся, падає знов на стіл і гірко ридає.

ЗАВІСА.

ДІЯ ЧЕТВЕРТА.

Там же.

Виходять з коридору Ганна Семенівна, Сніжинка і Міґуелес.

Ганна Сем. (часто витирає сльози, говорить пошепки, весь час прислухаючись до кімнати Ріти). Балакайте тихо... Вона може почути...

Сніжинка. Та в чому річ, що сталося?

Ганна Сем. Зараз, зараз... (Підходить до дверей зліва і прислухається). Єсть... Він ходить, а вона співає. (Ледве чути колискову пісню). Тихше... Я боюся на хвилинку вийти з хати... Два рази сьогодні вискакувала в коридор і нікого дома не було. Стукала, стукала до всіх...

Сніжинка (нетерпляче). Та що ж сталося? Що? Може з Лесіком що?

Ганна Сем. (плаче). Помер...

Сніжинка (скрикує). Помер Лесік?!

Ганна Сем. (злякано). Тихо, ради бога! Вона як почує... Ох, боже, що тут діється!..

Сніжинка (тихо). Коли ж він помер?

Ганна Сем. Ще вчора ввечері, якраз, як вона надумалась взяти гроші Янсона. Рішилася і от... Хто б думав...

Сніжинка. Та він же недавно ще був зовсім здоровий?!

Ганна Сем. А, де вже там здоровий... В один день розгорівся і згорів. Ввечері (плаче) й не стало... Як свічечка наприкінці несподівано блимнула і погасла.

Сніжинка. Бідний Лесік! От несподівано... Як же вони?

Ганна Сем. (озирається). О, тут ще більша біда!.. Я вже до вас... Поможіть мені якось із ними... Я ж сама, я нічого не можу!.. Вони сидять усю ніч, весь день і не одходять од трупика. А вона наказала, щоб я нікому не говорила, що він помер... Що вона хоче, я не знаю... Його нікуди від себе не пускає... Він цілий день нічого не їсть, дивиться на трупик, ходить по хаті, щось думає і знов дивиться... А вона он уже співає над ним... Хотіла, щоб обмити ж, поховати... Ну, горе, нещастя,- та якось же треба порядок дати. Тільце ж хоч сховати, воно ж дух почне давати... А її ніякими словами не вговориш… Учепиться, як... чиста пантера і нічого з нею... Ради бога, поможіть мені якось... Вони ж обоє побожеволіють, як іще одну ніч посидять... Треба їх розлучити... Розвіяти трохи їх... Щось... Ну, я вже не знаю... (Витирає сльози).

Міґуелес. Вибачте, сеньйоро, сеньйор Корній по своїй волі не хоче відходити од тіла сина?

Ганна Сем. Не знаю... Ні, вона його не пускає... Якби хтось прийшов, кудись покликав, він би пішов... Тш!.. (Прислухається). Щось голосно балакають… Він навіть хотів вийти, так вона не пустила… Потім я ще боюсь, щоб вона йому й собі чого не заподіяла... Ви ж знаєте, яка вона. Вона все твердить тепер, що він її кине, що зв’язок порвано, що вони не простять один одному цього… І все шукала сьогодні вранці опіюм… Пляшечка опіюму в неї була... Та, слава богу, не знайшла й покинула... Тільки сама вся така, що... страшно дивитись. Усю ніч билась головою об підлогу, а ми не давали... Ох, ця ніч!.. А тепер щось думає, сидить, як камінь, і думає, думає, аж страшно стає… Благаю вас, поможіть мені якось розважити їх, якось... Порядок якийсь дати. Ми ж усі побожеволіємо от так. Господи! Якби я знала, ні за що б не виїхала сюди. Думала, на старість із сином буду. І в таке попала... Внука не стало, сина ще не стане... (Плаче).

Сніжинка (розчулено). Ну, нічого, якось усе буде. Треба щось зробити... Тільки як же зробити. Туди можна зайти?

Ганна Сем. Ой, ні, не пустить. Та й не варто туди йти, а надто вам. Треба, щоб вона вас і не бачила, бо й так часто говорить йому про вас і... боїться. Ах, горе хоч у кого розум помутить... Треба, щоб добродій Міґуелес з нею поговорив, (до Міґуелеса) вона найбільш симпатично до вас ставиться... А, ви, Сніжинко, уже з ним, він вас послухається більш, ніж кого. Якби так, щоб її кудись хоч на годинку з дому вивести, щоб подивилась на вулиці, на людей, це б її думки хоч трохи розвіяло б. А його теж... І трупик же, господи, треба обмити! Треба ж і труну купити, поховати. Якось же чи в поліцію, чи куди тут заяву зробити?.. Я ж нічого тут не знаю.

Сніжинка. Гм!.. Що ж тут придумати? Ви кажете, що вона мене боїться й говорить йому? Ви не подумайте... я для того питаю, що, може, все таки мені можна піти до неї... Може, вже вона не так дуже вороже ставиться?.. Як ви думаєте? (В очах жадність і напружена увага).

Ганна Сем. Ні-ні, лучче не йдіть!.. Буде гірше... Буде гірше... Не треба... Хай добродій Міґуелес...

Сніжинка. Ну, а... добродій Корній як до мене?

Ганна Сем. Корній нічого... Я от що думаю: ви, Сніжинко, йдіть на веранду і сховайтесь. Я викличу сюди Ріту, скажу, що добродій Міґуелес має важну справу до неї... Як вона вийде, ви тоді через ті двері ідіть до Корнія й виводьте його на веранду. А звідти вже сюди та й до себе чи куди там. Тільки дивіться, я буду кашлять, як можна йти... Щоб на неї не наскочити... От тільки як її з дому вивести? Я вже думала так, щоб добродій Міґуелес сказав їй, що приїхала одна її подруга Аня Смірнова,- вони дуже любляться,- та заслабла і просить приїхати в готель. Тільки ж чого записки нема?.. От горе.

Міґуелес. Я скажу, що загубив записку!

Ганна Сем. Ага! Це нічого. А як же тоді, як ніякої подруги не буде? Що вона подумає? Вона й так боїться, що... Ах, горе ж яке, господи милостивий.

Міґуелес. Та навіщо все це? Я просто з нею поговорю. Сеньйора Ріта людина розумна і зрозуміє, що не можна ж так весь час? Як ви думаєте, сеньйоро?

Ганна Сем. Ой, боюсь... Може б їй це вже десь там сказали, щоб Корнія витягнути?

Міґуелес. Ну, добре! А як називається та подруга?

Ганна Семенівна. Аня Смірнова.

Міґуелес. Аня Смірнова? Добре.

Ганна Сем. І от ще що: не показуйте й знаку, що ви щонебудь знаєте, боже вас борони! Так наче нічого не сталось. А то й не рушить нікуди. І ви, Сніжинко, слідіть же, як я буду знак давати... Буду кашлять, значить, можна йти. І до нього в кімнату, і сюди.

Сніжинка. Добре.

Ганна Сем. От, господи, до чого дожила на старість!.. Ну, та що ж зробиш?..

Міґуелес. Чекайте, сеньйоро... Мені здається, що сеньйориті Сніжинці треба підождати на веранді доти, доки сеньйора Ріта не вийде зовсім, бо вона може вернутись і не застати.

Ганна Сем. А правда, правда... Ох, і не раз, мабуть, ще вернеться... Та чи й піде ще?

Міґуелес. А потім ще: ця сеньйорита Аня Смірнова бльондинка чи брюнетка? І яка з себе?

Ганна Сем. Не бачила, не знаю... Фотографію бачила, здається - бльондинка.

Міґуелес. Гм! Ну, та нічого!.. Якось викручусь... Ідіть уже.

Ганна Сем. Ну, Сніжинко, ховайтеся... Іду...

Сніжинка виходить на веранду, а Ганна Семенівна - в кімнату Ріти.

Міґуелес схвильовано ходить по ательє.

Сніжинка (визираючи з дверей, тихо). Міґуелес!

Міґуелес. Що?

Сніжинка. Ви її довше не пускайте додому.

Міґуелес. Добре.

Сніжинка ховається, а він знов ходить. Виходять Ріта й Ганна Семенівна.

Ріта (в чорному, дуже бліда, на лиці строга, хмура задума). Добрий вечір, Міґуелес. Що ви мені хочете сказати? Вибачайте, я з вами не можу довго говорити, я дуже занята.

Міґуелес. Дуже вибачаюсь. Але справа не моя, а... одної особи, яка сьогодні приїхала в Париж і хоче вас бачити. По дорозі вона дуже заслабла і зовсім хвора зараз...

Ріта. Це дуже неприємно. Шкода...

Міґуелес. Ця особа - ваша подруга Аня Смірнова.

Ріта (неуважно). Аня Смірнова? Коли ж вона приїхала?

Міґуелес. Вона приїхала сьогодні вранці й дуже хвора...

Ріта. «Сьогодні вранці й дуже хвора...» (Здавлює голову). Вибачте, добродію, мені трохи голова болить... Я вас не розумію, ви говорите, що хтось приїхав у Париж...

Міґуелес. Ваша подруга, Аня Смірнова...

Ріта. Ну?

Міґуелес. І хоче вас бачити, бо сама прийти не може... Щоб ви прийшли до неї...

Ріта. Ах, так-так... Зараз?

Міґуелес. Зараз.

Ріта. Я не можу зараз... І, взагалі, я більше не можу. Ви мені вибачте, я мушу вас лишити, у мене дуже важна справа...

Ганна Сем. Рітонько, Аня дуже хвора і хотіла б вас бачити. Аня Смірнова.

Ріта (здавлює голову). Чекайте... Мені трохи голова болить і здається все сном... Ви говорите... Ах так!.. (Живіше). Ви говорите, Аня Смірнова в Парижі? Давно?

Міґуелес (все більш і більш почуваючи себе ніяково). Вона сьогодні вранці приїхала, дуже хвора і просить вас прийти...

Ріта. Вона дуже хвора? Аня?.. Господи, я нічого зараз не розумію. Чого Аня в Парижі? І через що ви, Міґуелес? Я нічого не розумію.

Міґуелес. Її знайомий - мій приятель... І, словом, я знаю...

Ріта. І хвора?.. Хоче мене бачити? Аня? Господи, що ж мені зробити? Чекайте… (Ніби про себе). Так... Так... Ну, все одно!.. Тільки я не можу довго... Я на півгодини. Гм. Добре! Це навіть дуже добре!.. Я з Аньою... Добре, добре, я зараз… Я одягнусь і... дещо зроблю. Почекайте... Ви на мене не дивуйтесь, Міґуелес, у мене зараз одна така важна робота, що мені голова запаморочилась... Я навіть із хати не виходжу… Це, мабуть, усі помітили? Правда? У Корнія теж... Ми мусимо спішити...

Міґуелес (з ніяковістю). О, сеньйоро, я вас цілком розумію...

Ріта. Правда? Ну, то прошу зачекати одну хвилинку, я зараз... Я дуже рада, що так... що приїхала Аня, я її давно не бачила... Дуже дякую... Я зараз... (Біжить до себе).

Міґуелес (до Ганни Семенівни). Це дуже тяжка роль, сеньйоро... Я каюсь, що взяв її на себе.

Ганна Сем. (витираючи сльози). Я розумію вас… Я розумію... Але ви додержите вже до кінця.

Міґуелес. Я не знаю, чи зможу довго... Мені хотілось зразу признатись... Я дуже каюсь, що взявся... Це дуже тяжко, сеньйоро...

Ганна Сем. Ну що ж робити? Ви бачили сами, як вона... У неї якась думка сидить і вона нічого не бачить і не чує. Вона ж так збожеволіє... Принесіть уже таку жертву. Хай вона навіть розсердяться на вас... Що ж робити?

Міґуелес. Я на це готовий... Але я не думав, що це так трудно буде...

Ганна Сем. Ну, якось уже...

Виходить Ріта одягнена.

Ріта (піднято говорить). Ну, я можу... (За нею виходить Корній, лице сіре, стомлене; тупо-суворе). Корнію! Ти ж пам’ятаєш своє слово: ти нікуди не підеш. Чуєш?

Корній. Я сказав, Ріто, що нікуди не піду. Я сказав і вже.

Ріта (до Ганни Семенівни). Мамо, ви мусите мені дати обіцяння, що Корній до мого приходу нікуди не піде...

Ганна Сем. (несміло). Йому б треба хоч трошки на свіже повітря пройтись...

Ріта. Ні-ні!.. А Лесік? (Злякано дивиться на Міґуелеса. Хапливо поправляється). А наша робота? Ти мусиш вести її далі. Чуєш, Корнію?

Корній. Та сказав же, Ріто...

Ріта. Я більше як сорок хвилин не буду. Міґуелес, це - недалеко?..

Міґуелес. Недалеко.

Ріта. Я Ані два тільки слова і зараз же назад. Я мушу тобі, Корнію, неодмінно щось сказати. Ну, я йду. (До Міґуелеса). Ходімте.

Міґуелес. До побачення. (Виходять).

Корній ходить у задумі по хаті.

Ганна Сем. (обережно зупиняючи його). Нію!

Корній. Що, мамо?

Ганна Сем. Годі журитись, сину... Не можна ж так уже...

Корній. Я, мамо, не журюсь…

Ганна Сем. Ну, як же не журишся… Усю ніч і ввесь день сидите обоє, нічого не їсте... щось думаєте... Над чим там думати? Ну, горе, нещастя, а все ж таки журбою не поможеш йому. Дасть бог, будуть ще діти...

Корній (тихо). Ні, мамо, так більше дітей у мене не буде... А, так не буде...

Ганна Сем. Як так? Як же це «так»?

Корній. Так, як було... Як було... Ну, мамо, не треба говорити… Зараз не треба говорити...

Ганна Сем. Та чому ж не треба? Як же то так було? Було, як у всіх людей буває... Що ти говориш, сину?..

Корній (посміхаючись). Ага, от то і єсть, як у людей... От то і єсть...

Ганна Сем. Так віки було, сину.

Корній (так само). Ага, от то і єсть, що віки. От то і єсть...

Ганна Сем. (тривожно). Та що ти, сину, говориш? Може, тобі... голова болить?

Корній. Буде, мамо... Я нічого не знаю... От і вже... Я зараз нічого не знаю... Я знаю, що єсть два... ні, три трупи в хаті... От це я знаю...

Ганна Сем. (злякано). Господи, Нію, що ти говориш? Які три трупи? Де?

Корній (посміхаючись, показує на хату Ріти, на полотно й на себе). Он, он і ось... Ну, і годі, мамо… Годі... Ідіть до Лесіка... Я хочу сам побути... Мені голова болить... Я хочу трохи спочити... Трохи спочити... От іменно... Спочити б трохи... А там... Ну, йдіть, мамо, йдіть...

Ганна Сем. Нію... Тут хоче тебе бачити Сніжинка... Може б ти з нею трошки пройшовся по вулиці... голова б посвіжішала... Ти ж не спав, не їв… Не можна ж так...

Корній. Ні, мамо, я нікуди не піду... А Сніжинку... Ну, що ж, я нічого не маю проти Сніжинки... Нічого...

Ганна Сем. Так я скажу їй... (Голосно кашляє, іде до веранди й одчиняє двері).

Входить Сніжинка.

Сніжинка (до Ганни Семенівни). Я трохи не замерзла. (До Корнія). Добрий вечір, Білий Медведю! (Підходить до нього).

Корній. Добрий вечір... Ви були на веранді?

Сніжинка. Вечір такий гарний, я собі гуляла там...

Корній (пильно дивиться на обох). Не треба було цього, мамо... А, не треба... Можна було прямо прийти...

Сніжинка. Я прямо й пришла.

Корній. Ну, все одно... Тільки... негарно.

Сніжинка робить знак Ганні Семенівні, щоб та вийшла. Ганна Семенівна виходить.

Сніжинка. Що з вами, Білий Медведю?

Корній (просто). Хіба ви нічого не знаєте? Знаєте ж, навіщо... ці комедії?.. Мати думає, що ми вже побожеволіли... Сідайте, Сніжинко…

Сніжинка. Сядьте й ви... Тут... на канапу...

Корній мовчки й важко сідає. Здалека чується гра на скрипці.

Корній (тихо). Знов грає...

Сніжинка. Це той італьянець... Він тільки вночі може грати...

Корній. Так, вночі. Уночі - тихо...

Сніжинка. Дуже тяжко, Медведю?

Корній. Я стомлений... і порожній...

Сніжинка. Порожній?

Корній. Порожній, як... труп. Так мені здається. (По павзі). Я - чужий собі... Так мені здається... От так мені здається і вже...

Сніжинка. Нічого, знову будете повним... Все буде добре, Медведю... У кожному поганому єсть часточка доброго… Ви зате можете бути тепер вільним... Як хочете, розуміється...

Корній. Не знаю... Нічого, Сніжинко, не знаю...

Сніжинка. Будете! У вас є сила, велика сила, вона своє візьме... Це тільки тепер... Ви стомлені, прибиті, вражені… Потім сила проб’ється вгору... І навіть добре, що так сталось!.. Така моя думка, Медведю.

Корній. Не треба, Сніжинко, не треба... Я нічого не знаю… І не треба... Потім... Усе потім...

Сніжинка. А я думаю, що не потім, а зараз... тепер же! Ви - не хлопчик і мусите у всяких обставинах давати собі відчит... Що за легкодухість. Люди в більших нещастях не падають духом, а вам, може, й не нещастя це, а щастя.

Корній. Не говоріть так, Сніжинко.. Не треба... Негарно…

Сніжинка. Через що?

Корній. Я не знаю... Негарно і все... Так мені здається... І не в тому річ... Зовсім не в тому. Ну, помер Лесік... Ну, й помер. І вже. І горе, і жалко. Ну, і вже. Кінець, не оживе… Друге... А, друге єсть, друге.

Сніжинка. Що ж друге? Ріта?

Корній мовчить.

Сніжинка. Ріта, Медведю?

Корній. Не будемо говорити, не будемо. Не треба. Щоб говорити, треба знати... Треба все знати, Сніжинко. А що ми знаємо? Що я знаю? А, отто і єсть... Я знаю, що так не можна, а як?

Сніжинка. Що «так»?

Корній. Так, як було... А як інакше? Хто скаже? Я? Чи Ріта? О, Ріта... Вона інакше не скаже. О, вона не скаже... Ні-ні, вона не може сказати інакше... Ви думаєте, вона мені простить Лесіка? (Чудно посміхається). О, Чорна Пантера за дітей не прощає нікому. А, то вже ні... І вона права… Вона права... А я теж правий… Хто ж винен, Сніжинко? Хто? А, от то і єсть, що хто!

Сніжинка. Ви розійдетесь тепер?

Корній (здивовано). Хто?

Сніжинка. Ви і Ріта.

Корній. Як розійдемось?

Сніжинка. Ну, «як»? Як звичайно розходяться.

Корній. Не знаю... Я цього, власне, й не знаю... Я тепер нічого не знаю... Ох, як стомився ж я!.. І все таки нічого не знаю... Усе таки… Ну, все одно… Все одно, Сніжинко... Чуєте, як грає?.. А тихо як... Бідна Ріта! Ох, яка вона бідна! Ну, все одно... Щось буде... Побачимо...

Сніжинка. Ви з нею говорили?

Корній. Ні, ми нічого не говорили... Ми тільки чуємо. Розумієте, Сніжинко, як можна не говорити, а всі думки чути?.. Розумієте? От і ми чуємо!.. І я чую, і вона чує... Ну, що ж? Побачимо... А що побачимо? Хто скаже? Ну, як треба, Сніжинко? Як?

Сніжинка. За Ріту я нічого не можу сказати. Я її не розумію... А вам скажу: ви хочете бути артистом? То мусите бути вільним. Артист не повинен мати сім’ї. Він - жрець. От і все!

Корній (мовчки, не згоджуючись, хитає головою). Ні... Ні, Сніжинко...

Сніжинка. Ні, так!

Корній. Ні,- він буде... не цілий... Не цілий... Так я чую... От чую і вже...

Сніжинка. А так цілий, коли дає себе сім’ї і має те, що хоч і ви зараз? Так цілий?

Корній. Ні, і так не цілий...

Сніжинка. А як же?

Корній. Ага... От то і єсть, що «як»! Як? Я знаю? Ми перенесли це, а нового не маємо... Форми нові треба... Це - вічне, Сніжинко... Вічне… Тут уже... годі… А форми не ті... От і єсть. От і душать, от і стискують... А як інакше? (Ніби до себе). Ну, як, от так просто: як? Чи Ріта ж зможе якось інакше? Чи схоче? Ні... А, Ріта й не схоче, і не зможе... От і єсть... І вже.

Сніжинка. Та чого ж неодмінно Ріта? Хіба ви з нею навіки зв’язані? Є другі женщини, які схочуть і зможуть. Чого ж тільки Ріта?

Корній. Чого Ріта?.. Того, що... (Довго мовчить). Не знаю...

Сніжинка. Ех, Білий Медведю, не Ріти вам треба! Ріта - для самця, а не для творця. Творець переріс самця. Ось у чому суть людини. Так-так! Людина знає красу, а звір її не знає. От і все. Ви мусите звіря в собі вбити. Тоді ви дасте красу, яка в вас є. Є, мій Білий Медведю, є!.. Послухайте Сніжинки, яка найбільше чула й чує в вас цю красу. Встаньте зараз, сильний, твердий, напишіть листа Рі ті й ходім зо мною. Творець мусить бути жорстоким, не всяку жалість треба допускати до себе. Ходім, Медведю! Я не говорю, щоб ви мене любили, щоб до мене йшли. Я хочу бачити вас вільним і гарним. Чуєте? Хочете, ми ніколи не будемо бачитись. Я не для себе... Хоча... хоча, Медвідю, я думаю, що якби ви пішли до мене, я б дала вам все те, що вам треба, те нове, що ви хочете й не знаєте. Медведю, дорогий, Білий. (Стає на коліна перед ним). Послухайтесь Сніжинки. Вона вам хоче тільки краси, тільки краси. Медведю, ходім? Га?

Корній. Сніжинко, Сніжинко, не треба, не зараз... Не треба.

Сніжинка (рішуче). Скажіть, ви любите Ріту? Любите?

Корній. Я не знаю, Сніжинко, не знаю...

Сніжинка. Ну, скажіть,- ви, очевидно, чуєте таку зв’язь із нею, що не можете порвати? Так?

Корній. Не знаю ж, Сніжинко!.. Я чую тільки, що... що... порвалось щось... А що? Не знаю... Може вона знає?

Сніжинка. А вона це чує? Чує?

Корній. І вона чує... А може й не чує... Може й я нічого не чую... Не знаю, Сніжинко. Не треба, не зараз... Потім... Усе потім... Там ще Лесік.

Сніжинка. Лесіка вже немає. Зв’язь порвано.

Корній. Не знаю... Може й порвано. Може, ще й єсть...

Сніжинка (благаюче). Білий Медведю, ходім зо мною! Ходім, Медведю... Ходім зараз, я боюсь за вас... Я боюсь, Пантера дужа... Вона не пустить вас...

Корній. Ні, я не боюсь... нікого, а тільки... себе. От іменно, себе.

Сніжинка. Медведю, білий, прекрасний...

Розчиняються двері в коридор і хутко входить Ріта. Забачивши Сніжинку, яка раптово підвелася, зупиняється і якийсь мент не може нічого сказати. Нарешті, важко, трудно дихаючи, тихо і хрипло говорить:

Ріта. Я так і знала... (Помалу йде до них. До Корнія). Так, значить, мене для цього виманили з дому?

Корній (спокійно, тихо). Я нічого, Ріто, не знаю...

Ріта (до Сніжинки. Ледве чутно). Що вам треба тут?

Сніжинка (гордо). Я прийшла не до вас!

Ріта. Ви знаєте, що там? (Показує на свою хату).

Сніжинка. Знаю. Там лежить мертвим те, що в’язало вас обох.

Ріта. А-а... А ви прийшли нову зв’язь зробити?

Сніжинка. Я прийшла од усяких зв’язів увільнити Білого Медведя!

Ріта. Та-ак? (Чудно посміхаючись). Але Білий Медвід зв’язаний з Чорною Пантерою, ви це знаєте?

Корній. А, лишіть це... Іди, Ріто, до себе...

Ріта. Я в себе. Може, комусь іншому треба йти до себе.

Сніжинка. Я піду зараз, не бійтеся. Білий Медведю, ви хотіли трохи прогулятися? Ходім разом?

Ріта. Білий Медвідь, добродійко, нікуди не піде!

Корній. А, Ріто, ну, навіщо так? Схочу й піду... У мене голова болить, я трохи пройдуся.

Ріта (сильно). Ні, ти не підеш! Чуєш?

Корній. Я піду і вже... От і єсть... (Хоче йти одягатись).

Ріта (якийсь мент мовчить, раптом кидається до нього, хапає за руку і благаючим голосом говорить): Нію, останься... Завтра підеш, куди схочеш... Куди схочеш і з ким схочеш... Сьогодні зостанься, прошу... Нію!

Корній. Я на півгодини... У мене голова болить.

Ріта. Завтра... Сьогодні зостанься... Останній вечір. Я розумію все... Чуєш? Зроби те, що останній раз прохаю...

Корній (вагається). Я на десять хвилин...

Ріта. Завтра, завтра.

Сніжинка. Ви йдете, Медведю?

Корній. Ні, Сніжинко, я мабуть зостанусь.

Сніжинка. А я раджу вам пройтись.

Ріта (люто до неї). Добродійко!..

Сніжинка (виходячи). До завтра, Медведю.

Ріта (спалахуючи). Так от чого вони виманили мене! А-а!

Корній. Ах, Ріто, ти знов! Я стомився, мені голова болить... Я не можу цих криків... Пусти мене трохи пройтись, я сам піду... Я не можу... Я мушу вийти.

Ріта. Ні, ти не підеш... Ти не підеш... Чуєш? (Бачачи, що Корній хоче йти до пальта, вона знов хапає його за руку). Ні! Не ходи...

Корній (рішуче). Пусти! Я не можу так... Це насильство...

Ріта. Ну, я прошу тебе, благаю!

Корній (рішуче). Ні. Я хочу піти й піду... От і вже. Пусти.

Ріта. До Сніжинки?

Корній. То моє діло. От і єсть. Іду, куди хочу. Веліть мені ніхто не може. І вже. Пусти.

Ріта (придушено). Я благаю тебе, не велю, а молю, благаю.

Корній. Це все одно... Я хочу піти пройтись...

Ріта (чудно зазираючи йому в лице). Ти інакше вже став говорити... Інакше.

Корній. Я говорю, як говорю... Пусти ж...

