Федькович Ю.

ПОЕТИЧНІ ТВОРИ

РАННЯ ЛІРИКА

Нічліг

Звізди по небеснім граді -

І по одній, і в громаді -

Як то любо заснияли,

Де жовняри спочивали.

Но як збліднут тихо зорі,

Світле сонце зійде д горі,

Хто тогді нам, бідним, скаже,

Де котрий з нас нині ляже?

Де хто ляже - божа воля:

Є де спати, много поля,

Є де голов приклонити…

А зірниці ймуть світити.

Виправа в поле

- Ой брате мій, ой коханий,

Чо ти ходиш заплаканий?

Гай, гай не думай, поїдем за Дунай,

Гей, поїдем, коханий!

- Ой рад би я, милий брате,

Гей рад би я не плакати,

Але ж тяженько на моє серденько -

Гадає розпукати.

- Ци, може, ти, брате, плачеш,

Що родини ба й не бачиш?

Цісарська фана - дружина кохана,

Чого ж більше ти хочеш?

- Вбери фану в буковину,

Все не стане за дружину.

Гей, горе, горе поведе за море!

Там, відай, я загину.

- Не тра, брате, нарікати;

Хоть підемо воювати -

Ой гоя, гоя, така ж наша доля,-

Ти думай, що гуляти.

- Ой гуляти ба й гуляти,

Там, де грають на гармати…

Гой, гоя, гоя, ти долечко ж моя,

Гей, мати ж моя, мати!

Ой мати ж ти моя, мати,

Пішов твій син погуляти:

Гей, гаю, гаю, то п’ю, то гуляю,

Гей то п’ю, то гуляю!

Ой пив же я, та й напивси,

Як ліг спати - не будивси…

Гей, гаю, гаю, кервавий Дунаю,

Вже-м навіки упивси!

Під Маджентов¹

Гей у полі, у полі,

Там літают соколи.

Летя, літають, сумненько гукають,

Аж мене серце болить.

Ой серденько, серденько,

Чого ж тобі тяженько?

Канони грають, кулі заспівають -

Най ти буде радненько.

Буде, буде радненько:

Буде рано-раненько

Сонце сходити - перестанеш жити…

Гуляй, гуляй, серденько!

Ой сонечко сходило,

Туманами си вкрило -

Канони грали, кровйов розливали,

Аби си не дивило.

Подиви ж ти си, мати,

Та на наші кабати:

Вся кабатина - то кров то калина,-

Ци-с мня годна пізнати?

Ой пізнаю, пізнаю:

Лиш одного тя маю -

Одного сина - красний як калина,

Та як калина в гаю.

Ой бо в гаю калина

Не для него зацвіла;

Гей, цвіла, цвіла висока могила -

Твому сину дружина.

Ой дружина ж то, ненько!..

Завтра рано-раненько

В шовковій траві, зеленій мураві

Поклонюси низенько.

Поклонюси до свого

Гетмана молодого:

«Гетмане-пане, звінчай же ти мене,

Козака молодого».

«Буду тебе вінчати

Там, де дзвоня гармати,

Ой буду, сину…» - «Гину, пане, гину!»

Гей, не плач, моя мати!

Співацька доля

В місті Гумані на золотій бані

Сидить сокіл сивесенький:

«Куди ж ти їдеш, поручнику-пане,

Федьковичу молоденький?»

«Їду я, їду з гори Чорногори

За бистрії за річеньки…

Гей, на день добрий, жовнярський суборе,

Ви, славнії козаченьки!»

«Бог дай здоров’є, поручнику-пане,

Федьковичу молоденький;

Просимо тебе, ой просим тя - з нами

Сідай на мід солоденький».

«Ой не прийшов я до вашого двору

На меду си напивати,

Але-м приїхав славному субору

Співаночку заспівати.

Бо моя мати мене породила,

Там де вірли воду пили,

Та й співаночок мене научила

Вісімдесєть і чотири.

Бо моя мати мене породила

В чистім полі при Дунаю.

«Співай, мій сину,- так ми говорила,-

Як соловій в темнім гаю».

А я літаю по гаю-діброві,

Та ще буду ба й літати:

Ой позвольте ми, сини соколові,

Межи вами заспівати.

Бо я не їхав з гуцульского краю

До вас, браття, до обіду,

Лиш заспіваю, за кілько сам знаю,-

Відспіваю та й поїду.

Їду, поїду, браття соколові,

Та де би ми добре бути…

А за сим словом бувайте здорові,

Прошу мене не забути».

ІЗ ЗБІРКИ «ПОЕЗІЇ…» (1862)

ДУМИ І СПІВАНКИ

Думи мої

Думи ж мої, думи руські, відки ви ся взєли?

Ци ви, може, в моїм раю квіточками цвили,

Ци ви, може, в моїм небі ангелом літали,

Що ви моє бідне серце досі колисали?

Так, як мати вороб’ятко вечором колише,

І над ним, і коло него хрестик божий пише,

Би уроки, би злі духи там не приступали,-

Так і моє бідне серце ви-сте колисали.

Ні родини, ні дружини,- бо сестричка вмерла,

Що тій бідній сиротині сльози часові втерла,-

Так пішов я в світ широкий за кавалком хліба.

Ах, не раз я мусив чути: «Ціба, хлопче, ціба!»

А хоть хто кавалок хліба часом дати рачив,

То аби ся надивити, як хлопчина плаче;

І ци можна дивувати тому тулачеві,

Що продався до жовнярства за три срібні леви?²

Не дивуйте, люди добрі, доля так судила.

А як часом з черевика кров камінєм плила

І під буком під капральским плечі ся кроїли,

То ся мої синці, рани думами гоїли.

Бо хоть часом і за дурно бранця хто набився,

То не йшов він до Дунаю, з гвера не стрілєвся,

Лиш узяв кобзину в руки та й зачав співати,

А вкоївши своє серце, ляг з кобзинов спати.

До руського боянства

До вашого престолу, віщуни, приходжу

Три рази по три рази вам ся поклонити,

Три рази по три рази волі в вас просити,

Почувши в моїх грудях пісні силу божу.

То ж думну мою скраню вам під ноги ложу -

Веліте віщі руки на ту скрань вложити:

А будуть срібні струни на шездарі³ жити,

А в світлім вашім крузі также стати зможу.

І буду вам співати, що Підгір’є діє,

Як тамки сонце світить, як там місяць гріє,

Як тамки раз бувало, як колись там буде;

І буду вам співати, як жиють там люде,

Як там флояра грає, як трембіта тужить,

Як там ся щастє, доля, слава, радість дружить.

Поклін

Співанка

Гей, по горі по високій тройзіль постелився;

З України до дівчини козак поклонився.

Поклонився козаченько з коня вороного:

«Нагадай си, моя мила, мене молодого…»

А в неділю рано-рано дівча ся вмивало

Та й русою та косою личенько втирало.

Утирало біле личко, утирало брови:

«Нема ж мого миленького, нема вже розмови».

«Не плач, мила, не плач, серце, не плач чорні очі,-

Ой маю ж я розмовоньку аж до пізна з ночі,

Ой маю ж я розмовоньку, ой маю ж я милу:

Висипано надо мною високу могилу».

Вечером

Пою коні при Дунаю

Та й думаю, та й думаю:

Коні карі, коні сиві,-

А я молод, нещасливий.

І чому ж бо я нещасний?

Чи-м не козак, чи-м не красний,

Чи ми палаш не острений,

Що світок мій засмучений?

Світ хороший, сонце гріє,-

От заходить, вечоріє;

Нічка темна - не видати,

А я з кіньми мушу спати.

Спав я нічку, спав я другу,

Годі знести серцу тугу.

Гоя, коні, гоя, сиві,

Будьте ви ми хоть зичливі.

Гоя, коні-виногради,

Буду в винах вас купати,

Буду медом вас поїти,

Лиш несіть мня, понесіте.

Занесіть мня, де я знаю:

У калині, в темнім гаю,-

Там хатина малесенька,

Там дівчина милесенька.

Вийди, вийди, моя заре! -

Коню сивий, коню карий,

Коню білий, коню гривий,

Ци я й нині нещасливий?

Сестра

Співанка з української думки

Ні зазуля в лузі затужила,

Ні пташина в тузі голосила,

То сестричка лист писала,

На сторону посилала

Та й до брата слезно промовляла:

«Брате милий, брате-соколоньку,

Ти-сь покинув сестру-сиротоньку,

А я ходжу, накликаю,

Як зазулька в темнім гаю:

Верни, верни з далекого краю!»

«Сестро моя, сестро моя руто,

Як я можу до тебе вернути

Через ліси темнесенькі,

Через ріки бистресенькі,

Через стени рівні-рівнесенькі?»

«Гаєм-маєм - лебедем Дунаєм,

А степами - бистрим горностаєм,

А на моє подвіренько

Пади бистрим соколеньком,

А голубом - на моє серденько».

Ой летів я сім день та й годину,

Прилетів я до сестри в гостину,

Прилетів я та й гукаю,

А сестрички не видаю,-

Ах, відай, я сестри вже не маю!

«Сестро ж моя, лелієнько біла,

Уповіж ми, де ти ся поділа?»

«В гаю, брате, в гаю, в гаю

Під могилов пробуваю,

Все о тобі розмовоньку маю».

При відході

Співанка

- Чо ти плачеш, дівчино єдина?

Вшак ти видиш - не моя причина:

Не рад би я від’їжджати -

Гонить цісар воювати;

Не тра серцю туги завдавати.

- Рада ж би я, милий, не тужити,

Но без тебе горе в світі жити;

Ти поїдеш на Вкраїну -

Я ся пташков перекину

Та й полечу милому кувати…

Ой кувала зазульков, кувала,

Та й милого нігде не видала.

«Де ж ти, милий, пробуваєш,

Що ти мене не чуваєш,

Ци ти голос уже мій не знаєш?»

«Знаю, знаю милий голосочок!

Прикрив мене кленовий листочок;

Під могилов нич не чути,

Ах, як тяжко під нев бути,

А ще тяжче миленьку забути».

Пісні ладовнії (Весільні)

При вечері

I

Цвіт лугами, пшениця ланами,

Ладо! Ладо!