Ріта. А як писав мене і Лесіка, так не говорив. Ой, так ти не говорив... (Стріпнувшись). Корнію, не ходи! Не ходи, чуєш? Я все для тебе зроблю... Слухай, хочеш писати мене з Лесіком? Хочеш? Я візьму його й ти будеш писати. Тепер добре буде, в мене, напевне, є ще більше «рисочок». Ні-ні, я не сміюсь, я серйозно. Ось подивись у моє лице... Ну, подивись же... Правда, є?

Корній. А, Ріто, лиши... Не хочу я... Пізно!

Ріта. Не пізно! Чому пізно? Що він - мертвий. То нічого, нічого. Зате в мені більше виразу буде...

Корній неймовірно дивиться на неї і проти волі вдивляється в лице їй.

Ріта. Хочеш? Хочеш? Я покладу його на те саме місце і схилюсь над ним... А ти будеш кінчати. І завтра, і після завтра: ми не дамо його, поки не скінчимо... Всю ніч, весь день будемо робити... Ти мусиш скінчить... Ти не віриш мені? Я правду говорю. Я хочу все тобі віддать, все, все... Усе для мистецтва: сім’я, труп дитини, мій одчай,- все йому... Я не сміюсь, Нію, не сміюсь, я правду говорю, я вже вірю, що треба нову форму сім’ї, цілком нову. І до Мулена, як хочеш, тепер піду. Я все буду робить уже... Хочеш, хочеш?

Корній (машинально ступає кілька кроків назад, не зводячи очей з її лиця). Пізно, Ріто... пізно.

Ріта. Чого пізно, чого пізно? Ти встигнеш. Тільки зараз же почнеш, зараз... Я зараз візьму Лесіка, а ти бери палітру, фарби. Добре? Добре?

Корній. У тебе зараз чудний вираз лиця.

Ріта. Нічого, я буду дивитись на Лесіка і буде добрий... Буде чудовий вираз лиця. Я не сміюсь, я не сміюсь... Я вже вірю...

Корній. Ти чудна, Ріто, я не вірю тобі...

Ріта. Чому? Чому? Говорю правду. Я тільки схвильована. Нерви підняті, ми ж так багато за цю добу пережили... Нічого, Нію. Я йду за Лесіком... Бери фарби, бери!

Корній (вдивляється їй у лице, поглядає на полотно оживлюється). Ну, добре... Не кажи мамі...

Ріта. Ні-ні, я скажу, що ми тут посидимо. Я не скажу... Я зараз... (Вибігає, опасливо озираючись на нього).

Корній підходить до полотна, скидає запону і вдивляється. Потім бере з столу палітру, фарби, готує їх, нетерпляче поглядає на двері.

Ріта (хутко входить із трупом дитини). Мама спить. Вона стомилась і заснула біля столу. Вона не чула. Ми двері замкнемо... Ми замкнемо всі двері й будемо малювати. Правда? Тепер усе інакше буде. Усе, усе.. Ось тут Лесік. Лежи, Лесіку, лежи, тато буде тебе писати, він зніме з тебе вічне... Лежи, мій білий... О, ти білий тепер зовсім... Тепер блідість твоя зовсім чудова... Тепер тато буде з нас задоволений. Так я поклала, Нію? Так?

Корній (борючись між тривогою й артистичним чуттям). Так-так... Тільки, Ріто... Це якось не так усе таки... Трошки вправо. (Береться за голову). Ах, якось мені...

Ріта. Нічого, нічого!.. Ти тільки почни, подивись на нас і все пройде, все забудеш. І я забуду, я «ввійду в себе». Ось дивись, зараз, ось я тільки сяду і схилюсь над Лесіком. Він тепер цілком тихо лежить, він уже не буде плакати... О-о!! (Лице їй кривить судорога муки, але вона перемагає себе). От так, правда? Добре тепер?

Корній. Трошки нижче... Ще... так... (Вдивляється, захоплюється, починає писати).

Ріта чудно позирає ва нього, іноді раптом посміхаючись зараз же ховаючи посмішку.

Корній. Сьогодні в тебе, Ріто, не такий вираз лиця... А, боже... Зовсім не те на ньому.

Ріта. Пиши, пиши... Те саме, що треба... Я стомлена.

Корній. А ні! Зовсім не те... І Лесік не такий...

Ріта (раптом регочучи). Не такий? Ха-ха-ха!.. О, він тепер зовсім не такий, то правда. А я така, така... Ха-ха-ха!

Корній (тривожно). Ріто!

Ріта (хапливо). Ні-ні, нічого, я... у мене нерви трохи... Але ти не звертай уваги. Пиши, милий, пиши, ми мусимо скінчити... Мистецтво вище всього!.. Я вже вірю тепер... Може я не так сиджу? Нижче, вище?

Корній. А, боже... Щось не так... Ти не говори нічого... Помовчи… Дивись на Лесіка... Дивись і мовчи...

Ріта. Добре... (Дивиться на труп сина).

Далеко знову чути тужну гру скрипки. Лицем Ріти перебігає мука і в болючій скорбі застигає.

Корній (весь оживившись). Так... Тепер так... Тепер дуже добре... Чудесно... Сиди, Рітонько, сиди, хороша... Так-так.

Скрипка ґрає.

Ріта раптом падає на труп головою і жагуче, болюче ридає.

Корній. Ріто! Ріто! А, боже, ну, сиди ж, так-же не можна, тільки почав і... Ріто ж!

Ріта помалу підводиться, чудно дивиться на нього, посміхається й позує.

Корній (з одчаєм). Ну, от! Знов пропало... Знов не те... Дивись на Лесіка.

Ріта. Я трохи стомилась... Дай я спочину... Я зараз... У мене голова болить. І в тебе болить?

Корній. А, боже, так же не можна... Ну, сідай…

Ріта (підходячи до нього). Трошки спочиньмо. Голова не болить? Ти не стомився?

Корній. Трохи болить... Ну, та нічого... Сідай, Ріто...

Ріта. Може випити трохи аспірину або чогось, щоб голова не боліла, бо я так не можу... Ось у мене єсть каплі, я зараз... (Виймає з-за корсажу пляшечку, підбігає до столу, хапливо, дрижачими руками, але з рішучим суворо-диким поглядом, наливає в шклянку води і потім із пляшечки. Несе Корнієві). Хочеш, Нію. Голова не буде боліти. Може ти сам винен, що у мене не такий вираз, не так бачиш, стомився, голова болить На, випий, голова свіжіша буде... Ну, швидше, потім я... І будемо далі працювати... Ну?

Корній. Та чи можемо? А голова справді болить... (Бере і п’є).

Ріта (вся зацепенівши, дивиться на нього). Усю, усю!

Корній. Фе, яке воно!

Ріта. Нічого, тепер усе пройде!.. (Біжить до столу, наливає води, дивиться на Корнія, що вдивляється в полотно, і не п’є. Біжить назад). Ну, тепер далі!.. Я вже... Тепер пиши всю ніч... О, тепер ми цілком інакше все зробимо... Тепер ми вже не розстанемося, ні-ні... Я ж знаю, що ти це думав... Тепер ми знайдемо нову форму, ми будемо вільні, щасливі, ми сім’ю для мистецтва збудуємо. На цьому трупику, правда? Правда, мужу мій? Правда?

Корній. Ріто, Ріто! Не хвилюйся ж так, сиди тихо...

Ріта. Як Лесік? Ха-ха-ха! Нічого, будемо всі, як, Лесік... Ми всі троє - одно. Чуєш, правда, ми всі троє - одно?

Корній (не чуючи). Ріто, в тебе знов нема того. Ріто, так же не можна... Я покину, коли так... А, боже!.. Фу, голова ще більше стала боліти.

Ріта. Болить?.. Уже?..

Корній. Що «вже»? Ще болить, а не вже...

Ріта. Чи той, ще... болить… Може ти зморився дуже?

Корній. Ні, нічого… Щось трохи ноги... Але нічого... Сядь лучче, Ріто...

Ріта (надзвичайно тихо): Я сяду... Так?..

Застигає й дивиться на труп. Знову скрипка грає тужно і скорбно. Ріта все більш схиляється на труп.

Корній (шепоче). Тепер єсть знов... От тут. Так-так... Це воно... Воно, воно...

Ріта (тихо, чудно): Воно? (Посміхається).

Корній. Так-так, нічого, нічого, посмішка ця нічого… Тепер добре... (Малює). Ах, тільки голова болить... І ноги... не стоять... Якась слабість... Сиди, сиди... (Малює, скрипка грає).

Ріта (тихо підводиться, урочисто підходить до Корнія). Буде, Нію... Спочинемо... Годі, любий... Тепер треба спочинути.

Корній (слабо). Ще б трошки, Ріто...

Ріта. Ні, годі... Тепер уже годі… Нам треба вже спочинути. Правда?

Корній. Щось голова і ноги... Ну, спочинемо трохи.

Ріта. Спочинем, спочинем... Там, на канапі, правда? Візьмемо туди Лесіка і всі спочинемо... Ходім! (Веде його, бере труп і йде за ним).

Корній. Навіщо Лесіка? Може би нехай там?

Ріта. Ні-ні, він з нами. Ми всі троє - одно. Правда? Тепер ми всі троє - одно... Правда?

Корній (сідаючи на канапі, стомлено). О, як я стомився, слабість така по всьому тілі... Але гарно... Нам, Ріто, треба спочити. То правда... Завтра ми будемо цілий день. Я мушу скінчити... Ми, Ріто, пережили багато... Ну, нічого... Зараз уже лучче. Правда?

Ріта. Правда, любий, правда. (Кладе Лесіка посередині між собою й Корнієм).

Корній. Це Лесік? О, яка слабість. Я чую, що засну... (Заплющує очі й далі говорить з заплющеними очима).

Ріта. Засни, засни... Ми всі заснем. Я тільки вип’ю води і теж... Я зараз... (Біжить до столу, наливає в шклянку з пляшечки і випиває. Біжить назад, сідає, обнімає Корнія, пригортає до себе й тихо говорить): Тепер усі заснемо... Правда? Як гарно грає скрипка. Вона нам грає... Нам, щоб ми заспокоїлись і заснули. Ми знайшли вже нове... Правда, Нію? Ти віриш мені тепер, віриш, що я вже інша?

Корній. Не знаю, Ріто, не знаю... Я хотів би тільки вірити... Бо я, Ріто, так не можу, як було... Я більше так не можу.

Ріта. Я знаю, знаю... О, я знаю, що ти не можеш... І через це... тепер буде інакше... Зовсім інакше...

Корній. А за Лесіка... ти простиш мені?

Ріта. Простю, простю, єдиний мій, за все простю... Ти любиш мене, скажи?

Корній. Люблю, Ріто, люблю такою, як ти зараз...

Ріта. Правда?.. І я люблю... І Лесік любить... І ми всі троє - одно... Як колись... О, тепер ми не розстанемося... І нікуди ми вже не підемо, ні до Сніжинок, ні до Муленів, ми всі разом будемо… Правда?

Корній (ледве чутно). Правда.

Ріта. Ну, поцілуй же мене... востаннє.

Корній (слабо повертає до неї лице, цілує). Хороша моя.

Ріта. Прощай, мужу мій, Білий Медведю.

Корній (слабо посміхаючись). Прощай. До завтра. Як страшно і солодко хочеться спати...

Ріта. Спи, Спи... (Суворо і скорбно дивиться на нього).

Скрипка все грає, тужно і жалісно. Ріта раптом здригується, тихо встає і йде до полотна.

Корній (тихо). Ріто! Куди ти?

Ріта. Я зараз. Спи, спи... (Підходить до полотна, знімає його з мольберту, бере з столу ніж і розрізає).

Корній (слабо). Що там, Ріто?

Ріта. Нічого, милий, нічого... Спи спокійно. Спи тепер.

Вертається, пригортає до себе Корнія, цілує Лесіка, потім мужа, кладе голову йому на плече і з щасливою, стомленою посмішкою заплющує очі.

Скрипка грає серед мертвої тиші.

ЗАВІСА.

НАТУСЬ

П’єса на чотири дії

ДІЄВІ ОСОБИ:

Роман Вітальович Возій - молодий учений.

Христя Парменівна - його жінка.

Натусь - їхній синок, літ 6-ти.

Петро Вітальович - брат Романа, художник-маляр.

Мішель - брат Христі.

Олімпіяда Іванівна - тітка Христі.

Дзижка Ольга Устинівна - актриса.

Чуй-Чугуєнко, Семен Семенович - актьор.

Марфа - прислуга у Возіїв.

ДІЯ ПЕРША.

Їдальня у Возіїв, середнього достатку. Понад лівою стіною канапа. Біля неї - двері в інші покої. Просто - двері в вітальню. У тій же (задній) стіні - двері в сіни. Між двома дверима - шафа-буфет. Праворуч - двері в кухню. Посередині – стіл; на ньому - лямпа й посуд після їжі.

На канапі сидять Роман і Петро.

Похожі один на одного, Роман крупніший з вигляду, злегка на підпитку.

За столом сидить Мішель і щось майстрить.

Риси лиця невиразні й дрібні, єсть схожість із сестрою.

Коло столу порається з посудом Христя.

У рухах, в лиці, в голосі, напружена роздратованість і рішуча завзятість. Манера говорити - швидка, стрибаюча, невпинна й монотонна. У моменти дужчих переживань з’являються різкі й крикливі ноти.

Христя й Роман говорять одночасно, але чути майже тільки Христю. Христя звертається до Романа, а Роман до Петра. Христя все більш і більш дратуючись, Роман усе спокійніше й лагідніше. Петро слухає Романа, дивлячись униз і тільки часом коротко і з непокійною увагою зиркає на Христю.

Роман. Нічого. Входимо ми. Уяви собі, ніколи не думав, що він такий. Сивенький, як голуб. Вур-вур,- балакає. Ах ти ж дідусю! Їй-богу. Знаєш, брат, трохи я його не обняв! Старенька його така сама, сивусенька, малюсенька...

Христя. І не думай, що я так покину це! Я не можу більше так. Це неможливо. І я тобі говорю, Романе, Романе! Я до тебе звертаюсь. Чуєш? (Павза. Роман говорить). Ах, як інтеліґентно, гарно! Це - зовсім манера вчених.

Роман (лагідно). Дай спокій, Христю. Поговорила трошки і буде. (До Петра). Ну, так. І уяви собі...

Христя. Нам треба покінчити розмову, я прошу в тебе десять хвилин. І в кожнім разі ти міг би поводиться делікатніше. Це - грубість і хамство. Хамство!

Роман. Ну, чого ж ти лаєшся?

Христя. Бо ти - хам. Ти користуєшся тим, що ти можеш не слухати мене, і ображаєш. Але я принципіяльно цього не допущу зо мною. Я маю право вимагати людського поводження з собою. У тебе ніякого великодушшя нема. Я це тобі прямо й щиро говорю. Ти ображаєш людей, які слабіші за тебе, які у тебе в руках. Ти хочеш бути ідейним, передовим, а гірше всякого чорносотенця! Прошу мене не перебивать. Я завжди слухаю, коли ти... Я тобі приведу приклади, коли тобі треба. Учора, наприклад...

Роман одвертається до Петра й говорить далі, але тихо, так що чути тільки невиразне буботіння.

Христя. Ага, ти не любиш слухати. Ти тільки другим вичитувать. О, це цілком по-інтеліґентському! Це цілком інтеліґентська манера. Так само, як радити другим працювать, а самому по цілих днях сидіти по шинках з веселою компанією. І при тому жінка мусить сидіти дома коло кухні й дитини. Зовсім ідейна людина, наукова сила.

Роман (перестає балакать і, видно, здержує себе; ще лагідніше й тихіше). Ну, годі, Христю. Це не поможе. Я сказав тобі, що не можу,- і не можу.

Христя. А приходити п’яним можеш? А по цілих днях дома не бути можеш?

Роман. Навіщо гіперболи? Сама ж знаєш, що мені неможливо це. Дай спокій, Христе.

Христя. Я не можу дати спокій. Я також не можу. У нас грошей нема. Ми живемо, як міщани, дрожимо за кожну копійку. Не забувай, що в нас дитина. Коли ти чесна людина, ти повинен знати, що не маєш права дбати тільки про себе! Ти можеш так само займатись наукою, як і тепер, але ми будемо забезпечені.

Роман. Найпізніше через місяць мене призначать приват-доцентом. Ми будемо багатші.

Христя. З жалуванням якихсь паршивих сімсот-вісімсот рублів на рік? Ти сказився? Я тобі кажу, що ти егоїст! От що! Тобі пропонують шість тисяч на рік і ти одмовляєшся під тим приводом, що твоє призвання - наука. А ми повинні картоплю їсти.

Роман (глухо). Хто - ми?

Христя (напружуючись). А! Ти знов? Стара історія? Мішель і тьотя нас об’їдають? О, міщанин жалкий! Ти думаєш, я не бачу через що ти сьогодні так. Тебе мучать п’ятдесят рублів, які ти повинен, чуєш, ти повинен дати Мішелю. Від цього залежить уся його кар’єра, життя. Але ти...

Роман. Я вже п’ятдесят раз давав на кар’єру...

Христя. Ти давав? Ти? Як ти смієш говорити це?

Мішель (встає, підходить до канапи). Чекай, Христе, я об’ясню Роману Вітальовичу...

Христя. Я давала! Я!

Роман. Мої гроші?

Христя. О! так і знала! Ха-ха-ха! О, міщанство. Його гроші. Муж - голова сім’ї, його гроші...

Мішель. Бачите, Романе Вітальовичу, позвольте вам вияснити всю, так сказать, ситуацію. Річ у тім, що ви, дійсно, несправедливо говорите.

Роман (схоплюється, скаженіє). Геть!! Геть мені звідси! Геть зараз! П’явка! Працювать ідіть, жироїди! Геть!!

Мішель (одсовуючись). Таким способом я розмовляти не можу. (Виходить наліво).

Петро (хапаючи Романа за рукав). Романе, Романе!..

Христя (робиться кам’яно-спокійною). А, так? Добре... Ми зараз підемо всі... Зараз! Марто!.. Прошу дуже... Я тільки цього й хотіла. Марто!!

Марта (вбігаючи й витираючи руки об фартух). Що пані? (Вигляд у неї прислужливо-угодливий, боязкий).

Христя. Натусеві сорочки принесли з пральні?

Марта. Принесла, пані. Там у комоді всі склала. Казала праля... Звиніть пожалуста...

Роман. Натусь зостається.

Христя (спалахнувши, ніби тільки цього й ждала, люто). Що? Як? Натусь зостається? Ану, спробуй! Ану, спробуй! (Хапає з столу тарілку, б’є її об землю і кричить): Ануж, спробуй, падлюка ти! Та я тебе... Ха-ха-ха! «Натусь зостається»... Ого-го! Ха-ха-ха! (Біжить наліво).

Марта, тихенько зщулившись, виходить у кухню.

Роман (ходить по хаті, заспокоюючись). От проклятий характер. А, боже!.. Сам собі шкоджу... Гм! Наробив... (Прислухається, чути крик Христі і дитячий плач). Натусь плаче? Га? (Винувато). Розбудив криком... Невже вона його забирає?..

Петро (хмуро). Нікуди вона не піде.

Роман. Ти думаєш?

Петро. Е! Комедіянтка... Баба!

Роман. Ні, Петре, я її образив... Я таки образив... Тут уже я винен... Ну, характер подлий, просто неможливий. Дійсно, міщанин грубий...

Зліва чути крик Христі:

- «Марто!»

Роман (обережно підходить до дверей у покої й заглядає. Вертається). Складає речі... Їде... Ог біду зачепив... Ах ти ж нещастя... Натусь плаче.

Христя (вбігає, люто кричить). Марто!!

Роман (до неї): Христю... Ну, вибач мені... Годі...

Марта (прожогом влітає, злякано). Що, пані?

Христя. «Що пані, що пані»! Ви чого не йдете, як вас кличуть? Вас двадцять раз кликать, на колінах просить! Не смійте!.. Я ще хазяйка тут. Ви вже зраділи?

Марта. Та я ж, пані, нічого, я не чула.

Христя. Ви не чуєте... Усім вам закладає, як не хочеться...

Марта (нетерпляче, з обидою в голосі). Та їй-богу ж, пані, я не чула. Що це таке? Скажіть сами, пане...

Христя. Мовчать! Ви ще смієте... Забирайтесь зараз же звідси! Геть! Я не хочу, щоб ви були у нас! Не хочу! (До Романа). Дай їй рощот! Зараз же!

Роман (несміло). Але ж, Христю, тепер вечір, і, взагалі, як же так?..

Христя. Я не хочу, щоб у моєму домі жили шлюхи з байстрятами. Та ще з гонором. У мене є син...

Роман. Христю... Що ти, бог з тобою?

Христя. А, тобі хочеться, щоб вона зосталась. Ти її вічний заступник. Добре! Мені більше нема все одно діла. (До Марти). Ідіть поможіть складать! (Повертається).

Роман. Христю! Ну, прости... Годі... Хай йому всячина. Ну, винен... Прошу прощення.

Петро. Покиньте, Христю Парменівно, навіщо зайві скандали?

Христя. (До Петра). А вас я просила б не в свої справи не мішатися! Хоч ви думаєте, що ви великий художник, а це не дає вам права лізти туди, де вас не просять. Я дуже добре знаю, що ви завжди цього хотіли й підговарювали Романа. Так-так, знаю. І ліцемір’я я не хочу терпіть. Не ваше діло. А скандали не я роблю і не маю вашого міщанського страху перед ними. Я перед всім світом буду кричати про свої права.

Роман (кілька раз намагається перебити її). Ну, добре. Мовчи, Петре... Я згоджуюсь... Ну, прости і хай буде тихо... Поклади Натуся спати, хлопець стомився. Ну, прости, годі.

Христя. Я не маю ніякого права прощати тебе. Ти образив не тільки мене.

Роман. Ну, я прошу прощення й у Мішеля й у тьоті.

Петро проти волі робить жест обурення і зараз же сам лякається й заминає. Але Христя бачить і знов спалахує.

Христя. А? Петру Вітальовичу не подобається? Ну, так от же! (до Романа): Ти сам попросиш сюди Мішеля й тьотю і попросиш у них прощення. Коли вони тебе простять - я подумаю. І Мішелю ти даси п’ятдесят рублів. А Марту завтра ж рощитаєш...

Роман. Я ж не маю п’ятидесяти рублів, Христю.

Христя. А, не маєш? Не треба!

Роман (піднімаючи голос). Та кажу ж, нема! Чорт з ними, якби були... Ну, вибачай, вибачай... Ти ж знаєш мій характер... Нема, Христю, всього десять рублів. Завтра обіщали за роботу заплатить.

Христя. Петро Вітальович може дати до завтра.

Петро. Нема й у мене, Христю Парменівно.

Христя (злісно). Брешете!

Петро. Ну, чого ж ви лаєтесь?

Христя. Бо терпіть не можу брехні! Я сама бачила, як ви сьогодні давали Марті розміняти сто рублів.

Петро. Їх нема вже... Слово даю...

Христя. Брешете.

Роман. Христю... Ну, як же можна...

Христя. Так не даси? Ні?

Роман. Завтра, Христю...

Христя. Не треба завтра. Я знаю. Це така сама історія, як із Мартою. Вона все завтра і завтра рощитується.

Роман. Та за що ж її рощитувати? Куди вона піде з дитиною?

Христя. Куди хоче! Туди, де нагуляла дитину. У нас теж не приют. У нас своя дитина. Тобі нічого, а я мати, й хочу дати своїй дитині чисту й моральну обстановку. А потім - не хочу мати в домі злодіїв. Це вона вкрала мій золотий годинник. Вона й більш ніхто.

Марта (вбігаючи, при цих словах зупиняється, сплескує руками). Ой, господи! Та що ж ви, пані, кажете? Та я ж своїми очима бачила у панича Мішеля цей годинник. У жилетці, у кишеньці, як...

Христя. Що?! Та як ти смієш? Брешеш ти! Мішель! Мішель! Та я тебе за ці слова...

Дзвінок. Марта вибігає одчинять.

Роман. Годі, Христю, хтось прийшов! Негарно.

Христя. Та як вона сміє!.. Плювать мені... Мішель!

Входить Чуй-Чугуєнко.

Він - бритий, чепурний, важкуватий; говорить, як деклямує.

Чуй (уклоняючись). Можна до вас, Романе Вітальовичу? Зібрався таки, як бачите на власні очі. Я за вами, ви готові?

Христя. Роман Вітальович занятий, він нікуди не піде. Ні в ресторани, ні в публічні дома. У нього є сім’я. Прошу це пам’ятати. Не маю чести бути з вами знайомою, але давно збираюсь вам сказати це.

Чуй, ошелешений, пнеться назад до дверей.

Роман (скаженіє, підходить до Христі, хапає її за руку й виводить). Як ти ще слово... я... я...

Христя. Пусти мене! (Вириває руку й біжить до себе).

Чуй. Вибачайте... Я не знав... Бувайте здорові.

Петро (підійшов до нього, бере за руку, сміється). Нічого, сімейна іділія... Не обурюйсь і мовчи.

Роман. Я вас дуже прошу простить... Я не занятий і можу піти... Але ви посидьте трошки... Обов’язково... Прошу...

Петро усаджує Чуя на канапу, сам сідає поруч. Роман схвильовано ходить по хаті.

Чуй. Але, їй-богу, панове, може я не в час, то я собі піду. Це ж успіється. У цей сезон п’єса йтиме раз двадцять...

Петро. Сиди! А то, брат, тут тобі таку п’єсу покажемо... Це навіть добре, що ти прийшов.

Роман (до гостя, намагаючись бути жартівливим). От, знаєте, паскудний характер маю... Можна подумату, що тут ціла баталія була. Ха-ха-ха. Ну, якже ви ся маєте? А ми думали, що ви й не зайдете сьогодні. Може, закусите щонебудь?

Чуй. О, ні, дякую. Я тількищо по обіді...

Роман. А то б чарчину... Га?

Натусь (убігає в кімнату і з порогу в сльозах кричить, тупаючи ногами). Поганий! Поганий! Жулік! Я не люблю тебе. (Вибігає з плачем).

Роман, хутко обернувшись, застигає. Петро обурено хльоскає себе долонею по коліні.

Чуй (сміючись). На кого це він з таким темпераментом?

Роман (жартівливо). Та на мене ж, на тата... Гм! (Раптом хутко іде наліво, але біля дверей озирається й говорить до Чуя). Вибачте, я на хвилинку, зараз прийду.

Чуй (злегка підводячись). Прошу, прошу.

Роман виходить.

Петро (схоплюючись, у палкім обуренню шпурляє цигаркою об землю). От і готово! От і кінець! Тепер буде все, що їй треба. Н-ну, подла баба! Ай, подла! Ай, подла! (Як від болю крутить головою й бігає по хаті. Зупиняється перед Чуєм). Ти бачив, як він зблід? Бачив?

Чуй. Та... так ніби... Це вразило його.

Петро. «Ніби!» Це - ніж вона йому всадила в саме серце. Здоровенний, кухоний ніж. «Ніби»! (Бігає, прислухається наліво, до Чуя). Слухай: ти бачив колинебудь, щоб якась чужа людина насіла на другу й робила з нею, що хотіла! Без усякого права, без логіки, без... ну, я не знаю...

Чуй. Дуже часто.

Петро. А, дуже часто.

Чуй. На кожному кроці. У нас у трупі...

Петро. А, у вас у трупі!.. У вас у трупі?.. Ваша трупа - рай, едем, Аркадія в порівнянню з цим. На каторзі, в шахтах - рай. Присягаюсь!.. Там експлуатують, мучать твоє тіло, а тут... Якась паршива, вульгарна баба (хутко озирається, тихіше) якась баба - роками-роками! - коверзує людиною. Та як? Знаєш, що зараз тут діється? Посуди сам. Чекай. Що ти скажеш про Романа? Що про нього говорять, як про наукову силу? Талант, надія, правда?

Чуй. Без усякого сумніву...

Петро. Між іншим йому вже дають катедру. Це ж бабило вимагає, криком вимагає... он посуд тількищо била - вимагає, щоб він узяв посаду секретаря якогось банку. Ну?! Через те, що там шість чи десять тисяч, а там, мовляв, якась одна тисяча. Мало того,- ти послухай тільки! Вона, наприклад, нищить його роботи. Ну? Так-так! Недавно десь пропало два аркушика, на яких він щось вичислив. Нема! «Мабуть, каже, Марта викинула». Марта не сміє й до столу підійти. Ну, подумай собі, яка проклята мерзота! Вона не дає йому в бібліотеки ходити, на реферати, в університет. Ти, каже, не сім’янин, ти не батько, у тебе ніякого чуття до дитини. У нього!.. Який умліває за цею дитиною... Вона його й на крок із хати не випускає. Мене ненавидить за те, що Роман іноді приходить до мене. Ну, що ти скажеш?!

Чуй. Серйозна жінка.

Петро. Знаєш, аж дух мені забиває од ненависти. Їй-богу! Н-ну, не я буду, коли я їй не підстрою штуку! Пора цьому покласти кінець. Ось сьогодні... Дай п’ятдесят рублів Мішелеві!.. Братуха ії - ледащо, вигнаний за нездатність студент, шулер, здається, словом, дрянь парубок,- дай йому п’ятдесят рублів. Він хоче десь поступить на службу. Брехня, розуміється. Тисячу раз давалось... Вона тільки...

Христя хутко входить.

Петро змішано замовкає.

Христя шукає щось на столі, в шафі, нетерпляче грюка дверцями. Злісно й пильно подивляється на гостей.

Петро (з ніяковістю, ввічливо). Що ви шукаєте, Христю Парменівно? Може помогти вам?

Христя, не відповідаючи, з чарочками в руках, швидко виходить назад.

Петро. Яка мерзота! Ображена королева. Ми, розуміється, у всьому винні...

Чуй. А ти не дуже щось... сміливий із нею.

Петро. Та хай їй чорт! Зачепи її. Та тут, брат, така катавасія підніметься, що й життю не рад будеш... Сміливий. Ану, спробував би ти!

Чуй. Ну, а чим Роман Вітальович не розійдеться з нею? Не підійшли одно до одного,- ну, і розійтись собі мирно та тихо.

Петро. А як же! Три рази розходились! Уже пробували!

Чуй. Ну?

Петро. Ну, і от знов.

Чуй. Любить він її?

Петро. Кого? Це бабило? Та що ти, бог з тобою. Більш різних людей я ще не бачив.

Чуй. Правда, Роман Вітальович чоловік м’який.

Петро. Дурень він, от що! Я б її, стерву...

Змішано змовка. Входить Олімпіяда Іванівна. Старенька жінка з пісним лицем. Тонко й осудливо підібравши губи, кидає погляди у гостей і, не хапаючись, починає також щось шукати в шафі. Бере мисочки, знов кидає поглядом і помалу виходить.

Чуй (тихо). Це хто?

Петро. Це - нерв... Іменно, нерв, тон усієї картини. Лейтмотив усієі опери. Бачив цей чудовий вираз лиця? Ні слова не сказано, правда? А ясно все, га? Губки одні чого варті. Так наче тонесеньким склом пиляє тебе по нервах. Тіточка її. Тиха та божа. І от у цій кумпанії мусить він жити! Чоловік, для якого наука - все. Розуміється, загине. Загине, як пить дать. От уже почав запивать. Ніколи цього не було, алькоголю не виносить, а от тепер іноді приходить на підпитку. Цілком зрозуміло. Я б повісився. Їй-богу.

Чуй (обурено). Не розумію я вас, панове! Та якого чорта! Загине, повісився б. Плюнуть на неї, та й край!

Петро. Ну, це лекше сказати, ніж зробити. Ти думаєш, їй приємно жити на якихсь п’ятдесят рублів у місяць, що він дав би їй на сина? Вона любить добре з’їсти, поспати, в театри, одягтися.

Чуй. Ну, мало чого вона не любить. Хай заробляє, та й має.

Петро. Заробляє? З якої речі? Має законного мужа й повинна заробляти? Ха, сказав. Та вона вимагає, щоб він її любив. Розумієш, любив! Він їй каже: «любови у мене до тебе нема, я живу з тобою для сина». А вона: «ні, ти мусиш мене любити, я - твоя законна жона. А не хочеш,- ну, так я заберу сина».

Чуй. Та не дать.

Петро (мовчки показує на черепки). Бачиш? Це прелюдія. Він їй тільки спробував сказати це, сказать, а не зробить, і якби ти чув, що тут було!.. А ти думаєш, вона зупиниться перед чимнебудь? От сам бачив, як Натусь вискочив. Вона має добру оборону.

Чуй. Ну, знаєш... Це - історія...

Петро. Тепер він пішов просить у неї прощення за те, що не дав Мішелю п’ятдесят рублів. А зараз побіжить позичати, бо в нас немає. От тобі й не дать. А завтра чи через тиждень покине університет і піде в банк на шість тисяч. Піде, напевне! І буде наша Христя в автомобілях із Мішелем і тіточкою кататься...

Роман (хутко входячи, до Чуя): Ради бога, вибачте... Я вас ще на одну хвилинку покину, мені тут треба збігати в одно місце. Недалечко. Я скоренько.

Чуй. Та я, Романе Вітальовичу, може в другий раз, ви заняті. Мені аж ніяково...

Роман. Ні-ні-ні! Я зараз... Я ще хочу з вами побути... Петре, не пускай. Я одну хвилинку.

Петро (пильно дивиться). Та ти куди? До Гаєнка?

Роман (ніяково, поспішно вибігаючи). Та тут... так... Я швидко… За одну хвилинку. (Вибігає).

Петро. Я так і знав: побіг грошей позичати, помирились. Ну-ну!

Чуй (ходить по хаті. Павза. Тихо): Слухай, а як вони розходились ті рази, він це робив через що? Може, закохувавсь у когось?

Петро. Е, де там! Якби то. Сил не було більше жити. Хіба тут можливо...

Чуй. Слухай. А знаєш шо? У мене крутнулась одна ідея. Що, якби його закохать у когонебудь? Га? Може б, розійшовшись, він тоді якось... твердіше держався б? Га? Як ти думаєш?

Петро (мовчить. Захоплено). А це, брат, ідея! Знаєш? Їй-богу, це ідея і не погана. Театральна трохи, ну, та...

Чуй. Чого театральна? Зовсім проста. Кохання, голубе, така штука, що й гори розломує. А в мене єсть і об’єктик гарненький. Знаєш нашу Дзижку? Новеньку? Будучу примадонну?

Петро. Ну? Її?

Чуй. А що ж! У неї єсть якраз підходяща для нас риса: вона не може стерпіти, коли знає, що єсть десь мужчина, який не закоханий у неї. Їсти, спати не буде, а закохає. Та ще як хоч трохи цікавий, то за всяку ціну постарається. Жонатий, не жонатий - їй наплювать. Дзиґа, одним словом. Та й сама нічого: гарна, весела, молода, артистка, талант.

Петро. Гм!.. Дзижка... Вон то, правда... Тільки актриса, брат... Мало серйозного, легка інтрижка... А тут треба посолідніше...

Чуй (ображено). Ну, знаєш, серце, у тебе на артистів погляд з передмістя. Що значить «мало серйозного?» А ти не знаєш, що через Ольгу Устинівну, оцю саму Дзижку, троє душ на той світ пішли райські яблучка їстоньки. Га? Ага!

Петро. Та я ж нічого... Хай буде... Тільки, слухай, як же це зробить? Бабило його нікуди не пускає. Треба якось хитро. Ревнива, як тигра.

Чуй. А ми й тут собі раду дамо. Будем перші кроки робить прямо в неї під носом. Розумієш?

Петро. Ну, знаєш, це небезпечно...

Чуй. Іменно, це найбезпечніше. Перш усього, Дзиждці все скажемо, всю історію і пляни. Компрене - парле? Обов’язково. Її захопить священна місія. Потім так: для замазки очей бабила треба, щоб ти взяв на себе ролю закоханого в Ольгу Устинівну. Розумієш?

Петро. Гм... І це трошки небезпечно. А як із ролі та в серйоз перейду?

Чуй. Це - твоє діло. Але ж ти свинею не будеш. Тут діло серйозне.

Петро. Нуда, я жартую! Добре. Хай так.

Чуй. Ну, от. І закликаємо Дзижку прямо сюди. А бабилу скажемо, що ти закоханий... Сам їй скажеш і попросиш помочі. Вона мабуть сватати любить?

Петро. У, хлібом не годуй?

Чуй. Само собою. Ну, от. А тут уже ти з Дзижкою коло Романа. Йому, розуміється, ні слова.

Петро. Ну, звичайно. Чекай! А знаєш, яку ще штуку можна підвести? От ловко було б. Закохать у когонебудь бабила! Га? Вона зразу клюне, о, за це боятись нічого! А потім, розумієш, накрить і развод формений. Сина забрати! Га?

Чуй у захваті, беззвучно сміється.

Петро (підскакує, робить радісні па). Урра!.. Тільки чекай, кого б нам на цю місію знайти?

Чуй (весело). Ну, це знайдеться!

Петро. Слухай: знаєш що? Берись ти! Га?

Чуй (злякано й обережно). Я? Та що ти, бог з тобою! Отуди к бісу.

Петро. Та чому? Ти їй, до речі, дуже подобаєшся. Це вона тебе сьогодні через те так прийняла, що під таку руку ти попав. А взагалі вона дуже до тебе... Як ти на сцені, так вона очей не зводить.

Чуй. Ну, слухай, жарти жартами, а треба серйозно подумати. (Роздумливо). Кого ж би тут?

Петро. Та які жарти?! Я цілком серйозно. От диви! Та що тобі, як ти візьмешся?

Чуй. Ну, Петре, покинь... Та й, узагалі, мені здається це зайвим. Досить, як Роман Вітальович...

Петро. Те само собою... Але яка ґарантія? Її тільки законно, розумієш - законом треба ловити, голубчику. Чуйчику, серце, берись! Це страшно інтересно буде. Я раб твій до смерти, як ми її спіймаємо. Краще тебе не знайти. Ти, перш усього, Дон-Жуан страшенний. Їй-богу, не підмазуюсь! Щиро, від серця говорю. А потім ще когось шукай та щоб уподобався їй. А тут уже справа стоїть на колесах, тільки вези далі. Чуйчику! Ну, що тобі таке? Забавишся.

Чуй. Гм!

Петро. І для Романа послугу зробиш. Сам же кажеш, що серйозне діло. Га?

Чуй. Хіба що для Романа Вітальовича...

Петро. От спасибі. (Підскакує). Ура! Н-ну, та й реготать же буду. Чекай! Нам же треба деталі обговорити. Дзижку не можна як актрису представляти. Правда? Хай буде якась панночка, що не хоче зустрічатись не в поряднім домі. Це бабилу буде лесно. Правда? Ну, та ми ще побалакаємо. Час є. От треба б тебе сьогодні з нею познайомити. Зручно дуже. Нічого, Роман дістане грошей, вона подобрішає.

Дзвінок.

Петро. О, це мабуть, якраз і Роман. Держись, Чуйчику. Та не бійся... Ну, та ти, правда, собаку з’їв і цуценям закусив на бабах.

Роман (входить, має ніяковий, заклопотаний вигляд. Швидко йде наліво, говорить): Я зараз, ще хвилинку... Одну хвилиночку. (Зникає).

Петро. Не дістав. Погано. Дуже погано. (Прислухається. Зліва голосна розмов і крик). Не дістав. Лається. От, паршива справа!.. Затягнеться діло. Виїде, потім знов назад. От біда! (Ходить, чучверить голову).

Роман (входить, до Петра). Іди сюди, Петре... Два слова... Може б ти пішов побалакав там? Га?.. Ходім удвох.

Петро (мнеться). Гм!.. А як вона...

Роман. Дай їй слово, що завтра... Ти розумієш?

Петро. Та я то розумію... (Одважно). Ну, ходім! Все одно!

Роман. (До Чуя). Вибачте, ради бога!..

Чуй. Прошу дуже, прошу!..

Брати виходять. Чуй прислухається. Зараз же чути крик, який не перестає ні на хвилину. Враження каміннів, що котяться по залізній покрівлі.

Петро (входячи). Не можна слова сказати! Що ти їй скажеш. Слова не дає сказать. Ну?! Ах, ти ж бабило сорокате! Стоп! Голубе, у тебе єсть гроші? Ради всього, говори швидше.

Чуй (поспішно лізе в кишеню). Небагато. Чекай. Рублів тридцять п’ять... Десять... тридцять п’ять... девять... Тридцять дев’ять.

Петро. Ура! Давай тридцять п’ять, у мене є п’ятнадцять. (Виймає гаманець). Давай сюди. Зараз буде чудодійна метаморфоза Овідія! Урра!.. Моментально тут будемо. Я їй прямо покажу й замовкне враз. Ти слухай навмисне. Урра! (Підсказує і з грішми в руках біжить наліво).

Чуй слухає. Крик тягнеться. І раптом стихає, як накритий подушкою. Розмова чується глухо. Чуй пригладжує волосся.

Входять Роман з Натусем на плечах, Христя, Петро і Мішель, який заграє до Натуся.

Петро (весело). От, Христю Парменівно, позвольте представити вам нашого знаменитого трагіка: Семен Семенович Чуй-Чугуєнко.

Христя (з ніяковістю, дуже привітно). Дуже Приємно. Вибачте, будь ласка, за такий прийом, але я, знаєте, людина одверта й щира. І не завжди можу здержати себе. А я вас прийняла за другого. Дуже-дуже мені приємно. А це - мій брат. Марто!

Чуй (вітається з Мішелем): Дуже приємно...

Роман. А це наш запорозький козак Гнат Возій. А псевдонім Натусь! (До Натуся). Подай же руку козакові.

Чуй (потискуючи руку хлопця). У, який бравий козак. (Входить Марта).

Христя. Мартонько, приберіть, будь ласка, оті черепки. (До Чуя). Натусік розбив. Такий, знаєте, непосидливий хлопець. Сідайте, будь ласка. (Сідають на канапі, балакаючи). Я дуже рада, що ви таки завітали до нас. Це моя мрія була побачити вас не тільки на сцені, а і в життю. У нас, правда, мало бувають знайомі. Живем, як у манастирі. Роман, знаєте, готується до професури, а ми всі мусимо ходити навшпиньках. Дуже-дуже мені приємно!

Петро переглядається з Чуєм і весело підморгує йому.

ЗАВІСА.

ДІЯ ДРУГА.

Там же. Двері у вітальню розчинені й там видко піяніно, канапу і т. і.

За столом сидять: Роман, Христя, Мішель, Оліпіяда Іванівна, Дзижка, Петро, Чуй. Дзижка між Романом і Петром. Христя поруч із Чуєм.

Чуй (піднімаючи чарку). А тепер, мої панове, я піднімаю бокала за той елемент, який грає в життю немов непомітну, але величезну ролю. За ту силу, яка керує нашими вчинками, направляє їх... і... Я п’ю, панове, за мудру, досвідчену старість, за представника її... Олімпіяду Іванівну... (П’є).

Христя. Урра!

Усі без захоплення піддержують її.

Олімп. Іван. (змішується, але дуже задоволена). Спасибі... Це так рідко за наші часи... Старість перестали поважати...

Христя. Як хто, тьотю!..

Петро. Чуй! Ти - геній! Правда, Ольго Устинівно?

Дзижка. Цілком признаю. Я йому це давно казала, а він не вірить. Тепер я пропоную випити за геній Семена Семеновича... Ох, ні-ні! Я вже більше нічого не хочу пити, я й забула, мама як почує від мене запах вина... У мене страшенно мила мамочка, але запах вина для неї гірше пекельної сірки. (До Христі). Може можна встати вже?

Христя. Прошу дуже... (Усі встають і дякують. Христя в піднято-веселому настрою. Вона часто поглядає на Романа. Підходить до нього). Ти чого ніби смутний чи задумливий такий? Га? Не сміть мені!..

Дзижка. Так-так його! І братіку теж варто би чуба нам’ять. Сидять обидва, як пугачі на могилах.

Роман. У мене трохи ніби голова болить. Але це пройде.

Дзижка (до Петра. Лукаво). А у вас що болить?

Петро (понуро дивиться на неї й промовляє): У мене болить тут те, чого у вас немає. (Показує собі на груди).

Дзижка (закатисто сміється). Ой, це страшенно цікаво. Що ж там у вас таке? Грудна жаба? Чи катар легенів.

Петро кидає в неї убійчим поглядом і відходить.

Христя (обнімаючи Дзижку). Навіщо ви з ним такі безжалісні? Це страшенно щира, сердечна людина. Ви занадто з ним. Я хочу вступитись за мого родича. Правда, Романчику, Ольга Устинівна занадто строга з Петрусем?

Роман (з несподіваним сміхом). Ну, я б тобі радив у чужу політику не вмішуватись. У всякого свій метод.

Христя. Ах, так? (Сміється також). О, тоді вибачайте.

Дзижка (до Романа). О, з вами треба бути обережною! (Бачить, що Олімпіяда Іванівна прибирає з Мартою із столу, звертається до неї). Олімпіядо Іванівно, може вам помогти?

Олімпіяда (сухо й пісно). Дякую. Ми сами.

Христя. О, що ви! Ходімо краще в вітальню та заспіваєте нам. Правда? У вас такий чудесний голос. Я, здається, все життя його слухала б! Панове! У вітальню. Тіточко! Ці пляшки не туди... Чекайте. (Підбігає й помагає, гості йдуть у вітальню).

Дзижка (до Романа). Чого ви, справді, такий кислий? Працювали сьогодні?

Роман. Ні.

Дзижка. І сьогодні ні? Чому ж так?

Роман. Не працюється... Дурниця все. Так собі настрій якийсь. Ходімте. Он Петро вже з вітальні дивиться на вас гарячими очима. Не мучте хлопця.

Дзижка. Нічого. Це - корисно. Ви угадали, це мій метод.

Роман (з кисловатою посмішкою). Глядіть не переборщіть. Прошу. (Пропускає її вперед).

Христя. Ви вже йдете. (Підбігає до Романа, обнімає його, слащаво усміхається й поправляє чуба). Ти занадто, Ромасю, працюєш. Знаєш ти це? Ти просто закис. Ну-ну, я не держу. (Бере під руку Дзижку). Можна вам сказати декілька слів? По секрету.

Дзижка. Ура! Секрет? Обожаю секрети. Гайда. Куди? У сіни? В льох? Ні?

Христя. Ну, чого ж так далеко? Ми й на канапі можемо.

Дзижка. Усе одно, аби секрет... (Сідають). Ну, я слухаю. Ой, швидше, швидше! А розказувати нікому не можна?

Христя. О, ні.

Дзижка. Ну, це страшно трудно. Я пробувала, але це у мене ніколи не виходило. Але я все ж таки постараюсь, ви не бійтесь.

Христя (сміється). Позвольте вас поцілувати. Ви така мила, я вас так люблю.

Дзижка. І це я люблю. (Цілуються).

Христя. Серйозно, Ольго Устинівно. Ви не думайте, що я трошки випила й розніжилась. Я дуже-дуже рада, що познайомилася з вами й що ви у нас буваєте. Вірите, за місяць нашого знайомства у нас в домі все змінилось. Їй-богу! Ви внесси життя до нас. Але чекайте. Це не єсть секрет. Секрет ось який. З Петром нашим діється щось недобре.

Дзижка. Ой? Що ж у нього? Порок серця? Грудна жаба?

Христя. Е, не смійтесь, Ольго Устинівно; це серйозніше жаби.

Дзижка. Так йому треба операцію!

Христя. Можливо. Але оператором треба вас покликати.

Дзижка. Мене? Оце цікаво!

Христя. Він просив мене побалакати з вами. Право. Ольго Устинівно, ви його мучите без потреби. Вибачайте, що я вмішуюсь, але я вас так обох люблю, що мені трудно дивитись, як ви себе мучите. Ах, не скажіть, дорога, я ж бачу все, я ж бачу, що ви так само любите його. Але розумію ваш характер.

Дзижка (притихла, зідхає). Погана я! Гидка!

Христя. Ну, це вже теж занадто.

Дзижка. Ну, коли ж я не можу інакше! Розумієте? Але велике спасибі вам, я постараюсь бути іншою. Добре? А він справді любить? (Засоромлюється).

Христя. О, за це не клопочіться. (Озирається). Дивіться, якими очима дивиться на вас.

Дзижка (обернувшись). Милий. (Схоплюється). Я не можу, я йду до нього. Зараз же. Моментально. (Обнімає і цілує Христю). Спасибі! (Біжить у вітальню).

Олімп. Іван. (до Марти). Винесіть це на кухню. (До Христі). Я тобі хочу щось сказати. (Марта виходить). Ти б поменше з цею панькалася, Христю. Якесь воно непосидливе, безцеремонне. Чи порядочна вона дівчина? Щось вона усе з цим актьором ходить. Він прекрасний чоловік, а все ж таки актьор.

Христя. Оце добре, тьотю, що ви заговорили. Я вам сама хотіла сказати. Сьогодні мені Семен Семенович розказав докладно про неї. Вона зовсім порядочна дівчина із дворянської родини. Мають два маєтки, тисяч п’ять десятин земли.

Олімп. Іван. (з жахом). Та що ти кажеш?!

Христя. І ви даремно до неї так холодно відноситесь. Вона дівчина дуже мила, весела, щира.

Олімп. Іван. Та господи! Та хто ж каже?!

Христя. Нуда, нуда. І треба, тьотю, з нею бути привітною. Романові треба сказати, він з нею якийсь грубуватий, аж дивно: він у нас такий м’який. Ви подумайте, яке щастя може бути Петрусеві! Я не думаю, то він буде пам’ятати наші сварки.

Олімп. Іван. Та Господи! От якби дав бог! І де ж ті маєтки?

Христя. Ну, це не важно. Головне те, що така вона мила людина. Така весела, щира.

Олімп. Іван. Дуже хороша,- то правда. Непосидлива, правда, але ж молоде, господи! Молоденьке воно. От господи! Чом же він хоч раніш не сказав?

Христя. Ну, чого ж він буде розказувати? Ну, ходімте, тьотю, туди. (Входить Марта). Ви, Марточко, будь ласка самовар швидше, може хто чаю схоче, А лімон у нас є?

Марта. Є, пані, аж цілий десяток.

Христя. От і добре. Ходімте. (Виходить у вітальню).

Мішель (весь час навертається на двері з вітальні, входить, посвистуючи. Озирається, підходить до Марти й обнімає). Ага, попалася!..

Марта. Паничу! Та що ви, з розумом! От як гарно, дивіться! Я панові пожаліюсь.

Мішель. Ану, спробуй. Дурненька. Ти вже забула, кому ти дякувати повинна, що тут зосталася? Хочеш, щоб рощитали? Га? (Обнімає).

Марта (трохи не плачучи). Та тут же хтось увійде. От горенько моє! Паничу, пустіть. Напилися та й лізуть. Тікайте, хтось іде.

Мішель. Брешеш, нема нікого. А двері замкнеш сьогодні в кухню? Кажи, моя чепурушечко? Га?

Марта. А щоб ви знали, що замкну!

Мішель. Ей, бережись! Я брат, терплю-терплю, та й не витерплю. Щоб не каялась. Ну, останній раз питаю, кажи швидше: замкнеш? Га? Гляди, подумай. Замкнеш?

Марта. Господи боже мій! Паничу!

Мішель. Кажи, тобі говорю: замкнеш?

Чуй і Петро входять, тихо балакаючи, закурюють.

Мішель (голосно). Та глядіть, Марто, щоб пиво холодне було. Ну, йдіть швиденько! (Повертається до Чуя). Пивця, може, вип’єте? Щось у мене апетит на пиво. Я, знаєте, рідко п’ю. А скажіть, будь ласка, от ви говорили про оперних артистів. Скільки вони жалування беруть?

Петро. Вибачайте, Мішель, нам треба побалакати. Потім вам Семен Семенович усе розкаже.

Мішель (добродушно). А, добре. Я, знаєте, сам не думаю, хе-хе-хе, в оперу поступати, а так цікаво. (Жартом). Хоч у мене голос о!.. (Бере ноту басом, надувши горло. Сміється й виходить).

Петро. Одоробало! Тільки й інтересів у каналії, що жалування. Тільки й розмови. (З інтересом). Ну-ну! А вона що?

Чуй (озирається). Обережна, стервина баба! Не розбереш, чи відповідає, чи ні.

Петро. Ну, що за єрунда! Ти їй як? От так потиснув ногу? (Показує носком чобота).

Чуй. Ні, це шаблонно й рискованно. Коліном. От так...

Петро. Ну? А вона?

Чуй. А вона... От і не розібрав. Здається відповіла, а здається й ні. Подивилась, правда, палким і довгим поглядом.

Петро. От стерво! Тожто вона сьогодні така добра та мила до всіх. Ну, а так з нею не балакав... про кохання або щось.

Чуй. Не знаю, чи варто тепер. Спробую. Хоча почекать би ще.

Христя (вбігає, кокетливо, медовим голосом). А ви що ж тут? Прошу до гурту. Співати. Семене Семеновичу, без вас нічого не можна. Прошу, прошу! Я хочу пару слів сказати Петрусеві.

Чуй. Гм! Заздрю Петрусеві. Щасливчик, усі йому пару слів говорять, а я...

Христя. Ах, який нещасний! Знаємо вас, мабуть усі артистки слідом бігають.

Чуй. Е, що мені артистки. Ну, я корюся вашому бажанню. Слухай, Петре, уважно!

Петро (нетерпляче). Добре, добре, іди швидше.

Христя. Ну? Як?