Батеньку мій милий, вечеряй ти з нами,

Милий боже!

Цвіт в віночки, пшениця в снопочки,

Ладо! Ладо!

Ненько ж моя, ненько, вечеряй ти з нами,

Милий боже!

Цвіт на яри, пшениця на дари,

Ладо! Ладо!

Братчику мій любий, вечеряй ти з нами,

Милий боже!

Цвіт на полі, а дари на столі,

Ладо! Ладо!

Сестрички кохані, вечеряйте з нами,

Милий боже!

Цвіт - калина, за столом - родина,

Ладо! Ладо!

Роде мій величний, вечеряй ти з нами,

Милий боже!

II

Мід з медами, пугарі столами,

Ладо! Ладо!

Роде мій величний, пропивай ти з нами,

Милий боже!

Батьку-голубочку, пропивай ти дочку,

Ладо! Ладо!

Роде мій величний, пропивай ти з нами,

Милий боже!

Ненько ж моя, ненько, пропивай серденько,

Ладо! Ладо!

Роде мій величний, пропивай ти з нами,

Милий боже!

Братя, як соколи,- за кедрові столи!

Ладо! Ладо!

Роде мій величний, пропивай ти з нами,

Милий боже!

Сестри ж мої любі,- за золоті куби!

Ладо! Ладо!

Роде мій величний, пропивай ти з нами,

Милий Боже!

Дитина

- Чого ж бо ти плачеш, дитинонько мила?

- А, ненечко-утко: котюга вкусила!

- Коли від котюги такий тобі жас,

То ще ти на світі заплачеш не раз.

Квітки

Що кажуть, душко, квіточки ті милі,

Що он так красно на траві цвітуть? -

Зривай ті квіти, доки ще зацвилі

І доки другі квіточок си рвуть;

Бо прийде осінь - зіленько зів’яне,

Де сніг упаде - квіточок вже ніт,-

Тогді як око за квітками гляне,

То лиш заплаче на студений світ.

І як ті квіти, що їх яр сплітає,

Не вскреснуть більше, як їх зітре лід,

То так і людська молодість минає,

А що минуло - вже не верне вслід.

Тому зривай си яром твої квіти,

Коли в личку ти калиновий гай,

Коли в душі ще тепле серце світить,

Бо як загасне, то загас і рай.

Вечір на Підгір’ю

Славне Підгір’є, що ся маєм крило,

В шовкові трави спати ся клонило,

Бо світле сонце в гори ся сховало,

Би десь у морі личенько скупало,

А завтра рано знов нам засвітило,

І знов ся щастю нашому дивило.

І знов в вечірніх зороньках помалу

Підгір’є красне спати колисало,

Як нині ввечір.

О, як тут весело!

Усе в одну ся піснь щасливу сплело:

Там в стаї ватаг⁴ на флояру грає,

Там, геть за лісом, череда десь бліє;

По воду йдучи, дівчина співає,

Пташинка в гаю щастя своє піє;

А, гейби пісням милим вторували,

Цигани в лузі в два клевці кували.

І всюди співи, всюди лиш свавілля,

Що хтось би думав: тутки все весілля.

І чо ж би тутки заспівати годі,

Де кожде вільне, кожде на свободі,

Де навіть щезник⁵ пробувати любить,

Як доста світом душей си нагубить;

Відтак би трошки рад де відпочити,

Аби за раєм хвильку затужити,

Би нагадати, як колись там було,

Нім боже слово з світлості го пхнуло,

Аби казити, терти мимо волі,

Проклявши бога і проклявши долю.

Но господь знає і єму годинку

До прохолоди, любого спочинку,

І не боронить місця му глядіти,

Де люди чисті, як ті божі діти,

І ще ся в школах того не навчили,

Як би і біса перепередили,-

А де ж він найде місце си зичливе,

Як не в Підгір’ї, де ще все щасливе?

Лиш той легінь там в лузі над потоком,

Гей брат на брата, сперся на ялицю;

Відважним чорним, гейби в орла, оком

Похмуро дивить в крицяну рушницю,⁶

Гейби в тій цівці, що синьо снияла,

Єго вся доля добра пробувала,

Гей вже би нігде, нігде більше в світі,

Як лиш в рушниці, щастя мав глядіти.

І чо ж ти, стрільче молодий та гожий,

Допізна нічов в лузі сам сумуєш,

Коли-сь, гей рицар, пишний та урочий,

І в гарних грудях чисте серце чуєш,

Коли-сь моторний, як козак турецький,

Вус, око чорне і кресак⁷ стрілецький,

А всі пушкари на підгірським краю

Тя капітаном своїм називають!

Чого ж, легіню, маєш ти тужити,

Коли тобі би лиш на світі жити?

Він тихо, бачу, не відповідає:

В рушницю дивить та й собі думає.

Пречиста діво, радуйся, Маріє!

У синє море сонце ясне тоне

І своє світло, ніби кров, червоне

По всій країні доокола сіє;

А там зазульку в гаю десь чувати,

А там дзвіночок став селом кувати,

Там в борі вітер листям шелевіє:

Пречиста діво, радуйся, Маріє…

Пречиста діво, радуйся, Маріє…

Он молод жовняр ляг си на мураві,

Личко студене, шати му кроваві,-

Розстрілен нині; бо - самий не вміє,-

Камратя яму темну му вкопали,

І на спочинок бідного в ню склали;

Уже не скаже, як дзвінок запіє:

«Пречиста діво, радуйся, Маріє…»

Пречиста діво, радуйся, Маріє!

Під плотом сіла удовиця-мати,

До себе тулить бідне сиротяти

І плаче ревне, серденько їй мліє,-

Ба, вже не плаче, вже і не голосить:

Склонила голов - більше не підносить;

Зірниці плачуть, а дзвінок німіє…

Пречиста діво, радуйся, Маріє.

Пречиста діво, радуйся, Маріє!

Там онде блудить сплакана дитина,

Без тата, мами, бідна сиротина,

Нічо не їло, душечка му мліє,-

І хоче в хату бідня навернути,

Господар псами тровить єго, чути:

Верескло, впало, кров ся з ніжки ліє…

Пречиста діво, радуйся, Маріє.

Пречиста діво, радуйся, Маріє,

Бо я не можу… Вшак я маю душу -

І чути мушу, і дивити мушу,

Що тут, на світі, ах, тутки ся діє;

Да як до гробу зложуть моє тіло,

Де темно, тісно, студено, зотліло,

Де нич не плаче, де усе німіє,-

Пречиста діво, радуйся, Маріє!

Молитва

О, як то тихо вечором на ярі!

Де сонце було, там кроваві смуги,

І ніби склали світ на чорні мари,

Так все утихло - ні плачу, ні руги;

Гейби всі люди привалили віком,

Що криє сльози, сльози з чоловіком.

І всі печалі, що мня в день кроїли,

Що моє серце на кавалки дерли,

Угризки, троски всі ся укоїли,

Гей ніби з світом і людьми замерли;

І моя душа знов свобідна стала,

Як тими днями, нім свій рай страдала.

Тож склоню голов в засльожені квіти

І, яко нужден, яко син той болю,

Найнещасливший на всі людські діти,

Тобі ся, боже, боже мій, помолю,

Як тими днями, як я ще молився

І ще-м не думав, ще-м не печалився.

Но що ж я, святе, буду тя благати,

Коли тебе я тілько напросився,

А ти не можеш того мені дати?

Відь, моїй просьбі бог ще не родився!

А так не буду вже нічо просити,

Лиш склоню голов та й зачну тужити.

Русь

По «Mignon» Гете⁸

Ци знаєш, де країна тая мила,

Де явір ріс і де калина цвила,

Де Дністер грав, де Галич печаліє,

Де руський край, де руське серце мліє?

Ци знаєш де, ци знаєш, моя доле? -

Туда, туда піду з тобов, соколе.

Ци знаєш, де там Левова палата,⁹

А в їй мурах вибивана кімната,

Де образи по стінах золочені,

«Де Лев наш, де?» - питають засмучені.

Ци знаєш де, ци знаєш, моя доле? -

Туда, туда піду з тобов, соколе.

Ци знаєш, де ті сині наші гори,

Де Черемшу де буйного ізвори,

Де рутин цвіт з барвінком зеленіє,

Де божий дух на землю з неба віє?

Ци знаєш де, ци знаєш, моя доле?

Туда, туда підемо, мій соколе.

Україна

Україно, Запороже, годі вас забути,

Ах, бо мило тамки жити, мило тамки бути,

Де ті трави шовковії славні степи криють,

Де ся квіти поза квіти в зимних росах миють,

Де стада ржуть, де соколи, де вірли співають,

З буйним вітром у заліжку козаки літають.

Хто ж то може знов забути могили, кургани,

Де козацтво українське, славні отамани

Свою славу сном провадять, славов серце гріють,

А ті думи богатирські так то гарно піють,

Що аж тут ся відзивають, що аж тут їх чути,-

Україно, Запороже, можна вас забути?

Онде грає жвавий хлопець у торбан весело;

Онде дівча йде по воду, думку йкусь завело;

Там сопілка приграває, ніби соловіє,

Що там в гаю калиновім піє все та піє;

А там бджілка злотокрила сумно си співає,

Обмучилась медівницев, ледве що вертає.

Он колишесь тихий Дніпер: вечір - він дрімає,

А по синій єго фалі човенце плаває,

В ньо си сіло гарне дівча, красне, як малина,

А хороший кермаченько ляг їй на коліна,

Обзирає сороківці, що в коралі в’яжуть,

А потому, а потому… Далі вже не скажу;

А хоть рад би-м і сказати, але наші милі

Вже пропали в синій мряці, що Дніпер укрила.

Далі видко білий хутір, пасіки, ставочок,

Знов байрак там яворовий, вишневий садочок,

А в садочку мила хатка; тамки на порозі

Сіло дівча русокосе - ах, які ж там нозі! -

Та й іголков тонесеньков шиє в хустку квіти:

«Де ти бавиш, біловусе, де, мій ясний світе!»

Тихо, тихо, любе дівча,- видиш он сокола?

А дівчина - чорні очі - глипла доокола:

«То не сокіл, то мій милий вороним літає!

Та й схопилась красавичка, ліску відчиняє.

А сокіл вже на подвір’ї, дівчину любує;

Вна го хоче посварити - годі, бо цілує.

Глянь там далі на прикмету: думаш, там соколи?

Ні, там славні чумаченьки возя з Криму соли.

От, дивися, вже і стали, вже й воли пустили,

Вже і ватра запалена, вже ся розложили.

Той готовить ситу кашу, ті вози знов мажуть,

Хлопці шумки заспівали, старші казку кажуть.

Далі, далі - онде небо багром рум’яніє;

Слухай добре, як-то мило десь дзвіночок піє!

То в тій церкві там, за лісом, з дев’ятьма верхами -

Всі покриті срібнов бляхов, злотними хрестами,-

А священик-старець ходить по святій контині,

Молить слави Запорожу, щастя Україні.

Оскресни, Боян!¹⁰

Оскресни, Бо́ян, світлий наш співаче!

Чому так довго в потемку ночуєш?

Дарма по тобі руська слава плаче,

А ти їй, руський Бояне, не чуєш?

Калина наша більше вже не родить,

Барвінки наші в гаю усихають,

А ясна зоря все а все не сходить,

Бо наші зорі все тебе чекають.

Оскресни, Бо́ян, з руської могили -

Ци вна на віки вже тебе присіла?

А яворові лози в нас не цвили,

А наша пташка в борі заніміла;

Бо наші-сь бори лиш тогді кохали,

Коли соколи ними ще линули,

А наші пташки лиш тогді співали,

Коли ще твою віщу пісню чули.

Оскресни, Боян, з кедрової труни,

Де нині клониш світлу главу твою,

Кини пальцями золотії струни,

А грай нам пісні, о, заграй до бою! -

А як ті снове, що вітри розвіють,

Як ті димове, що на сонці гинуть,

Так ті пропадуть, що кайдан нам гріють.

О, грай нам, Боян, грай нам, божий сину!

О, грай нам, Боян, а пусти соколи,

Де Києв світить, де наш Лев дрімає,

А найдеш, друже, дружину поволі:

Там Тарас-козак, Богдан¹¹ тут співає

О ділах славних Буй-Тур Всеволода,

О красній Ксені, Чабраєвій силі,

О нашій правді, о правді народа,-

А ти лиш, Боян, ти лиш спиш в могилі.

Співацька добраніч

На скін Тараса Шевченка

Світить місяць світлесенько

В молоденькім маю,

Би ся було виднесенько

На козацькім краю;

Би ся було виднесенько

В калиновім лузі,

Як вкраїнський співаченько

На Вкраїні тужить.

І сів си, бідний, нічков на кургані,

Докола степом сльозами провів,

Склонив на руки мармурові скрані,

Зітхнув до бога, далі занімів;

І думав довго в яснім світлі луни,

І плакав много,- пак ся повтирав

І взяв кобзину, ткнув кроваві струни

Та й так, сарака, лугом заспівав:

«Ци я не тутки раз родився,

Не тутки живши, не нажився,

Не тут в желізо мня кували,

Би мої думи повтихали?

Ой тутки, тутки, милий боже!

О Україно, Запороже,

Ци співакові та лиш доля:

Кайдан, Сибір і вся неволя?

І ци ж подоба в світі бути,

Навчившись орлом полинути,

Навчившись степом погуляти

І з козаками пробувати?

О Україно, рач простити,-

Не можна серцю тутки жити,

То най на віки тя покине,

Най тутки трісне, тутки гине!»

І склав кобзину, бідний, на кургані,

Докола степом сльозами провів,

Склонив на руки мармурові скрані,

Зітхнув до бога, далі занімів;

І тихо було ніченьков у маю,-

Зірниці плачуть на шовковий луг,

А соловіє в калиновім гаю

Заголосило степом на округ:

На добраніч ти, віщуне

На козацькі діти!

Ляг-єсь спати в світлі луни

В засльожені квіти.

Спи ж ти, руський соловію,-

Я за тебе тужу;

А як тутки зазоріє,

Я тебе пробуджу.

До нашого батька Могильницкого¹²

Пресвітлий Боян галицкої раті,

Я не приходжу, би з Тобов посполу

Засісти в раду до царского столу

Або соколи на дотік пускати,-

На то мня моя не родила мати.

Я лиш приходжу з братями посполу

Поклін віддати Твоєму престолу

І по-козацьки піснев привітати.

Но відки возьму я такої честі,

Би Твоїй славі варту пісню сплести,

Коли Бояном я ся не родив?

Але не дума, шо мені бракує,

То Твоя ласка чей не подивує,-

Коби лиш батько Могильницький жив!

Мій образ

Як, ти дивиш так смутно? То соколі очі?

Так, небоже, не дивить сокіл на Підгір’ї.

А твій кучер, як Дунай, як орлове пір’є?

Так го німці остригли - і рости не хоче.

А личко ти чо зблідло? Що сльоза полоче?

Не кажи то нікому, бо не найдеш віри.

«Родився на Підгір’ї, ба і ріс в Підгір’ї! -

Скажут люди.- В Підгір’ї смутку ся не хоче».

А яка ж бо то шата, що ти груди криє?

Така, як моя доля, шо лице ми миє:

Тісна на моє серце і тісна на душу;

Бо моє серце, браття, сардаком ся крило,

Під бланев ся кохало, під ременем било…

Даруйте, жаль мня ломит,- перестати мушу.

До неї

«Ти плачеш, моя душко? Чей же не на мене?

Вшак знаєш, красавице, що люба́ - не воля.

Як я не винен тому, так і твоя доля

Не винна, шо у мені серце ти студене».

«І чо ж ти мня не любиш, ти козацький сине?

Ци моя, може, гадка также не соколя,

Або не кращий край тут, може, як Подоля,

Що твоє думне серце коло мого стине?»

«Утрися, моя рибко, далі сніг загине -

Ледве потоки пустя, небо стане сине;

А ти мене забудеш, підливавши квіти».

«А ти підеш додому другої глядіти?

Гляди си; а як найдеш, як ся ймеш вінчати,

Прийди собі барвінку на мій гріб нарвати».

В церкві

Сумно, тихо в божім дому, в сумраці все тоне,

Лиш священник старесенький в книжці щось читає,

А там свічка одинока в попіл догоряє,

А зо стін ся позирають золоті ікони.

А на плиті на студеній - чо ж ми око тоне? -

Молод жовняр в домовині мертвий спочиває;

Ні сестричка не голосить, ненька не вмліває,

Лиш там свічка воском плаче, а за нев ікони.

А священик вийшов з книжков, над мерцем голосить,

І посліднє цілобзанє сиротині просить;

Но ніхто го не цілує і ніхто не буде.

Прибивають чорне віко, свічка спала, тліє…

Ні сестричка не голосить, ненечка не мліє,

Вшак то жовняр - сиротина: хто тужити буде?

На дорогу

Ти їдеш, милий брате, де би добре жити?

Їдь, соколе мій ясний, дорогий мій друже.

Постелися дорогов ти, стокротна руже,

Аби му на терновий світ любо ступити.

А хоть стане на тернє - не коли го дуже,

Бо то серце ще боже, може затужити,

А тобі би за него бог не міг простити…

Не вколи го! Не вколеш, красна моя руже?

А хоть вколе коли тя, то не плач, соколе:

Світ великий, усе ся загоїть поволі;

Вшак нам доля судила на землі страдати.

Но як доля глогова поранит тя - горе,

То вернися, мій брате, хоть би через море,-

А не пущу тя більше світом ся блукати.

Рекрут

Стояв же він на шельваху

В цісарскім дворі,

Вмивався він, втирався він,

Як гусь по воді;

Умився він да сльозами,

Ніхто го не чув,

Стулився він на багнеті,

На хвильку заснув.

Ой спить же він на багнеті

В цісарскім дворі,

Та й сниться му, що ходить десь

По синій горі,

Та й кучері зачісує,

Та й кучері в’є…

«Чом ненька ми не писує?

Ци вна ще жиє?…»

«Ой рада би-м, мій синоньку,

Листок написать,-

Насипали могилоньку,

Не можу я встать;

Не можу я, соколоньку,-

Глубоко на дні,

Насипали на рученьки

Сирої землі».

І був би він в царскім дворі

Багато ще снив,-

Гукнув-бо дзвін на Стефані,¹³

А він ся збудив;

Утер собі і личенько,

Утер си і гвер…

Кров точится по мармурі,

А жовняр умер.

Святий вечір

Дзвіночок дзвонить, дзвонить, дзвонить,

Все місто в світлі, в раю тоне,

Аж до касарні б’єся ехо,

Бо в тій касарні темно, тихо.

Лиш онде жовняр в світлі луни

На слуп приперся, гей до труни,

Сльозаве око в небо зносить

І ніби звізди о щось просить.

А звізди так му світя ясно,

А по домах весело, красно…

Чого ж єму так серце мліє,

Коли ніхто не печаліє?

Га, відки ж я то можу знати?

Єго не смію запитати.

Не видиш, як він брови хмурить?

Хто знає, чо ся жовняр журить…

Дезертир

Ой сів же він при столику,

При світлі думав.

Писанєчко дрібнесеньке,

А він го читав.

Писанєчко дрібнесеньке,

Листочок - як сніг:

Склонив же він головоньку

К столові на ріг.

«Ой ненечка старенькая

Ми пише в одно,

Що там зима тяженькая,

А їй студено;

Нема, нема єї кому

Врубати дрівець,

Бо їй синок, оден в дому,-

Цісарський стрілець».

І схопився, як поломінь,

Полетів, як птах,

А вітер з ним не йде вдогінь,

Бо годі му так;

Бо він летить до матоньки

Старої домів

Дрівець єї врубатоньки,

Би хатку нагрів.

В арешті

І опівніч вже минає,

Вже і лампа догоряє,

І камраття заніміли,

Коло столу сном присіли.

Спочивайте, милі браття,

Бо вам добре спочивати,

Але я - о ні, ніколи,

Бо-м в кайданах, бо-м в неволі.

І за що мене вкували,

Що риштунки ржев запали!

Я би-м думав, що від піти

Зброя мусить червоніти.