Петро. Що «як»?

Христя. Балакали ви з нею?

Петро (сумно). Балакав. Нічого нового.

Христя. Та не може буть! Ну, що ви? Та я з нею говорила і по всьому видно, що вона дуже цікавиться вами. Ніякої зміни?

Петро. Ніякої. Ще гірше. Сміється, жартує. Жаба в грудях чи грудна жаба, операцію радить робити.

Христя. От характер! Ну, божусь вам, як побачила, що ви сидите там такий сумний, просто побігла до вас. І більш нічого крім жаби?

Петро (проти волі сміється). Нічого.

Христя. Ну, нічого, Петре, даю вам слово, все добре буде. Побачите. Ще подякуєте мені. Їй-богу.

Дзижка (у дверях вітальні). Петро Вітальовичу, коли ваша жаба трошки заспокоїлась, то йдіть співати. Що це таке, справді: то той, то той тікає. Я так не хочу. Марш зараз же!

Христя. Ідемо, ідемо! А що будемо співать? Вам весело, Ольго Устинівно? Мені літать хочеться. (Назустріч Роман). Ти куди? Ми ж співать?

Роман. Співайте, співайте, я тільки подивлюсь, чи спить Натусь.

Христя. Спить, Ромасю. Та там же й тьотя недалеко.

Роман. Та ви без мене, я зараз...

Дзижка. Та нехай іде! Ми сами. Ходімте.

Ідуть у вітальню й хутко починається спів з акомпаньяментом піяніно.

Роман виходить наліво, якийсь час його немає, потім вертається, сідає в їдальні на канапі й сумно застигає. З вітальні чути: «Соло! Соло!» і потім Чуй співає сам.

Дзижка обережно підкрадається до Романа. Підійшовши зовсім близько, озирається на останніх, які стоять спиною до неї, і раптом затуляє руками очі Романові.

Роман, здригнувшись, хапає руку й озирається.

Дзижка (нахиляючись до нього, ніжно й серйозно). Бідний: самотній, сумний. Що з вами, га?

Роман (не випускає її руки). Що зі мною? Голова болить.

Дзижка. Більш нічого? Жаби в грудях немає? Ну, руку так дуже не треба давити. (Викручує). Ой, аж пальці злиплись. Видно, страждаєте серйозно. Що це у вас, наслідственна хвороба: грудна жаба? Га?

Роман. Наслідственна.

Дзижка. Бідненькі. Ви, мабуть, того і вчора не прийшли до мене працювати, що страждали від жаби? Чого не прийшли, га? Говоріть зараз же! Швидше! (Озирається на вітальню).

Роман. Того, чого більше вже ніколи не прийду.

Дзижка. Оце маєте! А чого так? (Роман мовчить). Негарно у мене? Хтось заваджає вам робить! У мене ж вам так подобалось: тихо, затишно, ніхто не перебиває. Не розумію.

Роман. Без жартів, Ольго Устинівно: я завтра їду на село, місяців на три. Так краще.

Дзижка. Через що?

Роман. Через те, що не люблю почувати себе винним.

Дзижка. Не розумію. Перед ким?

Роман (пильно дивиться на неї). Перед моїм сином, жінкою, перед родиною своєю. Розумієте?

Дзижка. Хоч заріжте,- ні. За що? За те, що ходите до мене читать і писать, а не сидите в своїй хаті, де вам заваджають? Кумедна вина! Їй-богу, у вас сидить жаба в голові, вибачайте!

Роман. Не розумієте?

Дзижка. Абсолютно нічого не розумію! Чоловік тікає на село через те, що без дозволу жінки занімався не в бібліотеці, як їй казав, а у свого знайомого. А стрілитись ви не думаєте?

Роман (різко й злісно). Ну, це вже вибачайте!.. (Встає, підходить до столу й наливає вина в шклянку). Випить зо мною не хочете? За мій від’їзд?

Дзижка. Ви щось занадто сьогодні пили, я помітила.

Роман. Невже ви мене помічали сьогодні? Дивно! (П’є). Простіть мені, Ольго Устинівно, я дійсно сьогодні трохи більше випив і плету вам дурниці. Мені треба серйозно попрацювати перед університетом і тому мушу виїхати. Дуже вам дякую за вашу милу, затишну кімнату, але, на жаль, не можу більше нею користуватись.

Дзижка (прибільшено весело). Ну, це інша річ. Це я розумію. Ну що ж? Бажаю вам успіху в роботі. Ну, а тепер ходім у вітальню до гурту.

Роман. Прошу, прошу,- я зараз.

Дзижка. Ну, як хочете. (Виходить. Видно, як вона щось говорить Христі, показуючи на їдальню).

Роман наливає ще шклянку й п’є.

Христя (поспішно входить). Ромасю, а ти ж чого тут сам? Чого ти такий сьогодні? Га? Може ти на мене за щонебудь ображений? (Допитливо і злодійкувато бігає по ньому очима).

Роман. Який же я? (Теж ніяково подивляється на неї). Який же я? Що ти так чудно дивишся на мене? Яка ти рум’яна!

Христя. Господи! Цей Чуй такі анекдоти розказує. Не подобається мені, Романчику, цей Чуй. Багато про себе думає, потім, видно, людина розпущена. Несимпатичний. Нахабно так поводиться. Ти помітив,- за столом? Правда?

Роман. Що за столом?

Христя. Та нічого, розуміється, особливого. А так... Ну, та бог з ним. Тобі він, здається, подобається?

Роман. Подобається... По-моєму...

Христя. Ну, й добре, Романчику, аби тобі подобався, а я задоволена, що у нас все таки люди бувають. А яка симпатична ця Оля! Правда? Знаєш, вона серйозно таки закохана в Петра. Дай бог, щоб у них щось вийшло таки. Що тобі? Голова болить? Не пий, більше, Ромасю, від цього голова ще більше розболиться.

Роман. Ні, може якраз пройде. (П’є). Слухай, Христю, ти прости мене, я винен перед тобою, але...

Христя. За що? Чим винен?

Роман. Ну, всім... поводженням своїм. Мені хочеться загладити перед вами і я, знаєш, що надумав? Я поїду до Глазуненків місяців на два на село й закопаюсь у роботу. Га? Як ти на це?

Христя. Як? А ми ж як?

Роман. Грошей у нас вистарчить, а призначення якраз буде місяців через три. Га? Що ти думаєш?

Христя. А ти таки думаєш, що краще в університет?

Роман (боязко). Я не знаю. Ти ж сама казала ще вчора, що... Я їй-богу, Христю, не можу більше про це говорити.

Христя. Ну, добре, добре... Ми ще потім поговоримо про це. Ходім туди, а то покинули гостей. Давай руку, давай! (Веде його в вітальню).

Назустріч Дзижка під руку з Петром.

Христя. Правда, Романе, чудесна парочка?

Дзижка. Погано тільки, що в одної половини цеї парочки щось квака у грудях. Ану, дайте, я вас вислухаю. (До Христі й Романа). Ідіть собі, ідіть, я буду ставить діягноз. Стороннім - забороняється.

Христя. О, в такому разі, Романе, тікаймо швидше звідси. (Зо сміхом тягне Романа в вітальню).

Дзижка (хутко). Слухайте, голубчику, він хоче завтра їхати кудись на село. Розумієте? Місяців на три? Що ви скажете? Га?

Петро. Куди на село?! Чого?

Дзижка. А я знаю? Поїду, каже, на село. От тобі й маєш!

Петро. От туди к бісу! Ви, мабуть, переборщили трохи?

Дзижка. Нічого я не переборщила. Сама знаю. Прошу без нотацій. Треба, щоб Чуй швидше там...

Петро. У Чуя, здається, сьогодні посувається. Але хіба ви не можете зробити так, щоб він не їхав?

Дзижка. Ого!.. Але я хочу, щоб у Чуя швидше йшло.

Петро. Та для чого вам так не терпиться?

Дзижка (б’є його по губах). А не ваше діло! Розумієте?

Петро бере руку й цілує.

Дзижка. О? А це що?

Петро (ніби жартівливо). Та я ж ваш наречений.

Дзижка. Ну-ну-ну! Я вам дам!.. Слухайте, давайте танцювати. Добре?.. Тільки ви мене не просіть до танців.

Петро. Романові зоставить?

Дзижка. Ну, розуміється.

Петро. Добре! (Піднято). Ех, Романе, Романе! Ну, все одно. Як то говорять руські: «взялся за гуж, не говори, что не дюж». Правда? Нічого не розумієте? І я не розумію. А через те - гайда танцювати! (Біжить й кричить). Панове! Ольга Устинівна пропонує танцювати. Танцювать! Мішель, грайте!

Христя. Танцювать, танцювать! Мішель, серце, грай! Вальс, вальс! Семене Семеновичу, будете?

Мішель сідає за піяніно й грає.

Танцюють: Чуй із Христею, Дзижка з Романом. Танцюючи входять в їдальню.

Олімпіяда Іванівна входить і з посмішкою дивиться. Чуй раптом покидає Христю, підбігає до Олімпіяди Іванівни і підставляє руку.

Чуй. Олімпіядо Іванівно, на один тур!

Дзижка, Петро, Христя (разом). Браво, браво! Олимпіядо Іванівно, танцювать. Тьотю, браво. Один тур! Чуйчику, беріть, беріть.

Чуй. Ні-ні, не можна... (Обнімає й веде в танець).

Олімпіяда Іванівна спочатку пручається, а потім підібравши губи й закотивши голову, танцює.

Мішель (покинувши грати, вбігає й кричить): Браво, тьотю, браво, браво! (Плескає в долоні).

Чуй. Та ви знаменито танцюєте! Що ви собі думаєте, панове?

Христя. Їй-богу, гарно дуже!

Олімп. Іван. А що ж? Недурно ж я колись була першою танцюристкою в інституті. Ху, заморили! От кому танцювать! (Показує на Дзижку). Воістину сказано,- цариця балю! Їй-богу!.. Ну, панове, я прийшла сказати вам добраніч. Гуляйте собі, а я спати піду... Добраніч. (Виходить).

Усі. Добраніч!

Дзижка (таємно, шепотом). А тепер, мої панове, знаєте що? Давайте у пужмурки грати! Га?

Христя (ляскає в долоні). Давайте, давайте!

Петро. Це в куцої баби? Зав’язувать очі?

Дзижка. У куцої баби, у пужмурки – це все одно. Згода, панове? Семене Семеновичу? Романе Вітальовичу? Ну, нічого, нічого. Ніяких сумних і вчених фізіономій нам сьогодні не треба. Давайте хустку! Ставайте всі кружка, треба щитаться, кому першому жмуритись. Романе Вітальовичу, прошу.

Роман. У мене, панове, голова болить.

Дзижка. От вона і пройде. Петро Вітальовичу, годі секретами займатися з Чуєм. Прошу в круг.

Петро. Ставаймо, Чуйчику. Цариця балю велить. Ну, вже. Щитайте.

Дзижка. Стійте тихо. Ну? Я починаю з себе. (Тикає пальцем себе в груди і скандує, за кожним ударом ритму тикаючи другого пальцем в груди).

«Котилася торба

З великого горба.

А в тій торбі хліб-паляниця

Кому доведеться, тому і жмуриться!

(Тикає останнього Петра). Вам, Петро Вітальовичу, зав’язувать.

Петро. Я протестую! Неправильно рахували!

Дзижка. Я? Неправильно?!

Петро. Дивіться, нате: «котилася торба»...

Дзижка. А! А!.. А ви як рахуєте? Як?

Христя. Та годі! Петре, жмуріться. Нате хустку, зав’язуйте очі.

Дзижка. Овва! Так я йому й дала! Він так зав’яже, що краще бачитиме, ніж ви. Давайте сюди - я йому зав’яжу. Підставляйте вашу прекрасну фізіономію. Сюди, сюди... Та стіл одсуньте до стіни, щоб місце було!..

Христя. А правда! Семену Семеновичу, Мішель,- стільці і стіл.

Чуй. Слухам, пані! (Біжать усі до столу й одсовують до стіни).

Дзижка (відсовуючись із Петром ближче докону, зав’язує йому очі). Бачите?

Петро. Що?

Дзижка. «Що»! Свою потилицю. Щонебудь бачите?

Петро. Темно, як у негра в носі! Ой, не душіть так, а то очі повидушуєте.

Дзижка. Нічого, нічого! (Тихшим голосом). Ловіть Христю. Чуєте?

Петро. Добре. Та ви ж зробіть так, щоб я бачив щонебудь.

Дзижка. Зараз. (Піднімає йому хустку, так що тому все видно). Так добре?

Петро. Чудесно! (Голосно). Ой, душить... Уже?

Дзижка. Чекайте, чекайте, ще не готові! Ми вам скажемо. Ну, панове, уже?

Христя, Чуй, Мішель: Уже!

Дзижка (повертає лицем до всіх Петра, одбігає вбік і кричить). Уже, ловіть!

Петро, розставивши руки, помалу йде і натикається на канапу.

Дзижка (хапає за руку Романа й одтятує вбік до вітальні, стоїть у дверях, кричить). Вогонь, вогонь!

Христя й Чуй (по другім боці): Вогонь, вогонь!

Петро. От чорт! Усе вогні тут порозкладали! (Іде далі).

Мішель непомітно, позираючи на всіх, прошмигує в двері на кухню.

Петро. А в вітальню можна тікать?

Христя. Можна, можна!

Петро (раптово прожогом кидається до неї так, що Христя пронизувато скрикує, й ловить її з криком): А, можна?! Ну, так ловіть далі, а ми будем тікать у вітальню. (Зриває з очей хустку).

Христя. Я не хочу! Ви бачили! Він бачив! Я не хочу!

Петро. Я бачив.? О, я не хотів би так бачити все життя! Ні-ні... Прошу, нічого. Пожалуйте, ми вам зав’яжемо...

Чуй. Пропало, Христю Парменівно, піймалися...

Христя. Я не хочу, щоб ви зав’язували. Семене Семеновичу, зав’яжіть ви!

Петро. Прошу Дуже. (Подає хустку Чуєві).

Христя (підставляючи лице). Тільки ж ви не дуже, Семене Семеновичу, щоб я щонебудь бачила.

Петро. Е, так не можна! Чуй, зав’язуй добре! Рівність і братерство! Нічого!

Чуй. Добре, добре... (Тихо). Так видно?

Христя (тихо). Спасибі. (Вголос). Ой, нічого не бачу... Ну, вже? Можна ловить?

Дзижка. Чекайте, чекайте! (Підбігає до Чуя і щось шепоче йому. Той хитає головою). Уже! Можна!

Христя починає ловить.

Дзижка шепоче Петрові, потім підбігає до Романа, який одійшов до канапи й тягне його до вітальні, щось шепочучи.

Роман (голосно). Та чого до вітальні?

Дзижка. Тш!.. От який! Ви не вмієте грать. Вогонь, вогонь.

Петро (тікаючи до вітальні). Вогонь. Вогонь.

Чуй (позаду Христі). Вогонь, вогонь, бережіться.

Христя зараз же повертається на його голос.

Дзижка помалу тягне Романа у вітальню, зазираючи йому в очі. Зникають.

Петро стоїть біля дверей і підморгує Чуєві, показуючи на Христю руками, немов обнімаючи її.

Чуй (хитає головою). Вогонь, вогонь.

Христя. А, тут хтось єсть. (Стрибає й ловить Чуя, обмацує). Це хто?

Чуй немов вириваючись, обнімає її й пригортає.

Христя (не вириваючись). Це хто?

Чуй. Вогонь.

Христя (скидає хустку). Ну, жмуріться ж коли так!

Петро. Уже піймали? Е, я так не хочу! Чуй піддався! Панове, не піддаваться. Чуй, зав’язуй собі. Чуєте, Ольго Устинівно, піддаються. Заборонити піддаватись.

Дзижка. Панове! Я пропоную не в чергу зав’язать очі Роману Вітальовичу за те, що він такий кислий. Приймається?

Усі. Приймається, приймається. Роману, Романчику!

Роман (несподівано охоче). Давайте! Прошу. Але держіться! Піймаю, намну боки. Лучче тікайте!

Чуй. От це я розумію!

Дзижка. Браво! Давайте хустку! Ну, побачимо!

Христя. Тікати можна скрізь?

Роман. Куди хочете! Але бережіться.

Дзижка. Ви кого лякаєте?

Роман. Вас!

Дзижка. Ого, мене не піймаєте. Держіть лучче голову.

Роман. Побачимо. Тільки ж ви не душіть так, мені дихать нема чим.

Дзижка. А ви ротом дихайте, неодмінно носом. Е, руками не можна!

Роман. Та душить. Ну, вже?

Христя. Чекай, чекай! (Шукає очима Чуя, підбігає до нього, бере за руку й тихенько веде до стіни). Уже?

Дзижка (кілька раз вертить Романа, одбігає і кричить): Уже!

Роман починає ловить. Видно, що він, дійсно, нічого не бачить. Кидається в один бік, у другий. Христя пронизувато скрикує, бігає. Дзижка й Петро шарпають Романа ззаду й кричать: «Вогонь, вогонь».

Христя і Чуй тим часом вибігають у вітальню і видно, як Чуй бере за руку Христю. Зникають.

Дзижка киває Петру на вітальню. Той скоренько підходить і зазирає.

Роман у цей час піднімає рукою хустку, підходить до Дзижки, ловить її і, повернувшись спиною до вітальні, скажено цілує її.

Дзижка (вирвавшись, злякано дивиться в бік Петра і кричить): Піймав! (Зараз же кидає в нього серйозним поглядом і відходить убік).

Роман із чудною посмішкою, витираючи піт, сідає на канапу.

Петро (хутко озирнувшись). Уже? А ті заховалися аж у вітальню. Ей, виходьте, Роман уже піймав. Тепер жмуриться Ольга Устинівна.

Дзижка. Ні, я стомилася, не хочу більше. Та й додому час уже.

Христя (в дверях). О, куди так рано. Посидьте ще! Куди спішити?

Дзижка. Ні, я не можу, голова заболіла.

Петро. О! І в вас голова! Може, жаба завелася? Чи не заразились ви од мене?

Дзижка. Може й жаба. Семене Семеновичу, ви йдете?

Христя. Та що таке? Чого так раптово? Може ви чогось образились? Ольго Устинівно! (Подивляється на Романа й на неї).

Дзижка (помітивши її погляди, поспішно з сміхом). Та їй-богу ж нічого. Хіба ви не знаєте ще мого поганого характеру, як каже Роман Вітальович. Стомилась і вже починаю вередувати. Даю слово, що нічого нема. Та й чого ради, що ви, Христос із вами! Семене Семеновичу йдемо?

Чуй. Можна. Та вже, здається, нерано.

Мішель (входячи). О! А ви вже не граєте?

Христя. Еге, драстуйте!.. А ти де був?

Мішель. А я пивця діставав. Та вже не граєте?

Дзижка. Ну, прощайте! (Простягає руку Романові).

Роман (винувато). Та, може, справді, ще посиділи б, га? Чого ви так спішите?

Дзижка. Ну, нічого. Сам, мабуть, радий, що йдемо, а ще хазяйські делікатності відпускає. (До Христі). Прощавайте.

Петро. Ну, то й я вже разом. Adio, mio, caro. (Стискує Романові руку. Всі прощаються).

Христя. Ну, от які, їй-богу!.. Та заходьте частіше! (Йде у сіни за ними, Мішель за нею).

Дзижка. Не бійтесь, надокучимо ще! (Виходять).

Роман сам, почуває себе ніяково, соромно.

Дзижка (хутко входячи в капелюху). Тут я десь, здається, свої рукавички забула. (Озирнувшись на сіни, тихо до Романа): Завтра прийдете до мене? Після восьмої. Прийдете?

Роман (розтеряно). Ольго Устинівно, простіть.

Дзижка. Прийдете, я вас питаю? Ну?

Роман. Прийду.

Дзижка. І нікуди не поїдете? Ні? (Озирається, потім нахиляється і грозить): Я вам задам. (Потім виймає рукавички з-за пояса, махає ними і кричить): Урра! Найшла рукавички!

Христя (на порозі). Єсть? А де були?

Дзижка. Он там, на дивані!

Петро. Єсть? (Входить у хату). Може пошукати?

Дзижка. А це що? (Б’є його рукавичками по носі, озирається до Романа й кричить): До побачення, Романе Вітальовичу. (Виходить).

Роман устає, вклоняється і з захопленням дивиться їй услід.

ЗАВІСА.

ДІЯ ТРЕТЯ.

У Чуя. Хата обставлена досить гарно і з смаком. Па стінах - гравюри, багато фотографій. Праворуч у кутку - ширми. Попід правою стіною - широка турецька канапа. Ліворуч - стіл до писання, й над ним - вікна на вулицю з шторами. У задній стіні - двері в сіни.

Чуй і Дзижка.

Дзижка (зазирає у вікно, в капелюсі й пальті). Ой, Чуйчику, я перед першим виступом на сцену так не хвилювалась, як тепер. Знаєте ви це? Га? А вона ж прийде? Напевне? Напевне? Вона точно приходить? Яка тепер година?

Чуй (дивиться на годинника). Тепер пів на восьму. Ну, мусить трошки спізнитись... Але я думаю, прийде.

Дзижка. Чуйчику, ви такий спокійний, наче до вас мусить прийти ламповщик із театру.

Чуй. А чого ж мені хвилюватись. Був колись час, як до мене приходив хтось інший, тоді був і настрій інший... Але той час минув...

Дзижка (не помічаючи натяку). Слухайте, а вона ж хоч... інтересна, як женщина?

Чуй. Угу!

Дзижка. Правда? Ні, серйозно, Чуйчику.

Чуй. А вас дуже цікавить, га?

Дзижка. Дуже!.. Палка вона?

Чуй. Як самовар. Аж булькотить...

Дзижка (регоче). Ви - свиня. Не смієте так говорить про свою кохану!.. Але, подумайте, яка каналія: сама в гречку скакає, і тут же страшенну мораль розводить. Фу! Казав Роман Вітальович, що вчора піймала Марту з Мішелем і прогнала бідну дівчину!.. Яка?

Чуй. Ну, а як Роман Вітальович сьогодні? Глядіть, як не прийде він... Що йому, властиво, не подобається, я ніяк не розберу!

Дзижка (гаряче). Ах, я б його просто побила! Розумієте, це не чесно, що ми її так ловимо, зарані обдумано, підстроєно. І взагалі... Я така зла, що не дай бог. І що ви думаєте? Може взять і не прийти. Від нього можна цього ждати. Правда, там Петро,- той з дна моря його притягне сюди.

Чуй. А чи не ревнує він часом, га?

Дзижка. Хто?

Чуй. Та Роман Вітальович.

Дзижка. Кого? Бабила? Ха-ха-ха!.. От я б хотіла подивитись. Та він бога молить, щоб як-небудь одірвать її від себе. «Хоч з м’ясом, каже, аби одірвать». Ориґінальна ревність. Ху, сказав!

Чуй. Чого ж ви так гаряче берете це до серця? Ну, хай навіть ревнує, вам же що? Я хіба гарячусь, що вона ревнує Романа до вас?

Дзижка. Не думаю зовсім гарячитись! Тільки не люблю слухати, як говорять нісенітницю. Дивіться краще, яка година. Що ж це, справді, нема ще Петра й Романа?

Чуй. Прийдуть. Слухайте, Дзижко, а ви знаєте, що ви двох зайців убили?

Дзижка. Як? Яких зайців?

Чуй. Рідних братів: Романа й Петра.

Дзижка (злякано). Що ви кажете? Петро?

Чуй (ніби страшно здивований). Як? Що я чую! Ви злякались, що ще одно серце прибрали до рук?

Дзижка (сердито). Ах, Семене Семеновичу, покиньте жарти. Невже справді? Ви це знаєте! Чи жартуєте? Серйозно?

Чуй. Цілком серйозно. Він мені сам не казав, але я маю деякий досвід і бачу, що роля нареченого нашої Дзижки йому дурно не обійшлась.

Дзижка. Фу, як це неприємно. Навіщо?

Чуй. Не знаю навіщо, але факт. Тільки ви не бійтеся, він хлопець милий і зможе здержати себе. Але я все ж таки дивуюся: вам це неприємно? Дійсно, сталася якась метаморфоза Овідія, як каже Петро. Невже серйозно, Ольго, га?

Дзижка мовчить, одходить до вікна, дивиться.

Чуй (тихо, ніби насмішкувато). Нарешті показалася... (Підходить до неї). Попалася, Олю?

Дзижка (поривчасто повертаючись). Попалась, Чуйчику! Так попалась, що (заплющує очі) як сліпа. Аж страх бере: що таке? Як це може таке бути зо мною? Нічого не розумію. Пам’ятаєш, я тобі колись казала от на цій самій канапі, що зо мною нічого подібного ніколи не може статись? Їй-богу, я щиро казала! Віриш?

Чуй (зідхнувши). Вірю.

Дзижка. І раптом, маєш. Це бог карає за те, що я робила з другими. Їй-богу! Я вірю. Інакше нічого не розумію,- через що? Що в ньому такого особливого? А без страху, без жаху не можу подумати, що Христя його не випустить. Голубчику, Чуйчику, ти хороший, постарайся для мене. Во ім’я нашого колишнього... Добре? Я боюсь і не вірю. Спочатку мені було тільки веселе, а тепер я просто місця собі не знаходжу. Ти уявляєш собі це?

Чуй. Трудно тебе уявити такою, але... буває, що й корова літає... з кручі.

Дзижка. Чуйчику, а може двох свідків мало? Мене й Петра? Може, ще когонебудь покликать? Як ви думаєте?

Чуй. Досить.

Дзижка. А вона буде дзвонить, я боюсь, що застане мене тут. І знаєте ще що? Вона помічає, що Роман за мною... той. Особливо, як розкрилося, що я не панночка з маєтками, а просто актьорка. Чи це буде добре, що я буду? Га? Боюсь, що вона зразу зрозуміє, що це підстроєно.

Чуй (сміється). Ну, так що? Хай навіть так. Важне те, що вона зрадила свому чоловікові й була спіймана у полюбовника при свідках. Хіба суду чи консисторії важно, чи любив її полюбовник, чи тільки комедію строїв?

Дзижка. А як вона те саме проти Романа підніме?

Чуй. А вона піймала вас при свідках? Ні, Ольго Устинівно, ви занадто наструнчені. Справа ось де в нас! (Показує кулак). Можете не хвилюватись. А що до того, щоб постаратись, то і без вашого прохання постараюсь. Ви думаєте, мене вже так захоплює роман із цією... гергепою? Дякую дуже.

Дзижка. Нічого, Чуйчику, пострадайте за ближніх. А дуже неприємно, дуже?

Чуй. Досить. Дратує, головне, здорово. Іменно, шкідлива, як кішка, а хитра, як лиса. Вона, наприклад, ні одного листа, ні одної записки до мене не хоче написати? Розумієте?