Що ж бо збройов ся клопочу?

Нам кують мня, кілько хочуть!

На вікні он, коло грати,

Там шездара-сиротяти.

А я втворю си віконце:

Ясний місяць - моє сонце!

Ох, як зачну грати, грати,

Муся струни ся пірвати.

Так, най струни ся поколють,

Бо я всю жовнярську долю,

Бо я всьо, що в войську знаю,

На шездарі заспіваю.

Так, усьо я заголошу.

А кайдан, що осьде ношу,

Завторує в срібні нути,

Аж го звізди муся чути.

Але то би було лихо!

Ліпше грати тихо-тихо,

Аби братів не скорняти,

Бо вни любя ся сміяти.

Сміх - дурниця ми не буде,

Але в войську всякі люди:

Скажуть, що я їх клопочу,

А я ласки їх не хочу.

То ж тихенько, серце, струни!

При зірницях, в світлі луни

Можна трошки потужити,

Лиш би браття не збудити.

Ой нічка то тиха

Думка

Ой нічка то тиха, ой нічка то мила!..

Зорниця в зорницю по небі світила,

А я си при мурі на лавочку сів

Та й оком сльозавим докола повів.

І хто ж мені того на світі закаже,

Як сонце загасне, як нічка наляже,

Аби я потиху на лаві не сів

Та й оком сльозавим докола не вів?

Ой сиджу я, сиджу, на палаш приперся,

Манта ми широка - полами утерся.

Аж виджу - при мені хтось близенько став,

Та й плакав зо мною, зо мною думав.

То брат мій, товариш - о, щиро мня любить! -

Та й каже до мене - не каже, голубить:

«Чого ж ти, мій друже, на лавиці сів

Та й оком сльозавим докола повів?»

«О брате мій, брате, як можеш питати,

Чого ми боліти, чого ми думати?

Вшак знаєш, що-м козак, вшак знаєш, що-м пан,

А люди всадили на мене кайдан».

І брат не говорить, і місяць не гріє,

І серденько тужить, і серденько мліє…

О бідна головко, де діну біду!..

Хіба я поволі до хати піду.

Ой вийду я з хати

Думка

Ой вийду я з хати та й стану гадати:

Коби то не зброя, не білі кабати,

Ой то ж би-м полетів, як куля, як кріс,

Де-м орлом родився, де-м соколом ріс.

Виходить із хати рідненькая мати:

«І слихом слихати, і видом видати! -

А де ж бо ти, синку, а де ж бо ти був,

Що моїх ти сльозей ніколи не чув?»

«Ой ненечко-утко, не жалуй, не думай:

Летів я за море, летів я за Дунай;

Ходив я далеко-далеко у світ

Підгір’я шукати - Підгір’я там ніт».

Приходя до мене молодці-соколи:

«Легіню, на танець; легіню, на поле!»

«Ой піду я, браття, ой піду я д вам,

Лиш сестрам-голубкам даруночки дам».

Ой клоню я сестрам кармазин, то квіти,

А вни полинули чимборше до кліті -

Винося одежу, винося кресак:

Убрався, уклався, як пава, як мак.

Сорочка в три цирки, хустина щовкова,

Топірчик з Сиготу,¹⁴ а черес з Кракова,

Обі порошниці¹⁵ в Розтоках¹⁶ набив,

А ретязі¹⁷ мої би й Добош носив.

Приходжу на поле, де браття гуляють,-

Цимбалоньки ріжуть, скрипічники грають,

А дівчина моя - то ружа, то сніг;

Як я ї зобачив - аж падаю з ніг.

Товариш мій давній заводить з нев танець,

Та й шепче до неї: «Дивися - коханець!»

А вна як узріла - то в регіт, то в плач:

Згадала си любка зелений бокач.

Та й право до мене, хороше, моторне,

За шию вбіймає, до себе мя горне:

«Ой любчику любий, ой де ж бо ти був,

Що-сь співанки мої ніколи не чув?»

І була би більше, небога, казала,

Коби мня громада не була обстала:

Той клонить горілку, той пиво, той мід…

Над наше Підгір’є на світі вже ніт!

Співанка

Зашуміли темні лози

Козакові при дорозі.

По дорозі блудом ходить,

Вороного свого водить,

Золотую чашу носить

Капітана слізно просить:

- Гей ти, пане капітане,

Ти, козацкий отамане,

Дам ти меду, дам ти чашу,

Лиш пусти мня в землю нашу,

Лиш пусти до роду мого,

Дам коня ще вороного.

- Дурно, козак, дурно тужиш,

Бо не підеш - аж дослужиш;

А як будеш що казати,

То тя скажу прикувати

До коня до вороного,

Козаченька молодого.

Марш на Італію

Співанка

Засвіти ми, ясна зоре,

Засвіти ми на всі гори;

Гей, їду, їду,

Поїду за Дунай,

Гей, поїду за море!

Ци за море, ци за Дунай -

Коли-сь жовняр, то не думай!

Ой гоя, гоя,

Така твоя доля,-

Гей, гуляй, хлопче, гуляй!

Ой буду я ще гуляти,

Як заграють на гармати:

Гей, гоя, гоя,

Ти, доле, ти моя,-

Ой мати ж моя, мати!!

Ой ненечко, моя мати,

Пішов твій син погуляти;

Гей, гаю, гаю,

І п’ю, і гуляю,-

Гей, то п’ю, то гуляю!

Ой пив же я та й напився,

Пішов спати - не будився;

Гей, гаю, гаю,

Кровавий Дунаю,

Як я дуже упився!

У Вероні¹⁸

Співанка

У Вероні, гей, на брамі кам’яній,

Там стояли три жовняри молоді,

Як стояли, так стояли, говорили:

«Бодай би ся ясні мури розвалили!

Не так мури кам’янії, як ті брами»,-

Заплакала стара ненька сльозоньками.

«Не плач, мати, не плач, моя, не журися,

Маю ж бо я що убрати - подивися:

Маю кабат, маю зброю, в чім ходити,

Тече кровця річеньками - є що пити.

Не так пити-пропивати, як гуляти,-

Чисте поле романове, моя мати».

Ходить жовняр молоденький на патролі,

Аж там летя, підлітають три соколи.

«Ой соколи, ой бистрії, де бували?»

«В чистім полі романовім попасали;

Попасали білі руки, чорні очі,

А все тото буковинські парубочі».

3 липня 1861

Товариші

- Гей, брате милий, гей, ци чуєш? -

Чого ти ходиш та й сумуєш,

Чого сумуєш та й думаєш,

Коня футруєш - не співаєш?

- От так, мій друже, так, соколе:

Поїдем рано в чисте поле

З французом, сардом воювати,

Чей, перестану вже думати…

Ци то в полі над Маджентов три вірлове в’ються,

Ци то в полі під Маджентов три царове б’ються?

Ой не б’ються, але ріжуть цілісіньку днинку;

Дайте, дайте відпочити най би на годинку!

Ой не бійся, красний улан, ой не бійся, молод:

Під Маджентов виногради, в винограді холод;

Там ти будеш спочивати, брате мій Іване,

Аж старенька твоя неня плакати не стане.

«Ой нене ж моя, горе, горе!

Ци в грудях моїх Чорне море,

Що тілько крові з рани плине,

А серце моє ще не стине?

Ой то ж коле, то ж то крає,

Аж душу з тіла випирає!

Водиці, люди, хоть дробину,

Водиці - йой, мій боже,- гину!..»

Ци то в полі під Маджентов явір повалений,

Ци то в полі під Маджентов улан заколений?

Поклонився головою на гарячий камінь,

А канони загукали по Мадженті: амінь!

Гей, скажи ми, красний улан, ци не тут канони

Ліпше знають задзвонити, як удома дзвони?

Та й скажи ми, милий брате, ци не тутки круки

Ліпше знають нарядити, як наймильші звуки?

- Гей, брате милий, гей, ци чуєш?

Чого ти тутки так сумуєш

На кабатині, на зеленій,

В кровавій красці закрашеній? -

Він тихо, бачу,- він не чує,

Та як сумує, так сумує.

Струджений, бідний: що ж робити?

Хіба му постіль постелити.

Ци ся в полі під Маджентов місяць кровйов миє,

Ци то в полі під Маджентов улан яму риє?

Риє яму шабелькою пізно, з опівночі;

В Італії глина - камінь, він сльозами мочить.

Докопався бідний улан на чотири п’яді;

Більше, більше, побратиме, далі ме світати!

Докопався улан в пояс, більше не змогає,

Сів си, бідний, коло брата та й собі думає:

«Гей, брате милий, гей, ци чуєш? -

Ци ти на мене морокуєш,

Ци ти мене уже не любиш,

Що не промовиш, приголубиш,

Як досі завше, як бувало,

Коли ся нічков балакало?»

Він тихо, бачу,- він не чує,

Та як сумує, так сумує.

Ци зірниця над Маджентов сльозами ся миє,

Ци то улан під Маджентов гріб могилов криє?

І могилу вже усипав, вже і хрестик тиче.

А пташина на березі все собі щебече.

Шугу з лугу, пташенятко, шугу в луги піти,

Онде плачуть всі зірниці, онде мліють квіти.

Онде тужить молод улан, серце му ся крає,

Клонить голов в білі поли та й собі гадає:

«Гей, брате милий, гей, ци чуєш?

Із ким ти нічку сю ночуєш,

Із ким ти будеш розмовляти

О твоїй нені, о дівчаті?

Не думай, брате мій, соколе:

Поїду рано в чисте поле

З французом, сардом воювати,-

Мем вечір в гробі балакати».

Трупарня

Осіння нічка зимна, бо зима надходить;

В шпиталі на подвір’ю жовняр варту ходить.

Що ступить - камінь йойкне, більше нич не чути,

Хіба в кутку, в трупарні, розпачливі нути.

В трупарні світич світить, але вже конає,

При нім кровавий жовняр на смерть спочиває;

Під головов му цегла - і одна, і друга:

Не люба ж, любі браття, в цісаря заслуга?

Лежить покойний жовняр, світич коло него,

А шельвах став під вікни, дивиться на него,

І дивить, і гадає, що то може бути,

Що ніби плач голубки по трупарні чути?