Дзижка. Ах, каналія!

Чуй. А це важно! Потім, тут у мене вічні історії. Кожного разу вона силує мене присягтись, що я її вважаю за порядну женщину.

Дзижка. Ах, подла!

Стук у двері.

Дзижка (злякано, шепотом). Вона?

Чуй (так само). Не може бути. Вона повинна подзвонить. Ах, це ж Петро й Роман! (Біжить до дверей, злегка відчиняє, дивиться й зовсім одчиняє двері). Ну, входь, перелякав. А де ж Роман Вітальович?

Петро (задиханий). А його тут нема?

Чуй. Ні, не було.

Петро (обурено). Ну, що ти будеш робити з цим дурнем! - вибачайте, Ольго Устинівно.

Дзижка. А де ж він? Де він?

Петро. А я знаю? Казав йому нікуди не виходити, чекати на мене. Приходжу - нема. Пішов, кажуть, давно вже з дому, невідомо куди. Ну, як вам це подобається?

Дзижка. Може, він до мене пішов? Але ж ми умовились, що прийдемо сюди окремо?

Петро. От і роби для нього! Ідіот, їй-богу. Валяє якогось дурака, чортзна що таке. Ну, де його шукать? Якби я знав, я б його з поліцією сюди привів. Йолоп!

Дзижка. А що він вам сьогодні казав? Не хотів чи що?

Петро. А, мало що він казав! Слухати його. Згодився, ну й кінець. Треба й робити так, як сказав. Що ми, справді, дурні якісь, чи що? Не для себе ж комедію цю паскудну розвели. Не розумію я таких людей!

Чуй. Ну, чекай, може він ще прийде. Час є. Мабуть справа яканебудь.

Петро. Яка там справа. Благородство натури показує, от що! Соромно йому, бачите, бідну жінку так скандалити. Жалко. Бо ви ж уявить собі, що вона буде переживать, як ми піймаємо її, нещасну мученицю за ідею. Га? Як вам подобається такий типчик? Хоч зараз у музей під скло став. Одоробало прокляте!.. І зараз же бабило повинно прийти? В якій годині? О восьмій. Ну, от маєте, через чверть години буде тут. А ще як од нетерплячки кохання поспішить, то якрас накриз нас. Не ми її, а вона нас.

Чуй. Не накриє. Вона подзвонить. А я вас на ті двері. А там сами знаєте. Не в цьому річ, а що, справді, з Романом робить? Може, відкласти на другий раз? Ще нічого не пропало.

Петро. А! - тобі добре говорить...

Чуй. А тобі що? Чим ти страдаєш. Мені добре. Дякую... Іменно добре тобі...

Петро (змішується). Та надокучило. Я хочу виїхать.

Чуй. Ти? Виїхать? Куди?

Петро. До Петербургу.

Чуй. Грудну жабу лікувати?

Дзижка. Покиньте, Семене Семеновичу. Як же буде? Відкласти чи ще пошукати Романа? Петро, голубчику, збігайте ще до мене, може він там. Це два кроки. Як нема, відкладем на другий раз.

Петро. У нього є ключ до вашої квартири?

Дзижка. Є. З улиці буде видно, чи він у мене: там світитиметься.

Петро. А як буде, коли прийде та?

Дзижка. Якщо вона прийде поперед вас, то я чекатиму вас на вулиці, перед будинком. А як не буде, ідіть сюди.

Петро. Добре. (Сердито виходить).

Павза.

Чуй (насмішкувато). Невже мої любовні страждання з бабилом підуть марно? Досадно. Коли б я знав, що він жалісливий і милосердний, я б хоч себе пожалів.

Дзижка (похмуро). Тут діло не в жалості.

Чуй. А в чому?

Дзижка мовчить

Чуй. Невже, справді, ревнує? Оце добре було б! Ще дивись, кинеться на мене з револьвером. Дякую найкраще... Merci beacoup. Ха-ха-ха!

Дзижка (нетерпляче). А, дайте спокій з цею ревністю. Нікого він не рівнує.

Чуй. Так у чому ж річ, чорт забирай!

Дзижка. У Натусеві, ось у чому!

Чуй (помалу). У На-ту-се-ві?

Дзижка. Він не може його покинуть.

Чуй. Навіть для вас?

Дзижка. Навіть для мене.

Чуй. Так ми ж для цього самого й комедію цю завели! Не будь Натуся, навіщо такий похід на бабила? Викинув її за двері та й по всьому. Власне, для Натуся це все. Хіба він цього не розуміє?

Дзижка. Він боїться, що нічого з цього не вийде, що вона все таки Натуся не дасть, хоч і присудять законом, що вона вб’є і себе, і Натуся.

Чуй. Скажіть, Ольго: він вас любить, дійсно любить чи так тільки... захоплення?

Дзижка (з викриком муки). А ви думаєте, я б усе це виробляла, якби хоч на хвилину сумнівалась, що він не любить? Не думаю, щоб мене хто так любив, як любить він...

Чуй. Гм! Ну, тоді справа стоїть серйозніше. Тільки мені здається, що Роман Вітальович не знає своєї жінки, хоч і прожив з нею сім чи вісім літ. На мою думку, вона нікого й нічого не вб’є, хіба що закатить генеральну гістерику. Та й годі. А коли їй дать рублів п’ятдесят у місяць пенсії за восьмилітню непорочну службу, то й істерика не буде така серйозна. Так я думаю, наскільки знаю її.

Дзижка. Ну, ви погано знаєте її... Вона на все здатна, на все, на всяку мерзоту. Раз вона сина робить ворогом батька за те, що той хоче наукою займатись, а не заробляти на неї гроші,- вона на все може піти. І дійсно, що їй зостається, як одберуть у неї сина? «П’ятдесят рублів пенсії». Вона все ж таки має знайомих, родичів, її осудять, вона цього, як вогню, боїться. За що вона візьме ці гроші? Раніше брала немов на дитину. А тепер?.. За спасибі?.. Пенсію? Ну, й що їй? Подумайте сами.

Чуй. Хай заробляє.

Дзижка. Чим? Що вона знає, уміє? Куди вона годна, до чого? Бути законною жінкою, от уся її професія. Заробляє... Дійсно, їй зостається тільки вбити себе.

Чуй. Чекайте... Та як же тепер буде?

Дзижка. А я знаю?

Чуй. Добре. Але ж ви знали про це. Як же ви все таки тягнете Романа сюди?

Дзижка. Як тягнете, як тягнете. Хіба я тягну? Мене тягне. Сам Роман мене тягне. І не він, а його тягне. І потім, мені все ж таки здається, що вона не посміє нічого зробити з Натусем. Вона ж мати як-не-як... Правда ж?

Чуй. Гм! Я вже рішуче нічого не розумію. Здається, я вже не в фарсі граю, а в трагедії. Мати... Добре, «мати». Але ви її так розписали, що я вже не знаю... Мені теж нема особливої охоти брати на себе кров людини, яка б вона там не була.

Дзижка. Ну, це дурниці! Коли вона така, що сама не може прожити на світі, то ми не винні! Що, справді, за церемонії з паразитами. Мало чого вона не схоче.

Чуй. Так воно, так. Але як вона себе вб’є через те, що ми відняли у неї дитину?

Дзижка. Та вона її не любить. Даю вам слово. Ви розпитайте Петра, Романа. Вона сама казала мені, що як родила Натуся, то аж ворожість була. Тепер тільки, може, привикла. А такої материнської любови у неї нема. Ручаюсь вам, Чуйчику!

Чуй. На, за це ручатись трудно.

Дзижка. Ну, то що ж буде? Ви, значить, одмовляєтесь? Говоріть! Майте на увазі, що я все одно не відступлюся. Я буду теж боротись. Нас троє, а вона одна. Ми маємо право боротись за себе так само, як і вона! Так чи інакше, а я не відступлюсь, от і все. Я сама готова вбить її, аби одірвати від нього?

Чуй. Серйозно вас захопило.

Дзижка. Серйозно чи ні, ми не будемо говорити про мене. Ви для нього брались за цю комедію. Вам жалко було, що гине талант, людина. Що ж ви тепер? Розкисли? І вона вас залякала?

Чуй. Бачите, я брався грати в комедії, а не в трагедії. Для цього у мене сцена є. У житті це трудніше...

Дзижка. Та ніякої трагедії нема. Що ви собі вигадали якусь дурницю. Ну, говоріть.

Чуй. Та, звичайно, тепер уже треба грати до кінця... Але коли б я...

Стук у двері.

Дзижка (лякається). Тс!

Чуй (тихо). Це - Петро. (Іде до дверей, одчиняє). А, Роман Вітальович...

Дзижка. Рома? (Біжить назустріч). Де ти був? Чого так пізно?

Роман (входить. Ніяково, нерішуче). Хіба вже пізно?

Дзижка. Не пізно, а... (Робить Чуєві знак, щоб той вийшов).

Чуй. Я на хвилинку покину вас. Ви не бійтесь, як що,- я попереджу вас.

Дзижка. Добре. (Бере Романа за руку, веде до канапи, садовить, обнімає). Чого ж ти пішов із дому? Ти ж умовлявся з Петром чекати на нього.

Роман. Хіба?.. Забув. А він же де?

Дзижка. Шукає тебе... Де ти був?

Роман. Ніде... Так собі ходив...

Дзижка. Від тебе горілкою пахне. Пив?

Роман (засоромившись). Так... трошки... Знаєш, Олю, не треба цього... Га?

Дзижка (холодно). Чого?

Роман. З Христею. Ну, подумай собі, який це для неї буде удар... Сором який... Може ми якнебудь так покінчимо. Може у Семена Семеновича є якінебудь її листи. Я візьму, покажу, ну, і вона... якнебудь...

Дзижка. Перш усього, вона так свої діла обробляє, що ніяких листів її ти не знайдеш. Вона ні одної записки не написала Семену Семеновичу. Це раз. А друге, якби й була, то цим ти її не зламаєш. Мирно вона не вступиться, ти й сам це добре знаєш. Ти от що краще мені скажи: любиш ти мене дійсно чи ні? Ти не бійся, що була тільки інтрижка, у мене їх було десятками.

Роман (жагуче). Ех, якби я тебе не любив! Не було б цього нічого! Жив же досі якось, ну й далі жив би. Мучився б трохи, ну та що зробиш, як такий характер у неї. А тепер не можу, Олю, ну, не маю сил та й годі! Навіщо ти зустрілася мені?!

Дзижка (ніжно гладячи його). Ну, що ж робить, любий? Нічого не поможеш. Так сталося. Хіба я коли думала? Але ми мусимо боротись за себе. Подумай: нас троє, а вона одна. Невже щастя трьох людей можно віддати за щастя якогось паразита.

Роман. Олю, навіщо ти так.

Дзижка (спалахнувши, з ненавистю топає ногою). Паразита! Паразит вона! Себелюбка! Вона любить тебе чи Натуся? Коли б у неї хоч трохи було любови до вас, вона б поступилася хоч на крихту собою. А вона тільки експлуатує тебе дитиною. Вона все життя буде висіти на тобі і смоктать, як п’явка, з тебе сили. І тільки за те, що спала з тобою в одному ліжку! Так-так! І ти думаєш, що як ти у неї не видуриш сина, вона його не зробить ворогом тобі? Усе одно в тебе не буде сина. Тільки вирвавши його, можеш бути спокійним.

Роман. А з нею що буде?

Дзижка. А, ти все ж таки про неї думаєш! Ну, так би ти й казав. Тут я тобі нічого більше не можу сказати. Говори швидше: згоджуєшся чи ні сьогодні її ловити тут? Вона зараз повинна прийти. Швидше.

Роман мовчить.

Дзижка. Романе, говори ж!

Роман (рішуче). Іншого виходу нема. Будемо ловить.

Дзижка. У такому разі...

Стук. Входять Петро й Чуй.

Петро. Ну, нарешті! Я ввесь город оббігав. Це - свинство, розумієш ти?

Дзижка. Ну, нічого, Петре… Все добре.

Чуй. Ага! Ну, так, панове, ідіть швидше, вона зараз буде тут.

Дзижка. Як?! Ви бачили?

Чуй. Петро бачив на Базарній улиці!

Петро. Мусів звожчика брати, щоб випередить. Вона, мабуть, трамваєм...

Чуй. Ідіть, ідіть. Сюди, в ці двері. За мною. (Веде за ширми). Та гляди ж, Петре, як спущу штори на вікнах, тоді йти. Пам’ятаєш?

Петро. Добре, добре, знаю! (Робить па, клаца пальцями до Дзижки). Так притиснемо! Ану-ну! Як то вона буде...

Дзижка грозить йому пальцем, показує на Романа, що йде попереду. Виходять.

Чуй вертається, хапливо біжить до вікна, дивиться, потім починає прибирати в хаті. Ставить на столик, біля канапи, пляшку, чарочки, цукерки; поправляє подушки. Зачісується перед дзеркалом, одчиняє двері в сіни й ходить по хаті, чекаючи.

Дзвінок.

Чуй біжить у сіни й через якийсь мент вертається з Христею. Вона під густим вуалем.

Чуй. Чого ти так запізнилась? Я боявся, що ти не прийдеш уже. (Обнімає її).

Христя. З Натусем возилася. Такий вередливий хлопець став. Прийшлось аж на коліна поставити. Чекай, я розв’яжу вуаль, такий густий, що нічого не бачу. Ти двері зачинив? Ніхто до тебе сьогодні не прийде?

Чуй. Ніхто, не бійся. Цілий вечір ми сами. (Помагає їй роздягнутись).

Христя (кокетливо ніжно пригортається до нього). А ти думав, що не прийду? Сердився! Дуже?

Чуй. Хвилювався страшенно. Думав, може Роман Вітальович помітив щонебудь і у вас там ціла історія.

Христя. Ну, як же він може помітить, ми тепер навіть і не бачимось при ньому. А він десь пішов аж з обіду.

Чуй. Ну, хто його зна... Листи мої, наприклад, у тебе.

Христя. О, вони так заховані, що й жандарми не знайшли б.

Чуй. Ну, чудесно... О, ти у мене обережна... (Обнімає й веде її до канапи. Христя томно приплющує очі, але йде трошки шкандибаючи). А що ти так ступаєш? Нога болить?

Христя. Та черевик душить ногу. Купила нові черевики - та так тиснуть ноги, що просто ходити не можна.

Чуй. Ану, покажи...

Христя (сідає й витягує ноги). Гарні? Шістнадцять рублів і сімдесят коштують. Страшно дорого!

Чуй. Але зате добре ноги тиснуть.

Христя. Страшенно. Правої ноги зовсім не чую.

Чуй. Та ти скинь їх... Я дам пантофлі. Серйозно.

Христя. Ну, що ти? Ще хтось прийде.

Чуй. Та хто прийде? Мене дома нема. Нікому не відчиню, та й годі. Скидай, скидай, я ось зараз пантофлі. З якої речі ти маєш мучитись.

Христя. А ти двері замкнув? Здається, ні. Я подивлюсь...

Чуй (поспішно). Ні-ні, сиди, я сам. Замкну на всі замки, тільки сиди ради бога. Скидай черевички тим часом. (Бере з-за ширм пантофлі, подає, сам іде в сіни й, чути, замикає двері. Потім теж саме в хаті). Ну от, можеш бути цілком спокійна.

Христя (роззувається й одягає пантофлі). А гарненькі, правда? Я люблю добрі черевики. Вони розійдуться, це тільки поки нові.

Чуй. Звичайно, розійдуться. Чудесні черевички, як лялечки. От тобі пантофлі.

Христя. А як приємно все ж таки без цих черевичків. (Раптом кидається на шию Чуєві й обнімає, цілує).

Чуй (одповідає). Скучила трошки?

Христя. Страшенно скучила... А ти чого такий сьогодні? Га?

Чуй. Який же я?

Христя. Немов холодніший... Може, ти змінився до мене?

Чуй. Як змінився?

Христя. Може, ти вже не поважаєш мене?

Чуй. Ну, боже мій, Христю, ти знов! Та я ж тобі...

Христя. Ну, прости, прости... Тільки ти якийсь такий... Ну, нічого, нічого. (Обнімає й раптом дивиться на вікна, злякано). А штори? Спусти, голубе, я боюсь... з того боку вулиці...

Чуй. Та звідти нічого не видно. От чудна. Ну, я можу спустити. (Іде, дивиться у вікно і спускає одну штору, потім другу). Ну, тепер ти вже зовсім спокійна? Тепер уже ніхто не прийде, не побачить і не почує? Правда? Ах, ти ж моя полохливенька! Вип’єш?

Христя. Вип’ю! Мій любимий?

Чуй. Ну, розуміється... Прошу. Ну, за наше кохання!

Христя. За наше кохання! (П’є).

Чуй. Ще по одній? Правда?

Христя. Не треба так швидко...

Чуй. Нічого, пляшка велика. Гарячіше цілувати будеш...

Христя. О, прошу... Я й без лікеру можу. Ха-ха-ха!.. Ну, швидше!

Чуй. За здоров’я рогатих чоловіків!

Христя. Ти! (Сміється). І жінок! За всіх рогатих!.. А тепер іди сюди, швидше!..

Чуй сідає коло неї, обнімаються й замирають у поцілунку. Раптом розчиняються двері і входять Петро, Дзижка й Роман.

Петро (кричить). Він дома, напевне дома! Ей, Чуйчику!.. (Робить здивований вигляд). О! А це хто? Христя Парменівна?

Христя з криком одстрибує від Чуя, який з посмішкою відходить убік, з жахом дивиться на прийшлих і ховає ноги під сукню.

Роман (тихо, без експресії). А ти як тут, Христю? Що це значить?

Христя (раптом швидко-швидко з розтеряно-солодкою усмішкою). А я, Ромасю, зайшла до Семена Семеновича. Він обіцяв мені показати свої фотографії...

Петро. А для цього хіба треба роздягатись.

Дзижка щось шепоче Романові.

Роман. Семене Семеновичу, що це значить?

Чуй (ніби хмуро). Хіба це не зрозуміло? Ми любим одно одного.

Христя. Як любимо? Та що ви мелете? Я роззулась, бо черевики тісні.

Чуй. Христю, не треба...

Христя. Та що не треба? Що таке? Я нічого не знаю. Що ви, справді? Сам мене запросив фотографії... Яка я вам Христя? Як ви смієте?

Роман (раптом скаженіє, ступає крок уперед і кричить). Мовчать! Як ти смієш так нахабно брехати в очі?! Петре, Ольго Устинівно, ви свідки, що тут було і що казав Семен Семенович. (До Христі). Кінець! Завтра ж подаю прошення о розводі. Цьому треба покласти кінець.

Христя, як загнаний звір, злісно й пильно дивиться на всіх.

Петро. Давно пора! Я давно це казав! Так ви так, Христю Парменівно? Я радив би навіть поліцію привести, протокола зробить!

Христя. Ага! Я розумію... (Починає швидко взуватись).

Дзижка щось незадоволено шепоче Петрові.

Роман (остигаючи). Ходімте, панове, нам більше, нема чого робити тут.

Христя (раптом з одним черевиком на нозі, з другим у руці, зривається з місця й підбігає до нього). Ні, ти так не підеш звідци, мерзавець! Я розкусила всю вашу подлу штуку. А! Ти розвод! Ні, ти не пі-і-деш звідси! (Верескливо кричить). Ви звідси не вийдете так! Я знаю, чого вам хочеться. Ця шлюха обкрутила тебе.

Роман (кидаєть на неї). Мовчи, гадино! Мовчи, бо я тебе.

Дзижка. Романе, Романе. (Хапає його).

Христя (ще дужче кричить). А-а! А-а!.. Бий, бий мене! На, бий, ріж мене, беріть усі, гризіть. (Рве на собі кофточку). А-а, а-а-а!

Чуй. Панове, панове, люди збіжаться.

Христя (до нього). А ти. Я тобі... (Замахується черевиком).

Чуй (одбігає). Панове, ідіть звідси швидше.

Петро. Та куди йдіть! Поліцію покликать. Що це...

Христя (з вереском кидається до нього, але Петро хапає її за руки й одпихає). Ой, полегше, бо... тут і смерть буде! Я не подивлюсь, що...

Дзижка (з мукою тягне Петра). Петро, ради бога, ходімте, не треба, нічого не треба. Господи!

Виганяє Петра й Романа в сіни. За ними вискакує Чуй, накинувши на голову капелюх.

Христя весь час кричить. Коли вони зникають, вона змовкає і, прислухавшись, говорить злорадно:

- Ага!

- і починає взуватись.

ЗАВІСА.

ДІЯ ЧЕТВЕРТА.

У Дзижки. Затишно й гарно обставлена кімната. Двері у сіни, в кухню, в кімнату Романа. Піяніно.

Дзижка сама; тихо грає на піяніно, часом подивляючись на свій кишеньковий годинник.

Входить Марта; вона має чепурніший, свобідніший вигляд.

Марта (тихо говорить): Пані, готувати вже чай?

Дзижка. Ні, ще рано, я думаю. (Таємно й тихо): Ви ж, Марто, глядіть, як прийде той... при Романі Вітальовичі не кажіть мені нічого. Зробите тільки знак. Добре?

Марта (з підозрінням дивиться на неї). Добре, пані. (Виходить).

Дзижка дивиться на годинника, знов грає.

Роман (входить із своєї кімнати. Має стомлений, скучний вигляд. Дзижка перестає грати, він махає їй рукою). Грай, грай - я на хвилинку... Грай собі.

Дзижка (тривожно). Може я тобі заваджаю працювати грою? Заваджаю?

Роман. Ні-ні... Ти ж знаєш, що я навіть краще працюю, як ти граєш... Так щось... не робиться... Стомився чи що? А що, почти вечірньої ще не було?

Дзижка. Ні, не було. (Підходить до нього). Чого ти такий, Ромо? Га? Чого не працюється?

Роман. Не знаю... Це нічого, так собі. Що це ти грала? (Підходить до піяніна, перегортає ноти, відходить). Знаєш, мені здається іноді, що я того не можу працювати, що тут дуже тихо. Ось уже третій місяць, а ніяк не можу звикнути. Тихо так.

Дзижка. А там не міг тому, що було занадто шумно?

Роман (ніяково сміється). Розуміється, це я дурниці говорю. Мабуть, просто перевтомився. Я занадто багато працював перед першим виступом... Ну, нічого, нічого. (Знов підходить до піяніна, мнеться і, нарешті, винувато, але стараючись бути байдужим, говорить): А може б, Олю, ти заграла й заспівала мені трошки щонебудь?..

Дзижка (весело). Добре! Я сама хотіла, та боялась, що це одірве тебе від роботи. Що ж тобі? Хочеш ту «завзяту», як ти кажеш?

Роман. Ні, може б ту, як її, колискову? Га? Тобі не хочеться?

Дзижка (стаючи серйозною). Знов, Ромо.

Роман. Так що ж тут такого? Мені дуже подобається сама музика.

Дзижка. Я можу заграти, але це тебе розтривожить, Ромо?

Роман. Ні-ні, чого ради? (Силувано сміється). Що ж я вже така слабонервна дівчина, чи що?

Дзижка мовчки сідає за піяніно й тихо грає колискову пісню, співаючи.

Роман сідає в дальший куток і застигає, дивлячись поперед себе невидющими очима. Коли Дзижка кінчає грати і встає, він не чує й сидить так само непорушно.

Дзижка (підходячи до нього, ніжно й сумно обіймає). Бач, любий, я ж казала...

Роман (стріпуючись). Га? Що ти говориш?

Дзижка. Нічого, милий. Я питаю, над чим ти сьогодні працював?

Роман. Над чим я працював? Так... над одним питанням... Що ж це так довго пошти сьогодні немає?

Дзижка. Ти хіба ждеш якогось пильного листа?

Роман. Так... Від професора... Грудаєва... Там одно цікаве питання... Сьогодні в університеті... Словом, дуже важно... А може в скринці вже є,- ти не дивилася?

Дзижка. Нема, я тількищо заглядала.

Роман. Ну, нічого. (Встає, ходить, потім знов сідає). А з консисторії все нема нічого?

Дзижка. Буде, Ромо. Ще ж і трьох місяців нема, як почалось діло... Ти ж сам знаєш, як там довго тягнеться.

Роман. То правда... Ну, та нічого, це я так собі... (Знов устає, ходить, зазирає у вікна).

Дзижка (сумно слідкуючи за ним). Ромо!

Роман. Га?

Дзижка. Іди сюди, сядь коло мене. Слухай, любий, тільки ти не сердься... Ромо, може я тебе зв’язую?.. Чекай, чекай... Може тобі трудно тут жити, може ти хочеш вернутись туди, до сім’ї, то ти пам’ятай, що ти вільний. Цілком вільний, Ромо. Ні словом, ні думкою, ні крихіткою серця я не осуджу тебе. Я ж розумію, що тобі тяжко, і не хочу ні одною ниточкою зв’язувати тебе. Про мене не думай, я собі раду дам у житті. Тільки, щоб ти не мучився... Ромо!.. Що ж ти мовчиш?

Роман. Що ж я тобі скажу, Олю? Ти ж сама все знаєш і розумієш. Я не можу піти від тебе, ти моє все ясне й сильне у житті. Піду від тебе туди - і працювати, жить уже не буду. Що ж мені тобі сказати?

Дзижка. Але що ж нам робити, Ромо? Що? Треба ж якусь раду собі дати. Я чую, що над нами щось нависає, що за нашим щастям хтось стоїть і страшно стереже його. І я нічого не можу зробити, як у кошмарі. Хотіла б зо всіх сил побігти, утекти і ледве-ледве пересуваю ноги... Ромо!

Роман. Що, дитино?

Дзижка. Що нам робить? Може виїхати звідси кудинебудь? Як ти думаєш?

Роман (живо). Виїхати? Ні, я не можу... Я все ж таки... (Замовкає).

Дзижка. Що «все ж таки»?

Роман. Я все ж таки думаю, що... ми прийдемо з нею до чогонебудь. Ну, хоч раз на місяць вона пускатиме його до мене. Це ж... це ж... нечувано. Я ж - батько!

Дзижка. Ти ж знаєш, що...

Роман (спалахуючи, схоплюється). Я знать нічого не знаю! Ніяких її умов я не хочу признавати, вона не сміє їх виставлять. Я не її хочу бачить, а сина, вона не сміє мені нав’язувати себе, безстидна, жорстока баба! І як вона сміє рішати за нього, кого він хоче, батька чи матір.

Дзижка мовчить, дивиться на годинник.

Роман. Ти ждеш когонебудь?

Дзижка. Семен Семенович обіщав зайти по одному театральному ділу та щось запізнився.

Роман. Ти, Олю, вибачай, я вийду з дому, мені сьогодні трудно говорити з людьми.

Дзижка. Та ти йди до себе, ми тебе не будемо зачіпати.