Не видиш, милий брате? - онде на підлозі,

Де кров вмерлому з груді капле в дві дорозі,

Сидять діточок двоє - видко сиротині,-

Головков б’ють до лави, аж ослони сині.

А з тими діточками повдовіла мати

Хиляє бідну голов, ніби хоче спати;

Ні плаче, ні голосить, бо, відай, не може,

Лиш часом-часом йойкне: «Боже милий, боже!»

Но господь ї не чує, ні голодні діти;

Їх батько спочиває, свічка му ся світить.

- А кров чому підлогов, брате милий, брате?

- Чому та кров підлогов? - Не тобі то знати.

Козак

Куда ж ти, козаче, на карім на ко́ні -

Ци з орли в заліжку, ци з вітром в погоні?

Ні з орли на дотік, ні з вітром в погінь -

Я їду, де хочу, я їду - де кінь.

А де ж бо ти хочеш, ти, бистрий соколе?

Ци хочеш на степи, ци хочеш на поле?

На поле? - завузько; на степи? - на яр!

Ну ж далі, мій конюц, ну ж далі, мій кар!

Там хутор при лузі, там білі ворота,

Там дівча - калина, ясніша від злота;

Там козак прилетів, з коня вже злинув

І сів си при дівці, і дівку стиснув.

А дівка, як рожа з калинов навесні,

А брови їй чорні, а очі небесні…

О боже мій милий, мені коби так,-

Коби я не жовнір, коби я козак!

Чому?

Коби я був Дунаєм,

Не плив би я на море,

Но плив би-м руським краєм

Помежи сині гори.

Чому? - ти мня питаєш.

Як можна так питати!?

Либонь же, ти не знаєш,

Як мило там тривати!

Барвінок там ся стелить,

Ялиця зеленіє.

А господь ся веселить,

А сонце з неба гріє.

Чому, ти хочеш знати,

Чому там сонце світить?

Як можна так питати!? -

На барвінкові квіти.

___________

Коби я був барвінком,

Не цвів би я у гаю,

Но цвів би я, де знаю.

Не знаєш? - за зарінком.

Чому? - ти мня питаєш.

Або ти ще дитина?

Не знаєш? - там хатина

Під явором. Не знаєш?

Там дівка ходить в зілю

Та й зілесенько поле,-

Ой доле ж моя, доле,

За ню я ся застрілю!

Чому, чому, небоже? -

Або ж я, браття, знаю,

Чому я ї кохаю,

А вна мене не хоче!?

У полі, гей, у полі!

У полі, гей, у полі

Літають три соколи,

А я собі думаю,

Чому я крил не маю?

Коби ж то крила, крила,

Полетів би-м, де мила,

Полетів на Підгір’є,

Де милої подвір’є.

«Що робиш ти, мій маю?»

«Васильчик підливаю,

Василеньчик та й руту,

Відтак барвінок буду».

«Ой мила, ти мій світе,

Даруй мені дві квіти,

Дві квіти за кресаню

По нашому коханню».

___________

У полі, гей, у полі

Літають три соколи…

«Соколи - не голуби,

А любчик мені любий.

Ой любчику мій красний,

Як соколонько ясний,

Чому ти мня покинув?

Чому? Скажи, бо гину».

«Загинеш, любко моя?

Ой гоя, дана, гоя,

Ой дана, гоя, дана!

Не мінюся за пана!»

«За пана, вражий сину? -

На збитки не загину!

Ой ні, ні, ні, голубе!..

Який же ти ми любий!»

___________

У полі, гей, у полі

Літають три соколи,

А я собі думаю,

Чому я не літаю?

Коби я міг летіти!

Ци знаєш? - там, де квіти,

Ци знаєш? - там, де бори

Ружеві понад море,-

Там воля, там світлиця;

Там ясна, як зорниця,

Як зірка серед ночі,

Там мила, чорні очі.

А я би-м сів на ганку,

Сидів би-м без устанку,

Сидів би-м штири літа,

Сидів би-м, кілько світа.

___________

У полі, гей, у полі

Літають си соколи,

Літають пара в пару…

Подайте ми шездару.

Подайте, най щебечу,

Миленького прикличу,

Миленького з Підгір’я

До моєго подвір’я.

«Прийди, прийди, коханку,

Далеко ще до ранку,

Далеко ще до зорі,-

Прийди, прийди, я в борі».

«До бору? Ні, ніколи,

Бо скорпіон мня вколе;

Бо скорпіон мня вкусить,

А милий вмерти мусить».

___________

«Ой, як же я загину,-

Де, мила, мня сховаєш?..»

«Сховаю тя в калину,

Бо ти мене кохаєш.

Калина - білі квіти,

В калині вітер віє,

Там буду я сидіти,

Зо мною соловіє;

Вно буде си співати

На усілякі нути,

Я буду пригравати -

Далеко буде чути.

Далеко? Ні, близенько,-

До тебе у могилу:

Не чуєш ти, серденько,

Не чуєш твою милу?»

На могилі мого брата

А

Весна ся вернула, всі пташки щебечуть,

Всі квіти зацвіли докола,

То ж піду на цвинтар - не піду, полечу

До мого брата-сокола;

І озьму шездару, і пісеньку зложу

О красних дівчатах, о маю,

І братчику мому на цвинтарнім ложу

На струнах шовкових заграю.

«Добрий вечір, брате! Що дієш, небоже,

Як тутки тобі ся май діє?

Нічо не говориш? Сумуєш? Чого же? -

Що сонце в могилі не гріє?

То сонце! Не думай, вшак я тя кохаю,

Мені тебе можна любити;

Я прийду до тебе щороку, щомаю

Та й буду з тобою тужити».

Б

Весною пташки щебечуть,

Квіти зацвіли докола;

Піду на цвинтар, полечу

До мого брата-сокола.

І пісеньку єму зложу

О дівчатах і о маю,

На цвинтарнім єму ложу

В струни шовкові заграю.

«Добрий вечір, мій небоже!

Як тобі ся тутка діє?

Ти сумуєш? І чого же? -

Що тебе сонце не гріє?

Не сумуй! Я тя кохаю,

Мені вільно тя любити;

Прийду щовесни, щомаю -

Буду з тобою тужити».

Як я, братя, раз сконаю

Думка

Як я, братя, раз сконаю,

Занесіть мня, де я знаю,

Та й просіть там трошки глини,

Як для мене, сиротини.

Ви мня, братя, закопали

Та й додому повертали.

Аж приходить моя мила:

Дивить, дивить - то могила.

А она си подумає:

«Хто ту, бідний, спочіває?

Ані плити, ані рути,-

Тутки мусить жовняр бути».

І помалу, помаленьку

Піде слеза по личеньку;

Уломила яворини,

Як для мене, сиротини.

Явір виріс - зеленіє,

Сонце світить, сонце гріє.

Люди ходя зілє рвати,

Миленької не видати.

Аж прилетить соловіє;

Місяць світить, місяць мріє,

А оно си закувало,-

Так она лиш, так бувало.

У могилі добре бути:

Нич не видко, нич не чути,

Ні пташини, ні дівчати…

От як жовняр-сиротяти.

Конець

Молодість минула,

Як ружевий цвіт.

Де утіха була,

Там і смутку ніт,

Бо там серце стиле,

Ніби чорна кров;

З серцем всьо, що миле,

З серцем вся любов.

А де красна дума

Золотила дни,

Там не чути й глума.

Ліру криють сни.

Два гроби, дві лози -

Над гробами знак:

Осьде думи, сльози,

Онде - їх співак.

БАЛАДИ І ОПОВІДАННЯ

Як то співак проклинає

З німецького, Л. Уланда¹⁹

Стояв давно десь замок величний на весь край,

Далеко його було видко - аж поза море в гай;

Довкола замку цвіли городи по двору,

В городах грали води вдолину то вгору.

Сидів у тім палаці король ци цар відий;

Сидів він на столиці похмурний та блідий,

Бо що робив - то страх був, вражда - що розказав,

Недоля - що подумав, а кров - що написав.

Два славні співаченьки прийшли раз у той край,

Оден, як сокіл, сивий, а другий - саме май.

Старенький з арфов їхав на коню воронім,

А молод співаченько йшов пішки попри нім.

Старенький так му каже: «Ну ж, синку, пам’ятай,-

Найкращі наші пісні тепер си нагадай,

Добудь усеї сили, утіхи та й жалю,

Бо маємо співати лихому королю».

Вже стали у світлиці старий із молодим…

Король сів на столиці, цариця сіла з ним;

Король - страшний, прибраний, гей поломінь в печі,

Цариця - люба, мила, гей зоронька вночі.

Тот сивий співаченько на струнах як заграв,

То срібний єго голос все вище ся змагав,

З ним пісня молодого запіла в любий звук,

А в ній ся відзиває старого мутен гук.

Співають о коханню, співають о гаразді,

О вірі і о честі, о славі, і о слажді,

Співають усе красне, що в людях людських є,

Співають усе любе, що в серці людськім б’є.

Забувся кепкувати дворян, безличний трут,

Зухвалі жовняриська поклони богу б’ют;

Цариця не могла вже зневолити чувствам -

Узяла квітку з грудей та й дала співакам.

«Звели-сте мої люди, тепер ще й дружину́!?» -

Так крикнув цар остеклий, гей змій, ся лиш здригнув

Та й шпурив острий палаш молодцеві у грудь -

Мість пісней з них посоки кроваві д горі б’ють.

І гей би буря мела, так кождий утікав.

На рученьках старого співак уже сконав;

Плащем єго вгортає, виносить го надвір,

Садить на ворон-коня, лишає дикий двір.

Но перед пишнов брамов співак старенький став

І вхопив свою арфу, що славов досі грав,

Та й тріснув нев до слупа камінного оклік,

Та й крикнув, аж ся голос по всіх мурах промик:

«О горе - ясні мури! Навіки най же тут

Ні струна не задзвонить, ні пісні не звучуть!

Ні,- плач лиш та неволя най вами гомонить,

Аж кара вас господня на грузь не розвалить!

О горе вам, городи, тобі, маєвий цвіт!

Дивіть, яке се личко, дивіться, ой дивіть!

Аби-сте повсихали керниці, жерела,

Камінєм поставали, без кіти, без зела!

О горе, чорний збую, піб’є тя наша кров,

Аби-сь ти більше слави на світі не найшов!

Ім’я твоє най піде у пропасть та у ніч,

Як дух той, що сконає, вітрами піде пріч!»

Старий прорік се слово, а господь єго чув.

Де замок став бувало, то як би і не був!

Лиш слуп оден голосить, який тут раз був збит,

І той уже попукав - туй-туй ся повалить.

А де городи були - пустиня на оклік,

Не видко стебелинки, водиці ані пік.

Царя ніхто ні в пісні, ні в книзі не згадав -

Западок і Забуток! Співак го так прокляв.

Стрілець

З німецького, Ф. Шіллера

- Не волів би-сь, милий синку,

Йти з ягнятком на толоку?

Вно пасеся божу днинку

Берегами при потоку.

- Ні, пусти мня, моя мати,

В сині гори полювати!

- Не волів би-сь, мій соколе,

Пасти стадо до трембіти?

Лісом піють колоколи,

Пташка буде з ними піти.

- Гей, пусти мня, моя мати,

В чорні гори погуляти!

- Не волів би-сь ти звоздики

Поливати у городі?

Гори темні, гори дикі,

Нич у скалах ся не родить!

- Дай ми спокій, не бороню!

Мати, мати,- в гори гоню!..

Та й полетів син на лови,

Далі, далі, все лиш далі,

Від діброви до діброви,-

Аж залетів в темні скали.

Перед ним, як дика птиця,-

Перепуджена кізлиця.

Де скалище, де урови -

Легким скоком ними точить;

Де заломи, де засови -

Ніби вітер, перескочить.

Але хоть най як втікає -

Він їй з луком настигає.

На найвищій стромовині,

На найвищім стала розі,

Де земля вже в пропасть гине,

Де ні звір пройти не може.

Перед нев - безодні, скали,

Ззаду - ворог подуфалий.

Вна до него очі зносить,

Чей житє їй подарує;

Вже надармо, най не просить,-

Вже-бо з лука в ню простує.

Аж - скала ся розмикає,

Дух господній виступає.

І здоймає світлі руки,

Обгортає сиротяти.

- Хто ти каже смерть і муки

Аж у мої гори слати?

Світ великий - все му радо;

Чо ти гониш моє стадо?»

Трафунок

Якось тому було - цить, місяця мая,-

Піщов я рубати бучину до гаю,

Бо дідько оногда,- чекайте: що-м віз?

Коноплі, здається,- сфармачив ми віз.

Приходжу до гаю, осмотрюю дуби -

Аж тутки на краці сидя си голуби.

А я си гадаю: ото ж би то див,

Аби я одного принаймні не вбив!

Шпуряю сокиров - ото ж ми ся вдало;

З цілої гілляки ні листа не впало!

А голуби мої фур-фур собі в день -

Я вивалив очі та й стою як пень.

Тфі, пек єму, лихо,- подумав я далі,-

Аби вже й голуби за дурня мня мали!?

Ви того, пся пари, не діждете чей!

Хапаю сокиру - за птахами: дей!

Забіг я у хащу, у хащі калина,

Я дивлюся ближче - а тамки дівчина!

Ширинку си шила, ци що там за шмат,

Та й ще і співати заставив ї кат.

«Заткай же си, дівко, на продаж ті зуби!

Не видиш ти світа, що пудиш голуби?»

А дівка ще дужче в калині гуде -

Голубчики мої хто знає вже де.

Тото ж тобі, дівко, раз буде наука!

Гей, боже, як затну бардичку до бука -

Та далі до дівки, та в личенько: цям!

Рціть самі: не треба огрози дівкам?

Цілую, цілую, аж лупиться шкіра.

А дівка - міркуйте, що може зла віра! -

Узяла свій пояс - богдай же ся встік! -

Зв’язала мня з дубом, а я - ні в той бік.

Та як мня зв’язала - та в ноги до ката!

Я хочу ловити - гуп! - лежу, як лата.

А вна зо сміху́ ся качає травов:

«Голубів ти треба? Ось маєш, пся кров!»

Так був я попацив… А ви си міркуйте

Та й з тими дівками собі не жартуйте.

Дівчата - то напасть: ти приязно д них,

А вни тя ще в’яжуть та робля си сміх.

Стрілецька пригода

Нині ранесенько, геть ще до зірниці,

Встав я потихоньки, швидко ся зібрав,

Кинув через плечі кріс та й порошниці,

Домовим «день добрий» навіть не сказав,

Лиш пішов потоком за селом до хащі;

Там ся за смеречку чайом приховав,

Ци медвідь не прийде на малини натще,

Бих му по-стрілецьки «на день добрий» дав.

Сиджу в гаю, сиджу - сонце далі сходить.

Мій-то медведисько нині гей заспав!

Аж ту красне дівча на потік виходить,

Як я ї обачу - мало-м аж не впав.

Ах, яка ж там врода, ах, які ж там очі,

Ах, який то позір, ах, який то зріст!

Був би-м мимоволі з-за смеречки скочив,

Але моє серце обгорнула млість.

І нім стало дівча зимну воду брати,

То поклало горщик скраю на моріг,

А сама си взяла ножечки вмивати,-

Чи хто видів зроду білих таких ніг?

Серце моє бідне трохи не здуріло,

Я забув за себе, я забув за все,

В оченьках ми стало ні чорно, ні біло,-

Аж і медведиська сатана несе!

Песя віра, бачиш, скоро таки з гаю

До дівчини чвалом та й зубами: клам!

Так ти, вражий сину! - я собі думаю,-

Зараз я ти, зараз паруна додам!

Господи! Як змірю кріс на правім оці:

Баф! - а медведисько тільки ся скрутив

Та й лиш помаленьку осьде на обочі,

Вмившися посоков, в потік ся скотив.

Дівча аж умерло. «Бог з тобою, мила!

Якби не сі груди а не ясний кріс,

То би-сь, файна любко, більше вже не жила:

Сей-бо медведисько - на всі гори біс!»

Вна лиш відповіла: «Здячить вам ся мати».

Та й ся усміхнула, як рожевий цвіт,

Взяла горщик в руки та й пішла до хати,

А я осьде стою… Гіренький мій світ!

Добуш

Гей, ци чули, люди добрі,

перед ким то ляхи стинуть,

А за ким то молодиці,

а за ким дівчата гинуть?

То наш Добуш, наша слава,

то капітан на Підгір’ї -

Красний-красний, як царевич;

двадцять років і чотири.

Хлопців тисяч єму служить,-

поклонися, лядський крале!

На той топір єго ясний

клали німці много сталі,

А на тії порошниці

били угри злота много,

А той ремінь більше вартий,

як удвоє царства твого.

Ясна нічка в Чорногорі,

місяць світить, місяць мріє,

А капітан ходить сумно,

чось му серце в грудях мліє;

Ні топірчик вже не пестить,

ні кресак не обзирає,-

Ходит, ходит по долині,

клонить голов та й думає.

Гей, капітан, ти наш пане,

не яло ти сумувати!

Я співак є на Підгір’ю -

не розкажеш заспівати?

Я умію пісней много,

а й потрафлю затужити;

Капітане, ци не кажеш?..

Може, хлопців побудити?

Онде хлопців тисяч двісті

полягали по убочі.

Гей, які ж то буйні, жваві,

а які в них бистрі очі!

Бо води ще вни не пили,

хіба кров та буйні вина;

Хліб їх білий не годує,

лиш жуброва солонина.

А капітан став над ними,

рве пістоля, зводить скали;

Грим! - а збуїв тисяч двісті

на ногах вже поставали:

- Що розкажеш, пан капітан? -

Ци палити, ци рубати,

Ци якому королеві

кажеш голов з в’язів зняти?»

- Вража голов не пропаде,

заки руська не застила;

Але красна, красна Дзвінка

на вечірки запросила.

Ви підете враз зо мною.

- Як розкажеш - і до грані!

Ти - капітан в Чорногорі,

а ми твої, капітане.

…Ясна нічка в Чорногорі,

світить місяць з звіздочками.

З легінями тисяч двісті

квапить Добуш облазами,

А сова десь затужила,

що аж серце в грудях мліє;

В Чорногорі нічка ясна,

місяць світить, місяць мріє.

- Капітане, завернися! -

Птаха нужду нам ворожить.

- Хто то каже? - крикнув Довбуш.-

Головою най наложить! -

Та й ухопив за пістоля.

- Осьде стою, пане-брате,

Ще раз кажу: завернися!

Осьде груди - мож стріляти.

Так казав Іванчик-любчик.

Ви не чули о Івані? -

Ей, легінь то був хороший,

перший він по капітані;

А капітан єго любить

ліпше, май, ніж топір з сталі.

Як поглянув на Івана -

аж му руки білі вв’яли.

- Тобі сором, славний Добуш?

Маєш в землю що дивити:

Задля Дзвінки-хабалиці

свого брата хочеш вбити?..

Як ти думаш, добра душе,

що та сука тебе любить?

Базарники твої любить!

Завернися, бо тя згубить.

- Аби-сь дав ми тільки злота,

що наповню сю долину,

Аби-сь дав ми вдвоє більше,

то я Дзвінку не покину.

А не хочеш ти зо мною

йти до Дзвінки,- в твоїй волі;

Завернися з легінями,

але Добуш - ні, ніколи!

- Я тебе бих мав лишити?..

Я, твій брат,- тебе самого?

Того люди не діждали,

та й не діждуть люди того.

Гей, наперед, гайдамаки!

Де капітан - там і люди.

Дай ми руку, пане-брате,

чей, гніву вже в нас не буде.

* * *

- Добрий вечір, красна Дзвінко,

отвори, пусти до хати!

Сімсот хлопців є зо мною,-

а вже час би вечеряти.

Ми принесли срібла, злота,

ми принесли меду много,

Будем їсти, будем пити;

отвори нам лиш, небого.

- Ци то ви там, славний Добуш?

(Ти ся хочеш напивати!

Я ти пива наварила -

буде світ ся дивувати!)

Ей, даруйте, любку любий,

що не можу вас пустити:

Стефана ся от надію -

як узнав би, міг би бити.