Роман. Ні, я піду трохи пройдусь по вулицях. Я хочу обдумать ще дещо з завтрашньої лекції. Та, може, й поштальйона зустріну. Ну, будь здорова. (Цілує її й виходить).

Дзижка сама; якийсь час задумливо, тужно сидить, потім встає і дзвонить.

Марта (входячи). Це ви дзвонили, пані?

Дзижка. Я... Ще немає того... (Киває на кухню).

Марта. Немає, пані...

Дзижка. Глядіть же, Мартонько, я вас дуже прошу, щоб Роман Вітальович нічого не знав. Будь ласка!

Марта. Ой, що ви, пані, та з мене й опценьками не витягнуть і слова... От тільки, простіть мені, що я насмілюсь казати вам. Чи не боїтесь ви, пані, мати діло з цим жуликом? Не сердьтесь на мене, що я смію. А тільки я його так знаю, як, мабуть, ніхто. Це ж такий чоловік, що рідного батька продасть за чарку горілки й не скривиться. Вірте мені, пані...

Дзижка. Не бійтесь, Марто, нічого такого немає.

Марта. Як же мені не боятись, пані? Я як перший раз побачила його тут, так трохи не зомліла. Уже, грішна, подумала, чи не хочете ви мене віддать їм назад. Їй-богу!

Дзижка. Ну, що ви, бог за вами, хіба ви кріпачка якась? Тепер такого права немає.

Марта. Ой, пані, що я вам скажу! Як розказують старі люди і як сама я бачу, так не тоді, а тепер і єсть оте кріпацтво.

Дзижка. Ні, Марто, тут діло йде про те, щоб Роману Вітальовичу зробити добре. От і все.

Марта. А що, пані, не чути ще нічого від начальства про суд?

Дзижка. Ні, нічого.

Марта. От жінка, хай бог милує! Я тільки ще одну таку бачила за все життя своє. А ви думаєте, пані, що вона не научує панича Натуся проти пана? Я своїми вухами чула, як вона казала йому: «твій тато недобрий, обижає твою маму». Чи можна ж таке? Та воно ж мале, хіба воно може розсудить, чий гріх? Ой, пані, вірте слову, як мені у вас як у раю, так у неї було як у пеклі! Хай бог милує.

Дзижка. Ну, бог з нею, Марто. А що то сьогодні Роман Вітальович робив у кухні у вас?

Марта (радісно). А гралися з моїм Васильком. Такі смішні! От так їм, видно, скучно за дитиною... то хоч з моїм погуляються.

Дзвінок.

Марта. Ой, хтось прийшов. (Біжить у сіни).

Чуй (входячи). Доброго здоров’я. А надворі немов уже весна починається. А де ж?.. (Кива на двері в хату Романа).

Дзижка (вітаючись). Нема, пішов погулять...

Чуй. А того... братухи славного - не було ще?

Дзижка. Ні, чогось нема. Мабуть, не добув або ще прийде...

Чуй (тихо). Ну, моя дорога, справи стоять досить кепсько.

Дзижка (стурбовано). А що таке?

Чуй. Христепродавка подала контр... чорт його зна як це казав адвокат... ну, словом, контрпрошення таке саме, як ми.

Дзижка. Як таке саме?

Чуй. Точнісінько. Себто, що муж їй зраджував і через те вона вважає себе потерпівшою стороною.

Дзижка. Та на яких підставах?

Чуй. Має документи, ваші листи до Романа Вітальовича. А з листів видно, що, дійсно, він раніше їй зрадив, ніж ми її піймали. На цій підставі і весь її контр. А свою зраду не признає, каже, що ніякої зради не було, а що вона хотіла тільки провірити, чи справді її ловлять, як вона догадувалася. Що це з її боку була така сама комедія, як і з нашого, а через те зради ніякої не було. Розумієте!? І от, стоячи принципіяльно,- вважайте! - стоячи принципіяльно за нерозторжимість шлюбу, вона своєї згоди на развод не дає і не дасть ніколи, хіба що Синод схоче силою піти проти її принципів. Ловко?

Дзижка. Але ж звідки вона має Романові листи?

Чуй. Звідти ж, мабуть, звідки ми матимемо мої листи до неї.

Дзижка. Так що надії мало?

Чуй. Ну, цього сказати не можна. Але що вона діло затягне цим на довго - це факт. Я радив і раджу Роману Вітальовичу: не давать їй грошей. Рішуче, з такими типами треба з нагаєм у руках балакати. Тоді буде добре.

Дзижка. Ну, від Романа цього не можна вимагати. Він швидше одним ударом може вбити, ніж з нагаями. Що ж робити, Семене Семеновичу?

Чуй. Прийдеться чекати. Треба швидше дать адвокатові мої листи. Це трошки штовхне справу наперед.

Дзижка. «Ждати». Легко це сказати, а як зробити?

Чуй. Що він, усе нудиться?

Дзижка. Його мучить совість, що він покинув свою дитину на загибіль. Це йому не дає покою. Ради бога, Семене Семеновичу, не кажіть йому покищо нічого про цей контр. Він і так сумнівається, чи вигра справу, а тут і зовсім загубить надію.

Чуй. Звичайно, не треба покищо говорити, побачимо, як далі буде.

Марта (на порозі, тихо). Пані, там той жулик прийшов. Куди його?

Дзижка. Ведіть сюди! А як хтось подзвонить, то забіжіть уперед до нас.

Марта. Добре. (Виходить).

Чуй. Вона його жуликом зве?

Дзижка. Не інакше.

Чуй. Щоб це було несправедливо, я не можу сказати.

Входить Мішель. Вигляд у нього спокійний, трошки таємничий. Побачивши Чуя, нерішуче зупиняється.

Дзижка. Нічого, нічого: Семен Семенович знає.

Мішель. А! Тим краще. (Розв’язно вітається).

Дзижка. Принесли?

Мішель. Розуміється. Перш усього, Ольго Устинівно, як я вам казав, я стою иринципіяльно (Дзижка й Чуй непомітно переглядаються) на тому, що сестра неправа. Я - чоловік без міщанських забобонів і признаю тільки вільне кохання. (До Чуя). Вибачайте, ви щось хочете сказати?

Чуй. Так. Ви не можете мені показати листи? Я хотів би подивитись, чи нема помилки.

Мішель (охоче). О, прошу, прошу. (Виймає з бокової кишені пакет, розгортає, витягає один лист і подає). Прошу дуже.

Чуй. Ні, ви мені всі дайте. Там можуть бути чиїсь чужі.

Мішель (добродушно). Вибачайте, я всіх дати не можу раніше, ніж... ви розумієте, що я все ж таки рискую, і як не як - іду проти рідної сестри. Я, звичайно, тільки через те, що принципіяльно.

Дзижка. Ах, так! Я зараз, зараз. (Хапливо виймає наготовлені гроші й подає Мішелеві).

Мішель. Ви розумієте, що я також так сказати... (Уважно рахує, ховає). Цілком вірно. Прошу дуже. (Простягає пакет).

Чуй переглядає.

Мішель. Не бійтесь, помилки не може бути, я міг би бути експертом по часті почерків. Одна рука.

Чуй. Так. Помилки нема. Слухайте, е... добродію, а ви, часом, не знаєте, яким способом у вашої сестри опинились листи Ольги Устинівни?

Мішель (з занадто невинним виразом). Листи Ольги Устинівни? Не знаю.

Чуй. А ви знаєте, що ваша сестра подала в Синод заяву?

Мішель. Про це знаю. Що знаю, то знаю.

Дзижка. Ну, справа скінчена. (До Чуя). Здається, більш нічого?

Чуй. Нічого.

Мішель (встає, прощається). Ну, мені треба поспішити. Ви мені вибачте, що я піду, обіщав сьогодні бути в опері. Здається, трошки запізнився. Всього найкращого! Сюди йти? (Показує на кухню).

Дзижка. Я вас проведу. (Виходить з ним і через якийсь час вертається).

Чуй. Як вам подобається цей достойний брат своєї сестри?

Дзижка (весело). Він - чудовий, Чуйчику. Правда? Якби я не боялась, що він засидиться, я б ще трошки з ним побалакала... Ну, добре, що хоч листи єсть? Ви коли їх оддасте? Завтра? Ну, все ж таки хоч трошки ніби наперед. Ой, Чуйчику, як страшно помалу все це йде. Я теж починаю зневірюватись. Але ми все ж таки поборемось? Правда, Чуйчику? І буде таки...

Марта (входячи). Пані, той жулик знов щось хоче сказати вам; каже, забув.

Дзижка. Ще? Ну, ведіть його сюди.

Марта. Та скажіть йому, пані, щоб не чіплявся до мене. Бо, побий мене сила божа, рогачем голову проб’ю, як зачепить! І тут лізе, халамидро!

Дзижка. Добре, добре... Ведіть його. (Марта виходить). Що ж він там забув? Цікаво! Здається, гроші, як була умова...

Входять Мішель і Марта.

Мішель. Вибачайте, я ще на хвилинку, згадав, як вийшов. (До Марти, показуючи їй вийти). Прошу, прошу.

Дзижка. Марто, вийдіть.

Мішель (підходить ближче). Прошу прощення, Ольго Устинівно, але, як ваш принципіяльний прихильник, зроблю вам наганяй. Ви не дипльоматично ведете свої справи, недипльоматично.

Дзижка. Як так? У чому річ?

Мішель. Навіщо Роман Вітальович написав цього листа сестрі?

Дзижка. Якого листа? Він ніяких листів вашій сестрі не писав. Я, принаймні, не знаю, не чула...

Мішель. Ах, так ви не знаєте? Значить, Роман Вітальович сам писав? Ну, все одно, не дипльоматично, не дипльоматично. Таких листів писати не можна.

Дзижка. Я не знаю. Що ж він писав там? Про віщо?

Мішель. Цього я не знаю, але...

Дзижка. Як не знаєте? Ви не читали, сестра вам не читала?

Мішель. Ні. Вона знає, що ми розходимось у принципах і нічого мені...

Чуй. Чекайте, як же ви кажете, «таких листів писати не можна». Очевидно, ви знаєте, про віщо в йому було?

Мішель (вибачливо, до нього): Я сказав, дійсно, «таких листів», але що саме в йому, мені невідомо. А що не дипльоматично, то це я суджу по тому враженню, яке лист зробив на сестру.

Дзижка. Яке ж це враження?

Мішель. До листа вона була ні так ні сяк. Після ж листа у неї зразу піднявся дух, узагалі, підбадьорилась і шанси її побільшились.

Дзижка. Шанси на що?

Мішель. Очевидно, на те, що Роман Вітальович вернеться до неї. Так, принаймні, я суджу...

Дзижка. Господи! Що ж він міг їй написати?! Голубчику, Михайло Парменовичу, ви не можете якнебудь дістати того листа? Я вам буду дуже-дуже вдячна...

Мішель. Гм!.. Мені здається, що це можна було би... Але... Тут, розумієте, прийдеться через прислугу робити... Підкупити...

Дзижка. Скільки це буде коштувать?

Мішель. Гм... Як вам сказать... Сестра її рощитає, як довідається.

Дзижка. Ради бога, говоріть швидше, скільки це буде.

Мішель. Я думаю, не менше ста рублів.

Чуй. Сто рублів? Та бійтеся ви бога, чоловіче!

Мішель. Ви розумієте, прислуга рискує, потім трус у неї, без місця буде.

Дзижка. Ну, добре, я...

Чуй. Та нічого подібного! За віщо? Ми сами пізнаємо у Романа Вітальовича і кінець.

Мішель. Гм! Чекайте... Так... так... Ну, менше як п’ятдесят рублів не можна. Це рішуче.

Чуй. Дві десятки і кінець.

Мішель. Ну, помилуйте, Семене Семеновичу, треба ж усе таки бути гуманним. Прислуга, місце...

Чуй. Дві десятки. Прислуга буде рада. Скажіть, що ми з принципу більше не хотіли дать. Тим паче, що Роман Вітальович напевне сам скаже. Я думаю, що навіть зовсім не треба через прислугу.

Мішель. Ну, добре. Нехай буде так. Складаю на вашу душу, як постраждає прислуга. Вона, розуміється, візьметься. Нарід такий, що за копійку душу свою продасть. Добре. Так коли можна вам принести?

Дзижка. Як мога швидше, розуміється.

Мішель. Чудесно. Я думаю, що завтра в цю саму пору я буду у вас. Так?

Дзижка. Добре, я вас ждатиму.

Мішель. Ну, вибачайте, я спішу, і так запізнився. До приємного побачення. (Уклоняється й поспішно виходить).

Чуй. Але ж який шарлатюга: сто рублів!

Дзижка. Що ж він їй там написав? Що він їй міг написати? І мені ні слова. Через що? Боїться мене, не довіряє? І що він їй таке написав, що у неї дух піднявся? Не уявляю собі!

Чуй. Та чи правда ще цьому? Можливо, що цей жулик просто хотів авансом виманити ще з десятку і видумав усе.

Дзижка. Ні-ні, він напевне написав. Я це знаю. Він усе жде якогось листа сьогодні. Очевидно, відповідь від неї. Але що він їй міг написати? Що вернеться? Але чого ж ховати від мене? Хіба я його хоч колинебудь держала, не пускала? Хіба я сама не бачу, що йому тяжко. За віщо ж таке недовір’я? Нічого не розумію.

Чуй. Та поговоріть із ним і виясниться.

Дзижка. Ой, ні! Коли він не хоче сам говорити, з якої ж речі я буду лізти до нього. І, ради бога, Семене Семеновичу, ні словом йому про це. Добре?

Чуй. Ну, мені зовсім нема чого мішатись. Це - ваше діло.

Дзвінок.

Дзижка. Це, мабуть, Роман або пошта. (Біжить до дверей. По павзі, стоячи на порозі). А, це ви! Де ж ви зустрілися?

Роман (входячи з Петром у пальті). А пошти не було?

Дзижка. Ні, не було. І мабуть, Романю, вже й не буде,- пізно. Завтра, напевне, вранці прийде.

Роман. Гм! Повинно б уже сьогодні бути. Доброго здоров’я, Семене Семеновичу. Ви давно? (Не слухаючи його, до Дзижки). А в якій годині звичайно приходить поштальйон?

Дзижка (вітаючись з Петром). О сьомій, а тепер уже більше восьми... Та чому ти не роздягнешся, хіба ще куди підеш?

Роман (машинально роздягається і складає одежу на стілець). Ні, не йду...

Петро. А, Чуй-Чуйчику, як ся маєш? Ну, нарешті, можеш поздоровити мене. Панове, об’являю вам радісну новину: нарешті я їду до Петербурґу. Продав картину і складаю манатки.

Чуй. Невже продав? За скільки?

Петро. Мало,- тисячу.

Чуй. Тому самому?

Петро. Атож.

Дзижка. Значить, з вас могорич?

Петро. Звичайно. Чуєш, Романе, от і Ольга Устинівна каже, що могорич. А він, комік, протестує. Думає, як студенти його на руках носять, так він і справді святий? Не забувай, голубчику, що ми - не студенти і знаємо дещо більше за студентів. Прошу, шановне товариство, завтра до мене на прощальний вечір! (Церемонно уклоняється).

Дзижка. З охотою.

Петро (до Романа). Чуєш, ти? От як йому закрутила голову слава! Пройшли разом три квартали і він ні одного слова не чув, що я йому казав. Повна голова проблем. Чи він хоч їсти не розучився, Ольго Устинівно? Це з ученими трапляється, я чув.

Дзижка. Роман сьогодні трошки стомленим себе почуває, ви не звертайте уваги. Може б ти, Ромо, пішов до себе спочинув?

Роман. Ні, нічого... Я так... Тут у мене деякі комбінації... Ну, нічого. Так що ти говориш, Петрусь?

Петро. От як бачите! Цілу годину говорю з ним, упріваю, а він потім: «Так що ти говориш, Петрусь?»

Всі сміються.

Дзвінок.

Дзижка. Хто б це міг бути?

Роман. Мабуть, пошта. (Хоче бігти).

Дзижка. Та сиди, Романе. Марта принесе, коли пошта. Будеш вибігати на кожний дзвінок! Мабуть, хтонебудь із знайомих.

Марта (входить з сіней і, зачинивши за собою двері, зляканим шепотом). Пані, там... стара пані... з Натусем і Олімпіядою Іванівною...

Всі мимоволі підводяться.

Дзижка. Христя Парменівна? До кого ж вона?

Марта. До пана...

Роман (хвилюючись). До мене? Ага, нуда, так-так... Так скажіть, Марто, щоб сюди... Або я зараз... Ні, нічого, нехай сюди. Ти, Олю, нічого не маєш проти? Знаєш, я хотів тобі сказать... Ну, та нехай... Просіть, Марто... (Марта виходить). Як же це так? Це зовсім...

Входять: Христя, держачи Натуся за руку, за ними Олімпіяда Іванівна. І та, й друга мають холодний, ображений і гидливий вираз на лицях. Озирають хату з ворожістю й насмішкою. Натусь горнеться до матері й дивиться з-під лоба.

Христя. Ах, тут уся компанія... (До Романа). Я прийшла до тебе, але раз ти хочеш, щоб і вони були,- прошу.

Роман. Вибачай, Христю, я, власне, не знаючи з якого приводу ти...

Христя. Я з приводу твого листа, який ти прислав мені. У ньому ти докоряєш мені, що я насилую волю й свідомість нашого сина, що не даю йому зробити вибір, я от і привела сюди нашого сина, щоб він зробив цей вибір...

Роман. Але ж... я зовсім не думав, що це так. Мені, розуміється, приємно бачити Натуся, і я вам дякую, що... Здоров, Натусю... (Підходить і простягає руку Натусеві, хлопець ще щільніше горнється до матері). Що ж ти мене вже не пізнаєш, Натусю? Га? (Присідає коло нього). Ну, здоров, давай лапу. Забув? Чого ж ти мене боїшся? Ну, іди сюди, ми побалакаємо. Іди, мій хлопчику, ми ж так давно не бачились. Ти скучив за татом? (Тягне до себе Натуся, той хмуро опирається).

Олімп. Іван. Навіщо ж ви тягнете дитину? Сами насилуєте, а кажете, що другі насилують. Бачите, що дитина боїться вас.

Роман (силкуючись жартувати). Що ж я йому зробив? Я не страшний, чого йому боятися.

Олімп. Іван. Такого батька всяка дитина буде боятися.

Христя. Тепер ти сам бачиш, що зробив з свого сина? Бачиш? Я його не силую? Ти думаєш, що дитина нічого не розуміє? Не бійся, він уже розуміє і, дійсно, має рацію боятись.

Роман. Господи! Чекай, Христю, так же не можна... Підожди, дай же хоч... Я не розумію. Натусю, за що ж ти на мене сердишся? Що ж я тобі зробив? Я так давно не бачив тебе, скучав за тобою, а ти он який... А ще запорозький козак. Хіба запорозькі козаки були такі зо своїми татами. Ну, йди до мене та поздоровкайся по-козацькому, здорово так... Ну?

Натусь засоромлено, але м’якше дивиться на нього, потім підходить і простягає руку.

Роман (радісно). Ну, от! От бачиш... От тепер уже зовсім не той... Ну, так скажи ж мені, ти скучив за мною? Га? Ходім, сядемо там з тобою...

Христя (різко). Натусю, не ходи туди!..

Роман. Христю, але ж так не можна!

Христя. Ти насилуєш його. Можеш говорити з ним тут. І, взагалі, я не розумію, чого тобі ще треба. Спитай його, чи він хоче зостатись у тебе і більше нема чого балакать. Я не прислуга твоя, щоб стояти біля порога! І це називається делікатність! Елементарної ввічливости нема!

Роман. Вибачайте, ради бога, але я... Прошу сідати... Будь ласка... Може, чаю?

Христя (з посмішкою). Дякую дуже... Натусю, іди сюди...

Петро (обурено). Позвольте, добродійко, раз ви привели сина, щоб він міг зробити вибір так не насилуйте його.

Христя. А вас я прошу не мішатись не в своє діло! Не до вас прийшла!

Роман. Петре, Петре, не треба, мовчи.

Чуй шепотом щось говорить Петрові, він стискує плечима й одходить до вікна.

Роман (усе держачи Натуся, сідає недалеко від Христі й садовить сина на коліна). Ось ми тут з тобою сядемо. Правда? А який у тебе жупан гарний!

Натусь. Це не жупан, а блузка. Жупани не такі.

Роман. А, правда, не такі, не такі, це дійсно. Ну, а хочеш, я тобі куплю жупан?

Олімпіада Іванівна обурено шепоче Христі.

Натусь. Купи. А ти, тату, вже професор?

Роман. Професор, хлопчику.

Натусь. А автомобіля ще не маєш?

Роман. Ні, ще не маю. А ти любиш кататись на автомобілях?

Натусь. Люблю.

Роман. А за мною ти скучав? Га?

Натусь починає мовчки злізати з колін.

Роман. Куди ж ти? Куди, хлопчику, га?

Натусь. Пусти мене...

Роман. Чого ж ти тікаєш, га? Ти мене не любиш, ні, дитино моя, за що, га?

Натусь. Ти - не добрий. Я не хочу, пусти. Мама і я плачемо через тебе...

Роман. Хлопчику, ти не знаєш, я мамі нічого не зробив... Ти ще малий, ти не можеш зрозуміти...

Натусь (дивиться з ненавистю на Дзижку). Ти любиш оту шлюху, а нас не любиш, пусти мене. (Виривається й біжить до матері).

Роман (до Христі). Господи! Що ти з ним зробила!

Христя (до Натуся). Натусю, не можна так! Негарно!

Натусь (топаючи ногою й люто поглядаючи на Дзижку). Шлюха! Шлюха! Ти сама казала, що вона шлюха!

Олімп. Іван. Натусю, не можна, дитино!

Христя заспокоює Натуся.

Дзижка (тихо, спокійно й рішуче до Романа). Романе! Ти повинен іти до своєї дитини. Ти бачиш, в яких вона руках?

Христя. Краще б на свої руки подивилась.

Роман (хрипко до Натуся). Натусю, зостанешся зо мною? Га?

Натусь. Ні-ні! Я без мами не хочу!

Дзижка. Іди, Романе, ти мусиш іти, коли любиш свою дитину...

Роман (до Натуся ще глухіше). А може, Натусю, зостанешся?

Дзижка (оглядається, бере пальто Романа й піддає йому). Одягайсь, Романе.

Роман. Та зараз? Чекай... я ж...

Дзижка. Зараз, тепер же... Всі речі і все інше потім... Іди, так краще, це єдине... Так треба... На шапку... Калоші де?.. Калоші там... Прощай...

Роман стоїть убито й непорушно.

Натусь. Туту! Та ходім же!

Роман нахиляється до Дзижки, обнімає її й цілує в лице, потім у руку, довго не одривається.

Дзижка. Ну, годі, Ромо, годі, мій бідний... Іди, а то... (Кусає губи).

Христя (голосно). А актьорка хороша!

Роман, як підкинений, випрамляється і скажено ступає до Христі.

Дзижка (схопивши його за руку). Ромо! Романе!.. Не треба...

Роман (повертаючись до Дзижки, тяжко дихає, ще раз обнімає, і з мукою, але твердо): Прощай. Спасибі тобі за все!.. Ходімте!

Олімпіяда Іванівна поспішно виходить, за нею Христя з Натусем.

Натусь (хапаючи його за руку). Тату, ти з нами?

Роман. З вами, хлопчику, з вами. Прощайте, Семене Семеновичу, вибачте. Петре, ти ж зайдеш?.. Олю! (Простягає руку).

Дзижка (стискує). Прощай... Іди...

Натусь. Тату! Та ходім же! (Сильно тягне його). Тату!

Роман помалу випускає руку Дзижки, повертається і, згорбившись, виходить, держачи за руку підстрибуючого Натуся.

ЗАВІСА.

ДОЧКА ЖАНДАРМА

П’єса на дві дії

ДІЄВІ ОСОБИ:

Корольчук - робітник машиніст.

Корольчукова - його мати.

Качуренко - жандармський вахмістр.

Оля - його дочка.

Наталка - робітниця.

Гнат, Кузьма, Василь - робітники залізгиці.

Лікар.

Офіцер.

Робітники.

ДІЯ ПЕРША.

Залізниця. Зліва - стіна депо з великими дверима, з яких виходять рельси. Задня стіна - краєвид невеликого містечка. Вечір. У містечку видно вогні в деяких хатках. Перед розчиненими дверима на рельсах накладено дошки; деякі з робітників ще носять на купу з депо шматки дерева й заліза.

Гнат (кладучи з Кузьмою дошку). Ну, й годі! Барикада - перший сорт! Тепер, товариші... Слухайте, товариші!

Кузьма (клопітливо). Може б, слухай, той... може б сюди вагонів підтягнути? Парочку вагончиків… От сюди їх...

Гнат. Не треба... Чекай.

Василь. Кузьма, мовчи! Заткнись,- твоє діло потім!

Гнат. Так от, товариші... Тепер, значить, треба держатись. Паровоз наш… (Показує рукою на депо). Але треба його вдержати у себе хоч до ранку...

Голоси:

Вдержимо! Ого!

Чорта-з-два дамо!

Хай спробують!

Гнат. Чекайте, товариші!.. Тут діло треба обдумати. Будь у нас револьверів хоч з двадцять, так і думать нема чого...

Кузьма (так же заклопотано). У Задубного б можна взяти, так далеко, чорт, живе… Якби хтось із хлопців...

Гнат. Чекай, Кузьмо...

Голос. Кузь, помовчи там!

Гнат. Тут, братця, діло не в тому… Револьвери не штука. Тут без револьверів видержати. От факт! Паровоз ми відвоювали, а далі...

Василь. А тепер їхати на паровозі в Горохове! Комітет виручить.

Гнат. А як ти поїдеш в Горохове? Хто повезе паровоза? Ти? Вони, сукини сини, знали, кого арештувать. Як ти без машиніста поїдеш?

Голоси.

А Федір Жмаха?

А Корольчук?

Гнат. «Жмаха»... А де Жмаха? Найди його, як він десь третій день п’є.

Голос. А Корольчук?

Деякі поглядають на Олю, яка стоїть, спершись на барикаду.

Гнат (неохоче). Корольчук... не годиться…

Голос. Та чому не годиться? Найлуччий машиніст...

Гнат (сердито). Не годиться та й годі!

Оля (весело, спокійно). Корольчук, товариші, не за нас... Він не поїде...

Гнат. Ну, та що там!.. Треба Жмаху шукать. Хай хтонебудь поїде в Капустяне, він, мабуть, у свого тестя п’є.

Василь. Я поїду! Я його хоч мертвого, а приведу!

Кузьма. Як буде упиратись, скажи, що той... що не можна так... Тут уся, сказать, держава, увесь робочий кляс, а він, сволоч, п’є. По всій Росії забастовка, а ми піддамося? Того не буде!.. Хай їде...