- Що ти з своїм чоловіком!

Стефанові я не раджу

Тебе й пальцем докину́ти.

Отвори ми, я ти кажу!

- Я-бо кажу, славний Добуш,

що сегодне не отворю.

- А я піду на підсінє

та й з дверми ся сам поборю.

- В мене двері тисовії -

не злодіям до розлому!

- Що ти кажеш, гей, гадюко!? -

кликнув Добуш гірше грому

Та й ухопив за одвірки:

як солома, все ся крушить,

Двері гримли серед хати,-

аж набій тут в уха глушить.

Ей, набою ж ти зрадливий,

ей, набою голосненький!

З капітана кров ся ліє,

впав капітан молоденький;

Впав, конає на мураві.

Кров кип’яча трави росить,

А капітан кличе хлопців,

та й конає, та й їх просить:

- Як я, браття, вже загину,

то зложіть мня на топори,

Занесіть мня, де найкраще,-

занесіть мня в сині гори,

Там, де люди не заходя,

там, де пташки не співають;

Там мене ви поховайте,

най ляхи мій гріб не знають.

А мій топір золочений

в Дністер-Дунай затопіте;

Нехай знають руські люде,

нехай знають руські діти,

Що хто жінці в світі вірить -

мусить марне загибати,

Як ваш Добуш, ваш капітан…

Йой! прости мня, божа мати!

…В Чорногорі сонце сходить,

Чорногора в світлі тоне,

А в скалі там десь глибоко,

там сова десь плаче, стоне.

Але Довбуш їй не чує,

бо в могилі вже не чути

Ані пісню Добушеву,

ні флояри слезні нути.

Юрій Гінда

В Буковині добре бути,

бо і Шипіт²⁰ в Буковині.

Там гуляють сто опришків

з топірцями при долині.

А горівка в перебоях,

і цигани аж з Молдови;

На опришках - срібло, злото,

на дівчатах - чорні брови.

А там далі, при убочі,

там стояли три побої,²¹

А в побоях не маєтки,

не світлиці, не покої,-

Але що ж то вам казати,

коли годі уповісти!..

Що столів там, що коверів,

що там пити, що там їсти!

Гей, то славна Буковина!

Сіль і хліб їй не бракує,

А пан двірник, русин з роду,

свої гості не рахує;

У хоромах пута меду,

коновками п’ються вина,

А в світлиці тілько світла,

що би-сь думав: тамка днина.

На підсіню також ясно,

там підклади настелені.

Там засіли три бояни,

що май славні в Буковині,

Та й на лірах пригравають,

піють пісні давній славі:

О Нечаю, о Морозі,

о Хмельницькім і о Саві.²²

У світлиці за столами

пан капітан гайдамацький:

Червінь-злото в очі ловить,

молод, красний, стан козацький.

За столом ся розлягає

ясний топір коло него,

Дві му дівці на колінах -

я міркую: буде з него.

Буде, буде, пане Гіндо,

бо дівки то - ніби ружі:

Що то красні, чорноброві,

що то рослі, що то дужі;

А веселі ти, веселі,

ніби рибка, що гуляє,

Бо пан двірник - то їх батько,-

жартувати не спирає.

Що вни Гінду полюбили,

то нема вже що й казати!

Зрештов, люди, не дивуйте:

як же Гінду не кохати,

Коли гойний, коли буйний,

коли красний і хороший,

Коли хлопців має двісті,

а три бодні повні грошей.

П’є, сміється Юрій Гінда,

з дівочками ся голубить…

Уповіжте, люди добрі:

з них обох котру він любит -

Ци Марію, ци Аксеню?

Хто то годен зміркувати! -

Він і сам уже не знає,

з них котру му май кохати.

Бо обидві красавиці -

не іначей, але страта:

Що там очі за цигирні,

що за коси, що за шата!

А не лиці там, не лиці,

і не брови там, не брови!?

А смішок такий не найдеш,

би-сь ти з’їхав чтири Львови.

- Гей, пустіть мня, мої пави,²³

і надвір ся подивити,

Що там хлопці мої діють,

та й - собі ся покрутити.

- А я також йду гуляти,-

каже Мица до опришка.

А ти, Сеню, будь у хаті:

он порожня, бачиш, флєшка.

«Почекай же, подла дівко:

тілько ти вже з ним гуляла!

Я ти фляшку вже доповню -

будеш ти ї пам’ятала!

Дві-три капці - буде доста,-

так ми баба ворожила:

Вже не пусто я циганці

три червоні заплатила».

- Гей, Маріє, гей, ци чуєш? -

А ходи ж бо вже до хати!

Чей, і я така, як люде,-

і мені мож погуляти.

- Аксенія добре каже:

йди, Маріко, до світлиці;

Я там также зараз прийду,

лиш вина всип до шкляниці.

«Почекай же, Сеню-суко:

ти вже тілько з ним гуляла!

Погулянє ти сегодне

будеш довго пам’ятала.

Дві-три каплі - буде доста,-

так ми баба наповіла:

Вже недурно та циганка

три червоні в мене з’їла.

- Гей, додому, Аксеніє!

Гей, до хати, капітане!

Я вина вам наточила -

ану борше, бо зоряне.

То вино, що ти приніс нам!

Гайда борше лиш, борзенько,

Бо у хаті, гей, задуха,

а вно добре холодненько.

- Я вже й осьде, файна любко.

Ну ж, дівчата,- скло ми в руку!

Аксеніє: пуку-стуку!

Ну, Маріє: стуку-пуку!

Але пийте мені жваво,

би нічо ся не остало,

Бо вино се Токай²⁴ родить,-

таких вин є дуже мало.

Стакан дзвонить, вино тече -

ані пік ся не лишило.

Сестри глиплися, як змії,

а відтак на Гінду - мило.

Не дивіться, бідні сестри,

бо стовпом вже око стине…

Сеня крикла: - Гину, гину! -

А Марія впала - гине.

А капітан став та й думав

на вибиванім топорі…

Та й покинув своїх хлопців,

та й покинув сині гори.

Ходить світом без розуму,

ходить, плаче та питає,

Ци Марію, ци Аксеню

він май дужче-ді кохає?

…В Буковині добре бути,

бо і Шипіт в Буковині,

А там церков при потоці,

далі - цвинтар при долині:

Там сумують дві берези,

ніби кожда сльози ронить,-

Одна в сей бік ся нагнула,

друга в той бік голов клонить.

Киртчалі

І ви би-сте, мої браття,

мої руські, раді знати,

Що у тім болгарськім краю

за Дунаєм май чувати?..

Що ж би більше там чувати? -

Все, як давніми часами:

Шабельками турки дзвоня,

а болгари кайданами.

Славне місто Ісмаїлов,

темна нічка го присіла,

Але в замку над Дунаєм

днина ясна, днина біла,

Бо у баші Мегемета

та ся слава обходила,

Що п’ятнадцять років тому,

як му дочка ся родила.

В гордім замку на подвір’ї

смолоскипи запалали,

При кровавім світлі дьогтю

музик-банди пригравали.

Арнаути, яничари

не гуляють - аж ся їжуть,

А гармати, пістолети

раз у раз на віват ріжуть.

Так си, браття мої любі,

може кождий зміркувати,

Як-то Мегемет Кіяя

знає свято святкувати.

Бо то свято єго дочки! -

Як же він єй дуже любить!

Як за ню би, за Селіму,

то ся турчин баша губить.

Так любив він, молод бувши,

свою Міхаелю-бранку,

Що з Георгії привели

му купці раз були в данку.

Але бідна Міхаеля,

скоро дочку породила,

То і турка молодого,

і сиріточку лишила.

І від того, браття, часу

молод баша не женився,

І від того, кажу, часу

він на жінку не дивився.

Він лиш бідне сиротятко,

лиш Селіму свою любить:

Як она би похотіла,

то ся турчин зараз губить…

У світлиці світла більше,

як у бога небесами,

А димове ружні-ружні

криють кіри запахами,

А ті кіри злототкані

всю світлицю укривають.

Одаліски молоденькі

бандурками пригравають.

В подушечках у шовкових

сидить баша з-над Дунаю,

А Селіма коло него,

красна, як та ружа в раю,

Мила, як той місяченько,

що тепер лиш в морі змився;

Сам би господь чудувався,

якби був їй придивився.

- Пері моя з-понад раю,

світе ясний, дочко мила,

Ци ти любиш звук шездари? -

Твоя мати го любила…

Та й му сльози, ніби перла,

по лицю ся покотили,

Та й ті красні русі коси

єго дочки примочили.

- Татку любий, татку милий,

як ти можеш так питати?

Що тобі на світі мило,

як мені би не кохати? -

Так Селіма говорила,

так словами пригортала

Та й хустинов тонесеньков

личенько му утирала.

Баша плеснув у долоні:

- Най Киртчалі тут приходить! -

Бо най хто всіма краями,

усіма раями сходить,

То не годен нігде в світі

того мужа надибати,

Би так красно, як Киртчалі,

на шездарі знав заграти.

До світлиці уступає

молодець хороший, жвавий:

Вус маленький, око каре,

волос красний, кучерявий,

А личенько таки лудить,

хоть го трошки снадь присіла;

Доста того, козак гожий -

аж туркиня ся здуміла.

Та й хотіла шовк-заслону

на личенько заверечи,

Але батько ймив за ручку:

- Ні, не треба, душко, претці!

То невільник, моя руже,

то є жовняр моєй роти;

Як лиш хочеш, моя душко,

я го скажу заколоти.»

А в Киртчалім не іначій,

але кров окропом грає,

Та й вхопився під катанку,

там острений ніж тримає:

«Гей, коби лиш на подвір’ю

мої браття знак ми дали,

То уже я вам покажу,

як кого ви називали!»

Бо то знайте, любі браття,

так з Киртчалі річ ся мала:

Що він буде в баші грати,

то й дитина кожда знала;

А болгари, мавши змову

з кайданів ся увільнити,-

То Киртчалі дав їм слово

нині ввечер башу вбити.

Уклонився альбазенець -

не яло ти ся кланяти!

- Ци розкажеш, славний башо,

на шездарі ти заграти?» -

- Грай нам, сину,- каже турок,-

та й співай і піснь до того;

Красних співанок болгарських

ти умієш, знаю, много.