Гнат. Ех, шкода - Скляренка забрали! Той би без рельсів пробрався в Горохове... Ну, та що...

Василь. Ану, тихо! (Прислухається до станції).

Всі озираються й дивляться.

Гнат. Ні, нічого... Вони не можуть так хутко. Не раніше, як на ранок збере. Ех, якби до ранку Жмаху знайти! Катай зараз, Василю. Чекай... А ми, товариші... Хай кожний іде додому... Стерегти паровоза будемо по черзі. Як що трапиться, щоб усі сюди бігли. Не давать їм паровоза! Вони хотять у губернію поїхать і привезти нам салдатів? Ну, цього не буде!

Голоси:

Не дать! Ні за що!

З якої речі.

Наш паровоз! Революційний!

Гнат. Хай приводять жандарми стражників, усе одно! Не піддаватись!

Василь. Убить старого жандарма, щоб не...

Гнат (змішано і строго на нього). Ну, ти з язиком поменше...

Всі дивляться на Олю.

Оля (сміючись, до Василя). Нічого, товаришу. Старий жандарм уже давно не батько мені... Тільки я думаю, що вбивать не треба.

Голоси:

Розуміється, не треба.

От ще сказав!

Оля. Чекайте, товариші... Не через те я кажу, що він мій батько, а тому, що те не поможе. Ну, уб’єм одного, а дадуть другого...

Голос. Звичайно.

Оля. Нам треба, щоб ми сами видержали... А держатись нам трудно... Жандармам і начальству можна держатись, бо вони мають гроші, їм хоч рік буде стоять залізниця - нічого, а нам трудно. От вони тепер поїхали по селах збирать на нас усіх сільських поліцаїв... Уранці вони може вже будуть тут. Що нам робить?

Голоси:

Не давать та й годі!

Хай ідуть! Хай вбивають!

Не даватись!

Оля. Товариші... Товариші... Чекайте. «Не даватись». Ну, вони заберуть паровоз і поїдуть в губерню. А з губерні привезуть салдатів і всіх нас арештують або перестріляють, як було на Болоховій. Нам, що б там не було, треба зв’язатись з нашими товаришами на Гороховім. Там нам дадуть грошей, зброї і ми зможемо хоч ще з місяць страйкувати. А як не встигнемо до ранку виїхати і як прийдуть жандарми з поліцією, то... віддать їм паровоза.

Голоси:

Як? З якої речі?

Як віддать?

Ну, як же це? Ні за що!

Оля. Чекайте! Битись з ними ми не можемо. У нас усього два револьвери й одна рушниця. Що ми зробимо? Чекайте, товариші! Хай беруть паровоза. Тільки вони на ньому не поїдуть. Ми його попсуємо...

Гнат. А як не встигнемо попсувати?

Оля. Попсуємо рельси.

Гнат. А як і те не встигнемо?

Оля. Ну, так що ж буде доброго, як ми станемо тут і безоружні будемо не давати паровоза?

Гнат. А, от тут і єсть. Що? Чорт його зна... Помремо всі і кінець. Хай стріляють. Усе одно, вони нас по одному переловлять.

Кузьма. Ех, якби можна було по телеграфу в Горохове...

Голоси:

Е, в Горохове!

А як вони по телеграфу в губерню дадуть знати!

Гнат. Ну, то як, товариші? Давати без бою паровоза, чи ні? Для якого ж біса ми його сюди таскали?

Оля. Треба Жмаху знайти!

Голос. А Корольчук? Чому його не можна? Що він жандармам передався, чи що?

Оля. Корольчук жандармам не передався, а тільки не схоче... А проте поговоріть із ним.

Гнат. Поговорити можна... Ну, Василю, катай у весь дух в Капустяне за Жмахою! А ви, товариші, по хатах... Як буде, побачимо... Ми тут зостаємся стерегти - я, Кузьма й товаришка Оля. А потім о дванадцятій годині слідуючі... Щоб не забули.

Голоси:

Ну, ще чого скажеш!

Не забудемо!

А як що,- давайте знати!

Гнат. Добре. Ну, йдіть. Та підіть по всіх товаришах, поговоріть, щоб не падали духом!

Голоси:

Добре! Бувайте здорові!

Добраніч!

Щасливо!

Гнат (Василю). А Жмаху просто сюди веди. Ми тут будемо всю ніч, додому не підемо.

Василь. Добре! Бувайте!

Гнат і Оля. Щасливо!

Оля. Трошки холодно. Треба погрітись. (Ходить хутко по сцені).

Гнат. Вечори холодні поставали. (До Кузьми). У тебе ж заряжений револьвер?

Кузьма. Ну, от... А що ж би я його так держав?

Оля. Піду, обійду кругом депо. (Іде вліво).

Гнат (по павзі). Що, Кузьмо, хотів би ти собі таку жінку? Га?

Кузьма. Е! З неї жінка... Яка з неї жінка?

Гнат. Що? Не подобається?

Кузьма. Чого не подобається?.. Тільки жінка... Що то за жінка, як вона вроді хлопця з револьверами ходить.

Гнат. Ха-ха-ха! А тобі б, щоб з макогоном?...

Кузьма. Та вже більше випадає з макогоном... Що там у них вийшло з Корольчуком?

Гнат (робить цигарку). Не знаю.

Кузьма (цікаво). Е, знаєш... Що? Посварились? Чого Корольчук не хоче їхати?

Гнат. Не знаю. Не хоче та й годі.

Кузьма. Що ж він, за жандармів чи що?

Гнат. Не знаю, кажу тобі.

Кузьма. Брешеш, ти ж його приятель...

Гнат. Посварились того, що й йому хочеться, щоб вона ходила з макогоном, а не з револьвером.

Кузьма. А-а...

Гнат. «А-а»... Розумний, правда?

Кузьма. Та що ж?.. Тільки... Ну, нехай собі там з нею, а чого ж він нас цурається?

Гнат. А от піди, спитай його. Він цілий рік за нею ходив, от мав макогона їй у руки дати, а тут ми револьвера їй... Досадно... А як арештують її, то й зовсім пропала.

Кузьма. Що ж, вона його не любить хіба?

Гнат. Чого так?

Кузьма. Та чого. Якби любила, не покинула б…

Гнат. Ех, ти! (Насува йому шапку на лоба). Якби ще тебе так хто любив, як вона його любить...

Кузьма. А чого ж той... чого ж вона не хоче так, як він каже?

Гнат. Е, відчепись... Ходім і ми,- холодно.

Іде за депо, за ним Кузьма, наперед зачинивши двері. Якийсь час нема нікого.

Виходить Корольчук, за ним Наталка.

Корольчук (спиняючись). Ну, чого тобі хочеться, кажи прямо?

Наталка мовчить, потупившись, мне руками хустку.

Корольчук. Ну, Наталко? Мені ніколи.

Наталка (тихо, не підводячи голови): Не їдь у Горохове... Не ходи сюди.

Корольчук. Знов! А тобі кажу, що від цього?

Наталка мовчить.

Корольчук. Ну?

Наталка. Тебе арештують або... уб’ють.

Корольчук. Ну, так що? Яке тобі діло? (Наталка мовчить). Ніхто мене не арештує і не вб’є. Іди додому, прощай, у мене справа тут є.

Наталка. Оля тебе не любить.

Корольчук. А тобі яке діло? Ну, не любить, то що з того? Ну, чого ж мовчиш? Ти мені це хотіла сказати? Ну, я знаю. А що далі? Щоб я тебе полюбив? Не люблю й не полюблю. Ну?

Наталка мовчить, потім помалу мовчки повертається і йде назад. Корольчук іде до депо, хмуро роздивляється навкруги. Виходить Оля.

Оля (весело). А! Добривечір! Чого ж сам прийшов?

Корольчук. А з ким же ще?

Оля. Ну, хоч би з моїм татом та з десятком поліцаїв.

Корольчук. Ти знаєш, що ти говориш?

Оля. А що ж тут такого надзвичайного?

Корольчук. Я прийшов не лаятися з тобою, а побалакать... Там (хита на станцію) за стражниками поїхали.

Оля. Знаємо й чекаємо їх.

Корольчук. Вас усіх розгонять і заберуть паровоза.

Оля. А ти їм поможеш, правда?

Корольчук (по павзі). Так от, я прийшов сказати тобі: - Хочеш, я поїду на паровозі в Горохове.

Оля робить здивовано-радісний рух.

Корольчук. Але з умовою.

Оля (осідаючи). Ага!

Корольчук (по павзі). Щоб ти зразу ж повінчалася зо мною й не мішалась до революції.

Оля. Так. Ну, так я не хочу. Можеш не їхати.

Корольчук. Ага! Так я й знав!

Оля. Нащо ж питав, як знав. (Сміється).

Корольчук. Дурний. А дурний завжди вірить усім.

Оля. Що ж ти вірив, що я згоджуся?

Корольчук. Я вірив, що ти справді любиш мене.

Оля. Може й люблю, а може й ні. Такого, який товаришів покидає для своєї втіхи, такого не люблю.

Корольчук. Яка ж моя втіха?! Що ти плетеш? Що ти справді? Яка втіха?

Оля. А така, що ти... А, Остапе, що двадцятий раз про те саме говорити. Годі. Не покину я товаришів і кінець. Ти можеш,- кидай.

Корольчук. А ти для своєї втіхи не жертвуєш інтересами товаришів?

Оля. Як саме?!

Корольчук. А так. Щоб не вийти за мене, ти не хочеш їхати зо мною в Горохове, а, значить, помогти товаришам.

Оля. Так ти так мене хочеш взяти? Силою? Примусом?

Корольчук. Як би не було, а ти хочеш так помогти товаришам? Га?

Оля. Ні!

Корольчук. Ага! Ну, то так ти мене любиш.

Оля. Не люблю я тебе! Зовсім не люблю, ніколи не любила й не буду любить. Іди звідси... Іди до жандармів!

Виходить Кузьма і Гнат.

Гнат. А! Здоров... Ну, що?.. (Ніяково дивиться на обох).

Корольчук. Здоров...

Гнат (до Корольчука). А паровоз тут! (Хитає на депо).

Корольчук. Знаю. Відберуть усе одно...

Гнат. Ну, хто його зна. Може хочеш проїхатись в Горохове?

Оля. Він в губерню поїде.

Корольчук. У вас же Жмаха єсть.

Гнат. Жмаха. Чорт його зна, де той Жмаха... А то б може поїхав би, га? Виручити...

Корольчук. Не поїду.

Кузьма. Стидно, товаришу. Не годиться так...

Корольчук. Кому годиться, а кому й ні. (До Олі). А що до губерні, то... лучче б таких слів не говорить...

Вибігає Василь, задиханий.

Василь. Пропало діло! Ху! Жмаху арештували… Вже третій день у Капустянім... Тесть приїхав...

Гнат. Та не може буть?! Ну, пропало...

Оля. Та-а-ак...

Оля й Кузьма (разом). Ах, ти ж господи! Що ж тепер?

Василь. Там хлопці хвилюються... Хотять іти в Капустяне й силою визволити Жмаху… Дурниця,- нічого не вийде. Там стражники стережуть... Не можна одговорить... Іди, Гнате, щось скажи їм… Швидше... Вони хотять зараз іти.

Гнат. Ех, пропало діло! Що ж тепер? Остапе!..

Корольчук. Ну?

Гнат. Рішай.

Корольчук (на Олю). Хай вона рішає.

Гнат. Товаришка Оля?

Оля. Я??

Корольчук. Ти.

Оля (до Гната й Василя). Знаєте, що він хоче від мене? Щоб я їхала з ним у Горохове, повінчалась і покинула революцію. Тільки з такою умовою він поїде. Можу я так зробити?

Гнат (розводить руками). Ну, знаєш... А просто для діла, для нас не хочеш зробить?

Корольчук. Ви в мене одняли моє щастя та щоб я його своїми руками ще й засипав? Ну, цього вже я не зроблю. Верніть моє, я дам ваше...

Оля. Та я ж тебе возненавиджу, як червиву собаку! Чого ти хочеш?

Корольчук. То правда?

Оля. Як правда те, що я б тебе зараз своїми руками розірвала!

Василь. Хто там? (Вдивляється направо).

Виходять Корольчукова й Наталка.

Оля. О! Ось іде підходяща до тебе.

Корольчукова (з плачем біжить до Остапа, припада до нього, голосить): Остапочку, сину мій єдиний. Навіщо ж ти? Ой, боже ж мій! На кого ж ти мене, стару...

Корольчук. Та що таке? Що вам, мамо? Та годі. Що таке? Що сталося?

Корольчукова. Не кидай же, не кидай мене...

Корольчук. Та хто кида? Що з вами? Чого ви прийшли сюди? (До Наталки). Що там таке?

Наталка. Вони почули, що ти хочеш їхать у Горохове на паровозі...

Корольчук. Що за дурниці! Заспокойтесь, мамо. Нікуди я не їду й не поїду. Ідіть додому.

Корольчукова. Ходім разом...

Корольчук. Та кажу ж вам, нікуди не поїду. (До Наталки). Негарно так робити. Одведи матір додому. Ідіть, мамо, присягаюсь вам, що зараз прийду додому й нікуди не поїду. У мене тут діло єсть. Ідіть.

Корольчукова (до Олі). Я вас прохаю, Олю, пожалійте стару матір. Один він у мене. Не посилайте його нікуди.

Оля. Не бійтесь, Ганно Олексіївно, не пошлем. Ідіть спокійно додому.

Корольчукова. Господи, господи! Що ви затіяли. Олю, верніться додому.

Оля. Нічого, Ганно Олексіївно. За мене не бійтеся. А сами лучче йдіть додому, а то ще побачать вас тут та подумають, що й ви з нами. Он, здається, вже хтось іде сюди від станції.

Всі озираються.

Василь. Жандарми... Офіцер і...

Оля. І мій татко... (До Корольчукової). Ось і сам тато сюди йде.

Василь. Але без стражників!

Оля (до Гната й Кузьми). Товариші! Тікайте звідси. Швидше... Щоб не бачили вас, а то... Краще сховайтесь... або просто додому йдіть…

Гнат. Та що ви! Куди додому?!

Оля. Ну, все одно пропало. А то ще заберуть.

Гнат. А ви?

Оля. Мене все одно знають. Я хочу послухати, що вони казатимуть, а потім і я прийду. Прийду до вас, Гнате. Тікайте, швидше.

Кузьма. Та що ж? Ходім... Василю, ходім...

Гнат. А вони арештують вас?

Оля. Ну, вдвох не посміють. А це що? (Показує револьвер).

Корольчукова. Ох, боже наш, що ж це таке? На рідного батька? Сину, ходім звідси, а то на нас подумають. Сину, ходім!

Корольчук. Ідіть, мамо, я зараз прийду. (Строго до Наталки). Наталко, іди з ними.

Наталка. Ходімте, Ганно Олексіївно. (Бере й силою веде вбік).

Корольчукова (озираючися). Сину, я тебе прошу, ради всього святого... Сину!

Корольчук. Та добре... Ідіть швидше.

Гнат (до Кузьми). Може не йти нам?

Оля. Та чого ж ви тут будете? Яка користь? Вас тільки знатимуть і завтра заберуть. Ну, і що з того? Все одно пропало. Жмаху забрали, нема кому їхать. Ідіть же, ради бога! Швидше!

Гнат. Ех! Ну, приходьте зараз до мене...

Оля. Прийду. Ідіть.

Василь. А знаєте що? Хто його зна, чого їм треба. Хай Гнат біжить до хлопців, а ми з Кузьмою сховаємось тут за депо. Як щось там таке буде... ми й вискочимо. Давай твій револьвер. А сам біжи.

Оля. Ну, хай так. Тільки швидше. Вже близько.

Гнат. То правда. На. (Дає револьвер). Так до мене?

Оля. До вас.

Гнат (до Корольчука). Остапе!.. Не поїдеш?

Корольчук. Ні.

Всі троє зникають.

Оля (весь час позираючи до станції). Ну, чого ж ти зостався? Ще подумають, що й ти з нами. Тікай.

Корольчук. Краще б ти тікала. Іди лучче, Олю, додому. Подумай сама, що ти робиш. Чи це личить тобі... Ну, хай ми, мужчини, робітники... Іди додому і я тоді куди хочеш поїду, піду... Віриш? Ну, говори!

Оля. Я вже тобі говорила. Пізно. Ось уже вони. Приходь до Гната. Прийдеш?

Корольчук. Не знаю.

Входять Офіцер і Качуренко.

Офіцер (до Олі, прикладаючи руку до кашкета). Добрий вечір.

Оля не відповідає, мовчки посміхається.

Качуренко (грізно). Тобі кажуть «добрий вечір»!

Офіцер. Тихо, тихо, Качуренко. (До Корольчука). Ви теж брали участь у крадіжці паровоза?

Корольчук. Ні в яких крадіжках я не брав участи.

Качуренко (до Олі). Іди зараз додому.

Оля. Це куди «додому» - в тюрму? Дякую, я ще не хочу.

Качуренко (ступаючи до неї). Мовчать! Як ти смієш мені так говорити!

Офіцер. Тихо, тихо, Качуренко...

Качуренко. Забирайсь, кажу, зараз додому!

Офіцер (до Олі). Ніхто вас у тюрму не хоче брати. Даю вам слово офіцера, що нічого вам не буде. Ради вашого батька.

Качуренко. Я тобі кажу,- іди додому. Зараз тут буде поліція.

Оля. Мій дім - тут. Я вам сказала раз: я з жандармом жити не буду.

Качуренко. Чого ж ти хочеш? Чого ти хочеш, повіє? Щоб я тебе своїми руками пристрілив, як собаку?! Що! Кажи мені зараз!

Оля. Стріляйте.

Качуренко. Іди додому!

Оля. Я додому піду, тільки до свого.

Качуренко. Ні, ти підеш до батьківського дому!

Оля. Ні, не піду!

Качуренко. Ти підеш, говорю, додому?

Оля. Ні, не піду.

Качуренко. Так я тебе в тюрму одправлю. Я арештую тебе. (Вийма револьвер). Іди за нами.

Оля. Ні, не піду.

Качуренко (люто). Іди!! (Ступа до неї).

Оля (вийма револьвер). У мене є теж револьвер.

Качуренко. Ах, так ти на батька? Н-на! (Цілиться і стріляє).

Оля хапається за плече і спирається рукою на барикаду.

Офіцер. Качуренко! (Біжить до того).

Корольчук (стрибає вперед, хапа за горло Качуренка). Що ти зробив?! (Повертається до Олі й підхоплює).

Оля (силкується стояти). Нічого. Дурниця. (У цей мент вискакують Кузьма й Василь, вона до них). Нічого, нічого... Поможіть мені.

Качуренко весь осідає і з жахом дивиться на дочку.

Корольчук. Лікаря!! Беріть, на станцію... (До Качуренка). Біжіть за лікарем! Кузьмо... Василю, за ноги!.. Швидше! (До Качуренка). Та біжіть же!

Оля. Нічого, нічого.

Качуренко біжить уперед, за ним несуть Олю.

ЗАВІСА.

ДІЯ ДРУГА.

Станційна кімната. Направо - двері на станцію, наліво - в другу кімнату. Просто - вікна на залізницю.

На канапі лежить Оля; вона часом стогне, але не приходить до пам’яті.

За канапою недалеко сидить Качуренко. Він згорбився осів, погляд йому несмілий, змучений. Сидить він, схиливши голову на руки. Як Оля застогне, він підіймається, обережно підходить до ліжка і, не сміючи показатись, зазирає ззаду. Знов сідає й сидить. Оля стогне, він підходить, боязко дивиться на неї, потім стає на коліна коло ліжка й тихо цілує й руку.

Весь час за вікнами чути гомін юрби.

Качуренко встає й підходить до вікна. І зараз же чути крики обурення і гніву - то його побачили робітники. Він одходить і знов сідає.

Входять Лікар і Корольчук.

Качуренко поспішно встає й мовчки дивиться на них, погляд йому той же несмілий і змучений.

Лікар. Доброго здоров’я... Що? Не приходила до пам’яті?

Качуренко. Один раз. Минут на п’ять... І знов.

Лікар (до Корольчука). Що ж? Становище не зміняється. Треба подивитись. (Підходить до Олі й обережно огляда й вислухує її. Оля весь час тихо стогне).

Качуренко не сміє підійти близько, але з надією і страхом слідкує за всіма рухами лікаря.

Корольчук і лікар стараються не дивитися йому в очі, коли балакають з ним, і, видно, почувають себе з ним тяжко, може навіть жаліють.

Корольчук. Ну?

Лікар. У тому самому стані. Але все таки трошки гірше. Треба операцію. Куля засіла в легені.

Корольчук. І ви абсолютно не можете?

Лікар. Не можу, голубчику. Рад би душею. Не маю інструментів, нічого. Треба з города, з губерні везти оператора... Нічого не зробите. І боюсь, і не маю чим. Душею б рад... І треба спішить...

Корольчук. А її повезти не можна?

Лікар. О, боже борони... Не можна рухати... Інакше - ні за що не ручуся. Треба спокою абсолютного. І поспішайте, поспішайте... За годин вісім-дев’ять - ручуся, а більше...

Качуренко (хрипло). Може померти?

Лікар (силкуючись не дивитись на нього). Померти... не знаю, але комплікації всякі... І навіть... Не смію ховати од вас... навіть може бути смерть... Куля засіла в легенях... Кров просочується... Отже, може... Ну, словом, це річ дуже небезпечна. (До Корольчука). Треба їхати в губерню... Скільки годин туди їхати?

Корольчук (понуро). Як добре пустити, то за три години можна бути.

Лікар. От якраз добре: три туди, годину-дві там, три назад... Вісім-дев’ять годин... Якраз добре... Треба їхати. Ви теж страйкуєте?

Корольчук. Страйкую.

Лікар. Ну що ж... Попросіть товаришів дозволити вам поїхати в місто за лікарем. Тут нема політики... Паровоз начальство залізниці дасть. Він, здається, вже навіть готовий стоїть, я бачив.

Корольчук. Готовий. Але начальство хоче разом зо мною послати і... жандарма...

Лікар (як і Корольчук, весь час мимохіть подивляються на Качуренка, а між собою переглядаються розуміючими поглядами). Так... А може б на цей раз начальство згодилось пустити вас самого? (До Качуренка). Як ви думаєте, можна це?

Качуренко (хвилюючись). Не знаю... Трудно... Тут і так... арештувать хотіли… Ну, та вже для мене і що так бог покарав... Але я так кажу Остапу Гавриловичу - хай згоджується... Хай згоджується. А я зроблю, щоб не посилали більше нікого. Щоб сам Остап Гаврилович поїхав... Ну, а там уже як бог дасть... Як залізниця в руках революціонерів, його приймуть.

Лікар. А невідомо, в чиїх руках?

Качуренко. Невідомо. Телеграф же попсовано. Нічого не знаємо. (Глибоко зідхає). А як у руках начальства, то Остап Гаврилович покаже пакет і... теж буде добре.

Корольчук. А в пакеті що буде написано?

Качуренко (озирається тихо). Пакет ми підмінимо... Дамо другий. Напишемо, що тут усе добре... І ви привезете тільки лікаря...

Корольчук (пильно дивиться). А то правда?

Качуренко. Господи!.. Правда.

Корольчук. Як же ви підміните… А підпис офіцера?..

Качуренко. Я вже якось зроблю...

Корольчук. Не знаю. (До лікаря). А в Гороховім нема лікаря?

Лікар. Нема.

Корольчук. Я це того питаю, що в Горохове ближче... За дві години можна.

Лікар (поспішно). Я розумію, я розумію... На жаль, нема. Нема там...

Качуренко. Ну, як же ви думаєте?

Корольчук (дивиться на Олю). Не знаю... (До лікаря). Не можна її привести до пам’яті, щоб вона могла розуміти?

Лікар. Не варто... Вона тепер ослабла... Треба ждати, коли сама це зможе... Штучні способи можуть ще більш ослабити серце…

Корольчук (до Качуренка). Папери вже готові?

Качуренко. Один готовий… А я зараз другий зроблю... Я зараз... Так ви згоджуєтесь?

Корольчук. Я мушу говорити ще з Олею...

Качуренко. Але ж... Як вона не зможе?

Лікар. У крайньому разі можна зробити так, що зможе...

Качуренко. Ну, то робіть, робіть.

Корольчук. Добре. Давайте другий...

Качуренко. Я зараз. (Поспішно йде у другу кімнату).

Корольчук (тихо). Я думаю, що він хоче обдурить нас.

Лікар. Як саме? Через що ви так думаєте?

Корольчук. Якось це... все в їх продумано вже.

Лікар. Ну, він мусів думати про це.

Корольчук. Так, але... Як же підпис офіцера? Я знаю, що офіцер неодмінно хоче привезти з губерні салдатів. Бо вони довго не продержаться… Робітники можуть добути... сил і всіх їх перевішати.

Лікар. То правда.

Корольчук. А потім така річ. Він це при вас сказав. Як викриється, що він обдурив, ви ж можете показати на нього... Та й взагалі такі речі не говоряться при свідках. А він навіть і не подумав про це. Наче зарані знає, що за те йому нічого не буде...

Лікар. То правда. Але чекайте. Ви ж прочитаєте і той другий папір? Раз там не буде нічого такого, то чого ж вам?

Корольчук. Ну, хто його зна. Може вони наготовили два папери і в другому якимсь тайним жандармським шифром написано те саме, що й у першому? Як ви взнаєте? Що робить?.. А я не можу привезти салдатів! Цього я не можу!.. Але ж як бути, як бути? Невже ви не можете?!

Лікар. Не можу... Не маю інструментів. Ви ж знаєте, я тут часово... Ах, яке становище! Але не може бути! Він не обдурює вас...

Корольчук (рішучє махає рукою). Ну, все одно, їду, хай що буде, то буде. Їду.

Лікар. Їдете? Ну, бажаю вам успіху і щасливо вернутись... Тільки не баріться і все буде добре... До побачення! (Стискає руку й виходить).

Корольчук. Дякую вам дуже... До побачення. (Ходить по хаті, зупиняється перед Олею й прислухається; тихо кличе): Олю!.. Олю!..

Лікар (входячи). Я забув... Як треба буде мене, посилайте до Новікова, я буду в нього. А це ось вам пляшечка... давайте нюхать - може це зможе її привести трошки до пам’яті. Але не треба багато. Як не помагає, лишіть...

Корольчук. Дякую.

Лікар. Тільки не багато. Бувайте здорові. (Виходить).

Корольчук. Добре. (Підходить знов до Олі й обережно дає їй нюхати з пляшечки).

Оля (якийсь час стогне, затихає, крутить головою й розплющує очі. Слабо питає). А я вже лежу?

Корольчук. Нічого, нічого, скоро встанеш... Ось… прийде лікар, і нічого.

Оля (ледве посміхаючись). Сил немає... А як там? (Хита головою на залізницю).

Корольчук. Нічого. Робітники з самого ранку стоять… Все про твоє здоров’я питають...

Оля. А паровоз?

Корольчук. Паровоз... у начальства… Тут, знаєш, Олю... Тобі треба операцію робити.

Оля. Робіть...

Корольчук. Але цей лікар не може... Треба з губерні.

Оля. Ти хочеш їхати в губерню?

Корольчук. Начальство дає паровоза, щоб я поїхав.

Оля. І привезеш салдатів?

Корольчук. Як залізниця в руках революціонерів, то цього не буде...

Оля. А як в руках началь... Ох!

Корольчук. Що тобі?

Оля. Нічого... Навіщо ти повісив те жовте?

Корольчук. Яке жовте? Де?

Оля. Тут, на цьому дереві. Не треба...

Корольчук. Ніякого дерева немає... Олю! Нема, голубко, дерева...

Оля. Ох, я не можу... Прожени їх... Прожени!.. Вони ж мені на груди… Я не можу!..

Корольчук. Олю!.. Олю!..

Оля стогне і знов лежить непритомна.

Корольчук. Олю!.. Олю!.. (Дає нюхати пляшечку, але Оля не приходить до себе. Він безсило сідає і з одчаєм дивиться на неї. Потім рішуче встає й хоче вийти).

Входить Гнат.

Гнат (шепотом). Ну, як? Лучче? Ні?

Корольчук. Гірше. Треба операцію робити.

Гнат. Таки треба?

Корольчук. Інакше помре. Я їду в губерню за оператором.

Гнат (мовчить, потім). Так. Значить, привезеш салдатів…

Корольчук. Залізниця в руках робітників.

Гнат. Ні. В начальства. Це відомо напевне.

Корольчук. Напевне?

Гнат. Напевне. Приїхав Карпо, сам бачив. Скрізь салдати. Розсилають по різних станціях. Як поїдеш, і сюди пошлють.

Корольчук. Старий хоче підмінити папір, щоб не посилали сюди, ніби тут спокійно.

Гнат. Як? Старий за нас?

Корольчук (не дивиться на нього). Цілком. Він обмане офіцера, я привезу лікаря й більше нічого. Начальство пропустить паровоза...

Гнат (радісно). От так історія! Та їдь, коли так! Аби спасти Олю... (Тихо). Вона чує?

Корольчук. Ні... Але треба робочим сказать. Щоб вони не думали, що я їду за салдатами.

Гнат. Так ходім, поговориш. А там може як-небудь і паровоз... Ех, усе одно, аби Оля видужала... Знаєш, скажу старому, щоб лучче на двір не виходив... Хлопці так хвилюються, що може вийти чортзнащо. Хай краще сидить в хаті, поки виясниться...

Корольчук. Та він і сам знає. Ну, ходім...

Гнат. Ходім. Хлопцям покищо не треба казати, що він до нас переходить?

Корольчук. Ні-ні, не треба, хай потім, як операція пройде.

Гнат. Добре.

Виходять обоє.

Якийсь час нема нікого. Оля стогне й неспокійно рухається. Входить Качуренко з пакетами в руках, озирається. Підходить до Олі, гукає,- та не чує.

Знадвору входить Офіцер.

Качуренко. А, добре, що ви прийшли.

Офіцер. Ну, що? Лучче їй?

Качуренко. Ні, не лучче.

Офіцер. Значить, операцію таки треба?

Качуренко. Треба.

Офіцер. Ага! Ну, а Корольчук як? (Хита на Олю, тихіше): Вона чує?

Качуренко. Ні, нічого не чує... Корольчук згоджується, але так, як я й казав, щоб підмінить пакет.

Офіцер. Так. Значить, і він з ними? Добре, потім порахуємось. І поїде сьогодні, зараз? Я його бачив, він там щось із робітниками говорить!

Качуренко. Радиться з ними.

Офіцер. Слухай, Качуренко, я боюсь, що він якнебудь помітить. Там той значок... Не треба було.

Качуренко. Нічого не помітить... Куди йому! Він цілком вірить... Хай тільки їде, а назад може й не вертатись. Лікар і без нього приїде.

Офіцер. Треба попсувати путь на Горохове. Сьогодні вночі неодмінно хай підуть і попсують. З Горохового можуть наїхати.

Качуренко. Ну, то пошліть.

Офіцер. Зараз піду скажу. (Дивиться в вікно). Ач, сволоч, зібрались. Нехай, нехай. Ти краще не виходь… Чуєш? Мене вони милостиво пропускають. Нічого, я їм покажу милость. Ну, я йду. Приходь сказати, як Корольчук виїжджатиме. Чуєш?

Качуренко. Слухаю. (Офіцер виходить).

Качуренко сам, підходить знов до Олі, дивиться не неї, тихо цілує й іде в другу хату.

Якийсь час нема нікого. Оля щось бурмоче, ворочається, стогне. Входить знадвору Корольчукова й Наталка.

Корольчукова (підходить до Олі, дивиться й починає тихонько плакати). Бідна моя ясочко... Покалічили нещасну...

Наталка (хмуро дивиться на Олю). Що ж це нема нікого?

Корольчукова. Покинув її... робітники йому потрібні. Голубонько, ранена... (Схлипує).

Наталка (іде до вікна, дивиться, живо): А дивіться - робочі побігли до паровоза... Мабуть Остап зараз поїде. Це він у Горохове!

Корольчукова (швидко підходячи). Як у Горохове? Та стражники ж стережуть паровоза... (Дивляться обидві у вікно). І офіцер з ними. Що ж то, боже мій?.. Куди ж то він зібрався?

Наталка. Мені казав Федір, що Остап хоче їхати в Горохове.

Корольчукова. У Горохове?.. То, значить, знов мене кидає? А Оля?.. Він же казав, що в губерню по лікаря поїде... Та чи єсть же в його серце?! Що ж він собі думає! Вона ж помре!

Наталка. А як поїде в губерню, то сюди пришлють салдатів і всіх постріляють, як у Болоховім.

Корольчукова. То так їм і треба. Хай не бунтують. Ач, узяли собі моду!

Наталка. Бунтують, бо по всій Росії бунтують, свободи хотять...

Корольчукова. Якої їм ще свободи? Що, їх держать? Чого їм треба?

Наталка. Усі бунтують. А як Остап піде проти всіх, то... це негарно для нього буде. Це - сором...

Корольчукова. Оце маєш! Що ж, значить, хай кине мене, її (кива на Олю) та їде в Горохове?

Наталка. А хіба лучче буде, як він візьме на свою душу сором?..

Корольчукова. А, одчепись ти від мене!.. Так і ти така?.. А ти ж учора що говорила?.. Не хочу я тебе слухать... І не смій йому таких слів говорить...

Входить Корольчук.

Корольчукова (до нього). Так ти їдеш у Горохове? Ти знов? Чи ти маєш хоч крихту жалости в грудях? Га? Та зглянься хоч на бідну дівчину (кива на Олю), як на матір не вважаєш...

Корольчук (здивовано). Та звідки ви взяли, що я їду в Горохове? Що вам бог дав?

Корольчукова. Усі говорять. Всі пальцями показують на такого сина, що кидає матір.

Корольчук. Ідіть лучче, мамо, додому, мені ніколи. Я їду зараз в губерню по лікаря. Ідіть, зараз сюди прийде лікар, мені треба з Олею тут дещо...

Наталка. Так ти їдеш не в Горохове?

Корольчук (сердито). Та ні - кажу ж вам!

Наталка. Привезеш салдатів, значить?

Корольчук (здивовано). І ти про салдатів?

Наталка. Хіба я не така ж, як усі?

Корольчук (пильно дивиться на неї). А що мені треба робити? Чого б ти хотіла? Щоб я не їхав?

Наталка. Щоб не привозив салдатів.

Корольчук (на Олю). А вона? Ти про неї думаєш?

Наталка (потуплено). Вона одна, а нас сотні. Нас постріляють.

Корольчук (посміхнувшись). Ага! Яка стала жаліслива… А вчора не така була.. Ну, так я тільки лікаря привезу... Ну, годі. Мамо, ідіть додому, я не їду в Горохове. Само начальство дає паровоза. Чого вам ще? Прощай, Наталко, мені нема часу.

Корольчукова. А коли ж ти вернешся?

Корольчук. Сьогодні ввечері... Ідіть, ідіть...

Корольчукова (обніма). Ну, боже ж тобі поможи. Спасибі, синку, що не слухаєш всяких дуросвітів. Хай бог тобі помагає. (Загляда до Олі, сумно хита головою й виходить, одвернувшись од Наталки).

Наталка стоїть якийсь час з потупленою головою, потім раптом гірко плаче, закривається руками й хутко виходить.

Корольчук здивовано і хмуро дивиться їй услід. Потім підходить до Олі й тоскно приглядається. Далі згадує щось, підходить до дверей другої хати і стукає.

Виходить Качуренко.

Корольчук. Ну, як пакети? Є?

Качуренко. Зараз, зараз... Ось допишу одно слово. А що, вже поговорили?

Корольчук. Поговорив.

Качуренко. Ну, як? Згоджуються?

Корольчук. Згоджуються. Тільки... (Мнеться). …Тільки бояться, що з губерні пришлють сюди когонебудь. Щоб ніхто, крім мене, не їхав. А на пакет мусять подивитись представники від робітників.

Качуренко. Та добре, добре... Поїдете сами... А пакет я зараз... Дописати одно слово...

Корольчук. То пишіть швидше…

Качуренко. Одна минута... (Зникає).

Входять Гнат і Кузьма.

Гнат. Ну, що?

Корольчук (тихо). Зараз пакети дасть.

Кузьма (заклопотано). А... той, а вони ж по формі будуть?

Гнат. Ну, розуміється. Що ж ти думаєш, він не знає форми? Слава богу, посивів на цьому... (Підходить до Олі) Ех!.. Н-ну, старий катюго! (Грозиться кулаком до дверей) Твоє щастя, що ми безсильні... Я б тобі показав.

Корольчук. Він і так покараний... Дивитись на нього жалко...

Гнат. Жалко... Стерво старе...

Корольчук. Тш!

Виходить Качуренко з паперами в руках. Хитає головою Кузьмі й Гнатові, подає папери Корольчукові; боязко озираючись, говорить до Гната й Кузьми:

Качуренко. Заступіть, щоб хто не бачив... Ось це один... о... бачите... підпис. Тут ось написано. О… ну, це формальність, а ось тут... «прошу прислати військової допомоги... Станція в руках революціонерів»... ну, і так далі... Це один... А ось другий... Підпис той самий... Бачите? Цілком той самий...

Кузьма. Чекайте. Ану, дайте, я подивлюсь.

Гнат. Та ну, що там дивитись, той самий...

Кузьма. Та треба ж... Не можна так...

Качуренко. Прошу, прошу... Ось, звіряйте. Ну?

Кузьма (пильно роздивляється). Так... Той самий... А що написано в цьому?

Качуренко. Читайте... «Станція в наших руках... Трапився випадок... Прошу прислати досвідного хірурга». Читайте сами. Нічого нема. Будьте спокійні...

Гнат. Все добре!.. Ну, чудесно. Можна їхати.

Кузьма. Ану, дайте мені ще.

Корольчук. Ах, товаришу, нема часу!..

Гнат. Кузьмо, ну тебе к чорту! Ти тільки час однімаєш... Чого тобі ще треба?

Кузьма. Та я хочу подивитись ще... Не можна ж так... Треба, щоб усе було як той... як слід. Печаті, наприклад... Як нема печаті, то й не годиться.

Качуренко (з слабою посмішкою). Це - не проклямація... Нате, дивіться... (Подає).

Кузьма. Я знаю, що не проклямація, а все ж таки... (Розглядає, придивляється).

Гнат (нетерпляче). Ну, годі... Мороку взяв з собою... Буде, кажу, часу нема... Чуєш, Кузьмо, давай, треба запечатувати.

Кузьма помалу вертає, мовчить.

Качуренко. Ну, так я цей рву. (Рве перший). А цей... ось... (показує) даю вам... Ось у конверт... (Запечатує). І от... Можна їхати... (Дає Корольчукові).

Корольчук (хова в кишеню пакет). Так... Що ж це лікаря немає?

Качуренко (тривожно). А нащо вам лікар? Може, що з Олею?

Всі дивляться на Олю.

Корольчук. Ні, нічого.. А треба б... Я хочу поговорити з Олею...

Качуренко. Та навіщо вам? Їдьте швидше.

Корольчук. Ні, не можу. Я мушу з нею поговорити… Це недовго... Зараз прийде лікар, він її приведе до пам’яті. Це п’ять-десять хвилин...

Кузьма (хмуро до Корольчука). Нам треба б ще поговорити.

Корольчук. Про віщо ще?

Кузьма. Так... Про деякі справи...

Гнат. А, покинь, Кузьмо, надокучив ти з своїми балачками.

Кузьма. А ти мовчи... Я маю справу, от і все... Не можна так...

Качуренко. Ну, говоріть, я вийду...

Кузьма. Ми вас тоді покличемо, як можна буде.

Качуренко. Добре, добре. (Виходить).

Гнат стискає плечима.

Кузьма (шепотом до Корольчука). Ану, дай сюди пакет.

Гнат (обурено). Кузьма! Ну, що це за нещастя, справді!

Корольчук. Навіщо?

Кузьма. Дай, я ще подивлюсь... Там щось таке... Щось не той. Дай.

Гнат. Ну, що ти будеш з ним робить?!

Корольчук. Та він уже запечатаний, не можна розпечатувати.

Кузьма. Нічого... Дай... Я там щось бачив... Щось не те... Не можна ж так... А як вони щось написали шифром?.. Як можна так...

Корольчук (вийма пакет). Ну, я не знаю.

Гнат. Та що ти там бачив?

Кузьма. Там якась така закарлючка єсть... Дай сюди... (Бере пакет, озирається на двері й розриває. Розгорта і показує). О... бачите? Що воно таке? Для чого?

Всі розглядають.

Гнат. Так собі... Просто карлючка, та й годі...

Кузьма. Е, карлючка. А ти знаєш, що вона значить?... Жандарми, з ними треба той... Ану, якби пригріти на вогні... Може, вони тут хемічно написали? Га?

Корольчук. Ну, що ти, як же гріть,- попсується.

Гнат. Хм! А може, справді, чорт їх знає... Давай лямпу… Неси сюди... (Біжить до столу, світить лямпу).

Всі озираються на двері. Заступають собою лямпу, Кузьма гріє папір. Всі напружено вдивляються.

Кузьма. Єсть! О!

Гнат. Тш! Тихо… Справді... О, падлюки! Грій, грій... Сюди... Читай... «Мушу посилати»... Грій тут. Пересунь. Грій більше... Тепер уже нема чого... Ах, падлюки!! «Салдатів... мушу по... посилати... бунтовщики»...

Кузьма (читає): «Роту салдатів, машиніста держати під доглядом, але не показувати йому того»... Ну?...

Корольчук (читає, потім вириває папір, мне його й засува в кишеню. Рішуче, люто). Ну, коли ви так! Добре... Я вам покажу!... Я вам покажу!..

Гнат. А старий?! А старий?!

Корольчук. Тихо... Не треба показувати. Чекайте… Як же тепер? Давайте якось обсудимо... (Забува свої слова й прудко ходить по хаті). Ах, ви ж падлюки! Ах, ви ж падлюки... Ну-ну! (Зупиняється). Що ж робити?!

Кузьма. От вам!.. Я дивлюсь, що там якась закарлючка...

Гнат. Та годі, Кузьмо, ну, добре, знаємо... Що робити тепер? Їхати не можна. Що ж - привезти їм салдатів?..

Корольчук. О, чорта з два! О, цього вони не діждуться, я йому, старому душогубові, покажу салдатів, я йому покажу, я його на вогні по шматку буду пекти... Бережись ти, кате! (Грозить кулаком).

Гнат. Але як же бути? Як з Олею? Га?..

Корольчук (осідає). Не знаю.

Гнат. Невже цей лікар не може... нічого помогти?

Корольчук. Не може, проклятий! Не може... Що ж робить? Вона ж помре! Помре, Гнате.

Гнат. Ах, ви ж ссукини ссини!

Кузьма. А той... а може б ми їх якось... Чекайте, а в Гороховім нема лікаря?

Гнат. Ну, то що? Як же ти з Горохового привезеш його сюди?

Корольчук. Та нема там, здається... Нема, казав цей лікар...

Кузьма. Ех, шкода! А то б з Горохового?

Гнат. Та що ти верзеш дурницю!.. «З Горохового, з Горохового». Як же ти привезеш з того Горохового?

Кузьма. А так... Сів би Остап на паровоза, та й поїхав у Горохове... Не в губерню, а в Горохове... Хто його може спинить?

Гнат. А правда! Остапе?

Корольчук. Та нема ж там лікаря.

Всі замовкають.

Гнат. Що ж робить?

Корольчук. Їхати в губерню? З цим пакетом? А не їхати,- значить, її на смерть оддати?... Ух! (Люто підніма стілець і хоче тріснути ним об підлогу).

Гнат (спиняючи його). Тихо, Олю стривожиш...

Корольчук. Ну, що ж робить?! Ну? Радьте ж, якого чорта! Що робить? Бо я візьму і розіб’ю собі голову, вона нікуди не годиться... Я нічого не можу придумати... Говоріть. Рішайте. Їхати в губерню?

Гнат і Кузьма мовчать.

Корольчук. Ну, говоріть же... Рішайте.

Гнат (тихо). Ти сам рішай...

Корольчук. Я сам… Я сам...

Кузьма. Узять товаришку Олю і їхати той... та й їхати з нею в Горохове.

Корольчук. Не можна її рушити, вона помре... І чого в Горохове? Чого? Що там є? Лікар? Нема там лікаря!

Лікар (із скринькою, поспішно входячи). Що таке? Що трапилось? (Дивиться на Олю).

Корольчук. Ідіть сюди. (Вийма папір, розгорта, показує). Бачите?

Лікар (читає, обурено). Ах, падлюки!! Ах, мерзотні створіння!..

Корольчук. Що робити тепер?

Лікар. Піти, показать їм! Шпурнути їм у морду цей папір!

Корольчук. Ну, то що? Вони зовсім не дадуть паровоза. А Оля помре. Старий кат продасть її.

Лікар. Ах, які ж люди!.. Рідну дочку засуджує, старий мерзенник!

Корольчук. Ні, він її рятує… Тільки як?! Н-ну! чекай же ти, (До лікаря). Слухайте, зробіть, щоб вона могла поговорити з нами. Можете?.. Все одно тепер. Хай вона... Так! Хай вона рішає... Слухайте, це напевне, що в Гороховім нема лікаря? Це ж велика станція. Не може бути. Можна ще так зробити. Сісти на паровоз, взяти її й одвезти в Горохове.

Лікар. Як? Вони ж не дадуть паровоза?

Корольчук. Сказать їм, що їду в губерню. І заднім ходом, назад. Це можна... Тільки... чи видержить вона?

Лікар (мнеться). Не знаю... Як казати щиро - нема надії... Може б якось ще з ними? Га? (Хита на другу хату).

Корольчук. Ні, з ними більше нічого! З ними потім будемо говорити... Ну, нічого... Робіть їй щось... Вона мусить усе це знати... Все одно. Робіть...

Лікар. Але це її схвилює…

Корольчук. Усе одно. На годину раніше, на годину пізніше. Та робіть, ради бога. Що ви хочете, щоб я в губерню їхав, чи що?

Лікар. Добре. (Поспішно вийма інструменти, підходить до Олі й робить їй впорскування).

Всі підходять ближче й слідкують.

Оля (підводить голову, оглядає всіх). Що таке? Що трапилось?

Корольчук. Олю!.. Ти не той. Не хвилюйся... Тут така історія... Треба тобі знати... Розумієш, ти той... у тебе куля в легені.

Лікар. Позвольте, я скажу...

Оля. Ні-ні, хай говорить, що таке? Ну, я знаю... Ну?

Корольчук. Ну, і той... Тільки ти не думай нічого... Чи той... Тобі треба операцію. Ми хотіли з губерні привезти хірурга. Розумієш?

Оля. Ну-ну...

Лікар. Спокійніше, ради бога, спокійніше... Не треба так... Ляжте, Олю...

Оля. Нічого, нічого, я себе почуваю добре... Ну? Та що далі?

Корольчук. Ну, треба хірурга... Розумієш? Щоб кулю з грудей... І паровоз давали... Твій батько і начальство... Але... Вони той... казали, що тільки лікаря привезти, але обдурили й ось бачиш (показує папір),- це папір в губерню... а тут хемічно написали, щоб прислали салдатів... Розумієш?.. І тепер...

Оля (лягаючи безсило). І ти хочеш їхати?

Корольчук. Я не хочу, але... твоя рана грозить тобі... Це дуже небезпечно...

Оля. Слухай, як ти поїдеш, я розірву руками рану.

Всі переглядаються.

Корольчук. Я не поїду, але... (Хапа себе за голову).

Кузьма (до лікаря). А може, той... може якось у Горохове можна?

Лікар. Немає лікаря в Гороховім.

Оля. Що Горохове? Що Горохове?.. Хто хоче їхати в Горохове? Остапе, ти їдеш в Горохове?

Корольчук. Та там же нема лікаря...

Оля. Але ти поїдеш? Поїдеш?

Корольчук. Я не можу їхати...

Оля. Чому? Вони ж дають паровоза. Ти можеш поїхати не в губерню, а в Горохове. (До інших). Правда? Це ж можна? Гнате, хіба не можна?

Гнат. Та звичайно... Але в Гороховім нема лікаря...

Оля. Та навіщо лікар? Я ніякого лікаря не хочу...

Лікар. Ради бога, не хвилюйтесь, спокійніше...

Оля. Я все одно помру. Мені не треба лікаря... Чуєш, Остапе? Я тобі кажу, коли ти поїдеш в губерню за лікарем, я все одно помру... Ти їдь в Горохове! Чуєш? Поїдеш?

Лікар (дає їй нюхати). Молю вас, спокійніше...

Оля (нетерпляче одпихає його руки). Ах, почекайте! Остапе, скажи: ти хочеш дати мені радість? Скажи.

Корольчук (понуро). Радість тим, що... Ні, не можу я!

Оля. Ну, так я все одно помру... (Лягає на подушку, знову підводиться). Остапе! Поїдеш?

Корольчук (довго мовчить, нарешті глухо говорить). Поїду.

Оля. Дякую. (Лягає).

Корольчук (Гнатові). Поклич старого.

Гнат стука в двері.

Оля (знов підводиться, шепотом). Значить, скажете, що в губерню? Правда? Добре?! (Лягає).

Лікар склада свої ліки в скриньку.

Входить Качуренко.

Корольчук (до нього). Я їду зараз... Прошу бути коло Олі...

Качуренко. А як їй? Лучче хоч трохи?

Лікар (дивиться на Олю. Та лежить з закритими очима). Та... трохи лучче, але... Олю!..

Оля не обзивається.

Лікар. От вона знов... в забуття впала. Ну, тим краще! (До Качуренка). Треба бути коло неї весь час. Як щось трапиться, кличте мене...

Корольчук. Ну, значить, можна... (Підходить до Олі, нахиляється, цілує, поспішно одвертається й майже біжить з хати).

Качуренко. Остапе Гавриловичу! Остапе Гавриловичу!

Корольчук (зупиняючись в дверях). Що?

Качуренко. Не забули пакета?

Корольчук (дивиться нерозуміючими очима). Що?.. Пакет?

Качуренко. Пакет, папір... До начальства...

Корольчук. А-а... Пакет?.. (Чудно посміхнувшись). Ні, не забув. І не забуду! Чуєте? (Виходить, за ним усі).

Качуренко непорозуміло дивиться їм вслід, потім помалу вертається й іде до Олі. Та непокійно ворушиться, бурмоче щось.

Качуренко тоскно дивиться на неї.

Хутко входить Офіцер.

Качуренко відходить від Олі.

Офіцер (лютий). Ну, почекайте ви мені... Яка мерзота: звертаюсь до Корольчука, так ввічливо; він, паршивець, тільки одвернувся... Ну, підожди! Ти у мене на колінах будеш балакати.

У цей час Оля приходить до себе, підводить голову, непорозуміло озирається і, помітивши офіцера, знову лягає і, притаївшись, слухає.

Офіцер (хутко на Олю). Вона чує?

Качуренко. Ні. В забутті знов...

Офіцер. З горя? А чому він одвернувся і щось сказав цій компанії й зареготав? Ну, нічого, я йому покажу!.. І той лікарчук з ними! Почекайте ви, падлюки, я вам покажу... (Підходить до вікна, дивиться). Ач, як уся сволоч витріщилась на мене... Він їм щось говорить... Іди сюди, подивись... Ораторствує... Що він їм може говорити?.. Говори, говори, голубчику, сам привезеш на себе, я з вами тоді поговорю... Так-так, поглядайте на мене...

Качуренко обережно виглядає,- зараз же чути крики й свист. Качуренко відхиляється.

Офіцер. Нічого, нічого… Свистіть. Ввечері ви вже свиснете не так…

Качуренко стоїть, понуро схиливши голову.

Оля весь час, підвівши голову, тяжко диха й жадно прислухається.

Офіцер (тривожно). Що він їм говорить?.. Щось показує. Якийсь папір... Слухай, він їм показує якийсь папір!.. Чи не той?..

Качуренко. То він, мабуть, щоб вони не боялися...

Офіцер. Ага!.. Правда... Знов говорить... А-а, зраділи!.. Радійте, дурні, радійте… Коротка ваша радість... Так-так, прощайтеся з ним… Не побачитесь?..

Чути свисток.

Офіцер. Ну, останній акт... Але куди ж він їде? Чого ж він назад?..

Качуренко. Як назад?! (Підходить).

Офіцер. Чогось назад їде... Всі дають дорогу... Він їде на Горохове... Він обманув нас... Ми пропали, він на Горохове їде!..

Чути свисток, грохіт паровоза і за цим крик «ур-ра!».

Оля, яка весь час напружено прислухається, раптом теж кричить «Урра!!» і падає без пам’яті на подушку.

Офіцер і Качуренко вражено озираються на неї й цепеніють.

ЗАВІСА.

_____________

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Вичитування тексту: Дмитро Анісіч

Винниченко Володимир Кирилович

ДРАМАТИЧНІ ТВОРИ

Том 13

346

Друкований текст для вичитування взято з:

В. Винниченко. Твори. Том 13. Видання друге. Драматичні твори. Кооперативне видавництво «РУХ», Київ,1930

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Вичитування тексту: Дмитро Анісіч

© Форматування і оформлення: OpenBook, 2022

© Електронна бібліотека

класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2022