Ой, як став Киртчалі-козак

на шездарі пригравати,

Ой як став Киртчалі-козак

красні співанки співати,

То туркині чорне око

мало в него не втонуло,

Але бо й козацьке серце

мало-мало не минуло.

Ой, співає він, співає…

Аж ту чути три набої;

На подвір’ю зашуміли

кервий ріки в три погої.²⁵

- Турки, дайтеся в неволю,

бо ваш баша не триває! -

А Киртчалі все то чує,-

все співає, приграває.

- Башо, пане,- крикла варта,-

ах, рятуй же життя твого!»

Турчин скочив.- Ах, Киртчалі,

ах, рятуй же батька мого!»

«Вічний боже, що робити?

Рятувати ци колоти? -

А она би що казала?..

Бороню го на всі роти!!»

Вибіг баша з голов шаблев

на подвір’є та рубає,

А Киртчалі коло него

братей косить, витинає.

Страшно було ся дивити:

нім годині дві минули -

Всі болгари-християни

у погоях потонули…

В гордім замку над Дунаєм

смолоскипи погоріли,

В гордім замку над Дунаєм

музик-банди заніміли.

Труп болгарський у посоках

спить навіки, спочиває;

Лиш Киртчалі ходить блудом,

чорні очі проклинає:

«Чорні очі, ви, дівочі,

ци ви в раю ся родили?

Ні, ви в пеклі, у безоднім,

уночі ся виводили,

Що я братей моїх зрадив,

що їх шабля моя їла,

Що-м безчесний, нещасливий! -

Коли вна ж бо так хотіла…»

Празник у Такові

У сербськім краю вже давно не чути

Ані боянів, ні шездари нути,

Як то бувало, доки бісурмани

Принесли сербам диби та кайдани;

А ясна фана з краю десь пропала,

Казав би-сь, брате, що під землю впала,

Або зо славов у могилу сіла,-

Ні слиху, брате, де она ся діла…

У давнім місті, у Тако́ві таки,

Де три бояни давну славу піли,-

Бояни, пісні, нути заніміли,

Лиш яничари ходя, як собаки,

Та й все на збитки сербів ся питають:

«Ци ті серб’яни, славні раз, не знають,

Де-сь Марко ясен,²⁶ Кара Дьордій²⁷ діли?»

А серби тихо, гейби заніміли.

І нич не чути…

Як то нич не чути?

В які ж то дивні, жалосливі нути

Узяли дзвони на дзвіниці грати!

Би-сь думав, брате, що то рідна мати

Над сином своїм умерлим голосить,

І сиву голов б’є о домовину,

І зломить руки та й до бога зносить,

Нарешті зітхне. «Гину,- йойкне,- гину!»

І на могилу свіжу повалиться,-

І вже не плаче, вже не печалиться.

І чо ж ті дзвони нині так заводя?

Не знаю, браття, того вам сказати;

Але там серби пара в парі ходя,

Ци би не можна їх ся запитати?

Бігме, не смію! - Як же вни прибрані

У красні шати, у чимбори²⁸ брані,

При боці шабля, у Дамаску бита,

На грудях світя срібні пістолета,

А в око бистре годі аж глянути,-

Так квапя чвалом, де всі дзвони грають.

«Скажіть, панове, що то має бути?»

«В нас праздник нині»,- так оповідають

І чвалом далі.

А у монастирі

Воскових світич сімсот заснияло;

Черці, черниці моля ся з псалтирі,

І кожде серце ревне заплакало,

Бо вже неволі стерпіти не може.

«Допоможи їм, спасе Христе боже,

Та й ти, пречиста!» - перед образами,

Що сріблом, злотом, каменем убрані,

Старий владика миється сльозами.

І ци ж не має? Серби заплакані -

То серби, браття, серби - єго діти!

А батька має серце не боліти

По сиротятах!? - Вже го не видати:

Вклонився спасу та й пречистій мати

І зник у вівтар. Нарід го чекає,

Ци він не вийде лозу посвятити,-

За тиждень преці паска наступає,

А серби любя давній звичай чтити.

Нарешті вийшов.

Що ся людям стало?

Чи блискавиця в божім дому блисла,

Чи відки, може, кров турецька брисла,

Що кажде око гранев запалало?

А сімсот світич перед образами

Світили разом з сербськими сльозами;

І тихо було, бо то сербська фана,-

Хто може знати, де, коли ще ткана,-

На райських дверях миру засвітила

І срібну свою скатерть розповила,

Як орлі крила. А серб’яни плачуть,

Як ті, що неньку умерлу зобачуть.

А дзвони - дзвони на дзвінниці ричуть,

Гей люті змії, що ся в купу кличуть,

Аби зухвальцю на камуз розпасти,

Котрий ся важив писклята украсти,-

Так дзвони ричуть… А у божім дворі

Садиться ладан туманами д горі,

Священні піють: «Христе боже святе,

Безсмертний, кріпкий,- змилуйся над нами!»

А серби кажуть: «Нині мем вмирати

Або розіб’єм турка кайданами.

Най хто веде нас!!»

Як же тихо стало…

Ци в сербськім краю рицарів так мало,

Що нікт не важить голову піднести,

Би братей сербів на різник повести

І сербську фану на шелом двигнути,

А ні - то з нею враз у гріб втонути

На віки вічні?..

О, не думай, брате,

Що в сербськім мирі, може, дехто буде,

Котрий не рад би сім раз умирати!

Лиш най хто скаже, хто ті ревні люди,

Де кождий рицар, кождий з левом рідний,

На бойовисько днесь повести гідний?

Ніхто не скаже?..

Обренович красний

Ступив наперед, клонить на всі честі

І каже: «Браття, най я буду щасний

До бою з турком нині вас повести

І по-слов’янськи празник посвятити;

Бо ввечер мусим кровйов ся упити

При грі шездари, при боянській хвалі,

А ні - то будем разом спочивали

На дні могили, а верх нас мурава -

Уся кровава».-

«Милош, твоя слава!

Провадь нас з богом враз на веселисько!» -

Так мир гукає.

Він ся клонить низько,-

Ци людям, може? - Ні, перед святками,

Відтак владиці - прощі в него просить;

А він хресить го мощими руками,

Сльозов веселов главу сина росить,

Та й дав му фану.

…Сонце нім потало,

То в бісурманських кров’ях ся купало;

А славні серби при боянській челі,²⁹

При грі шездари празник закінчили.

ПОЕЗІЇ 1862-1867 рр.

ПОЗА ЗБІРКАМИ

Думка

Ой лишіт мня, най думаю,

Доки світла, доки маю,

Бо як зложуть в домовину,

Там думати вже покину.

А хоть в гробі задумаю,

То ні в світлі, ані в маю;

Біла черва точить груди -

Вся то моя думка буде.

Сироти

На зарінок сонце гріє,

Де ся хлопчик з щенєм грає;

Ци мороз, ци вітер віє -

Щенє, хлопчик не питає.

Ба і сонця ще не видко

З-поза світа, з-поза хати,-

Хлопчик кличе на песєтко

Та й ідуть обоє грати.

А хоть сонце не світило,

Хлопчик мусить з щенєм грати,

Бо хоть грати їм немило,

То їх гонить «добра» мати.

І так грають божа днина -

Ци мело, ци сонце гріло,

Бо і хлопчик сиротина,

Бо і щенє осаміло.

Барвінок

Хтось посіяв го на ринку,

Підливав го божу днинку,

Але зілє ся не рушить,

А він, бідний, голов сушить:

«Молодецький ти мій раю,

Що робити вже я маю,-

Відки глини доносити,

Де водиці запросити,

Ци у Дону, ци в Дунаю? -

Молодецький ти мій раю!»

«Не нуждуйся, ні, небоже:

Твоя щирість не поможе,

Ані глина - би з Загір’я,

Ні водиця - би з Замір’я.

Але тужиш, милий друже,

За барвінком ти так дуже?

Не на міські ринки тра ти -

В гори, в гори го шукати!»

Шельвах

Ой та нікому так, нікому,

Та як жовняру молодому!..

У кабатинці, у ремнію

Ходить шельвах по каміню

Ой та по зимнім, зимнесенькім

У кабатиню тонесенькім.

Ой ходить шельвах по морозі,

А камінь тріснув на підлозі;

Ой камінь тріснув, жовняр свиснув,

До себе ціпко гвер притиснув

Та й білі руки ломле, гріє,

Що аж му серце в грудях мліє…

«Ой серце моє крем’яноє,

Чому не тріснеш й ти надвоє!»

Укрився місяць зороньками,

Заплакав жовняр сльозоньками;

Заплакав жовняр сині очі,

А під ногами сніг скрегоче.

А жовняр ноги підіймає,

До місяченька промовляє:

«Ти, місяченьку-перекрою,

Не дай ти, боже, долю мою!»

Зілє

Ой ворон коник, та вороненький,

Та молод улан, молоденький,

Та повалився до сідельця,

А кров заграла право з серця

По улану молодому,

По конику вороному.

Шпурив палаш, шпурив піку

На шовкові трави;

Тільки долі, тільки віку,

Тільки твоєй слави!

Ой світить шабля, світить дуже,

А коло шаблі піка тужить.

А молод улан подивився

Та й на мураву повалився.

Покотився та й конає,

До камратів промовляє:

«Моя зброя онде світить -

Вам ю, браття, даю,

Лиш добийте, доколіте,

Най ся не караю.

А як я, браття, вже застину,

То загребіть мя під калину

Та й затужіть, коли би воля,

Одну ми пісню із Подоля,

Другу думку з Чорногори,

Щоби чути аж за море;

Третю прошу заспівати

При зеленім гаю,

Щоби вчули всі дівчата

На козацькім краю.

А як дівчата будуть чути,

То накопають м’яти, рути,

Але барвінку много-много,

Бо то для мене, молодого,

Та й насіють доокола

Коло улана-сокола,

Щоби цвіли, процвітали

Як зимі, так літі,

Щоби пташки щебетали

В барвінковім квіті.

А я се, браття, як учую

Аж під могилу глибокую,

Та й вийду нічков, нічков в маю,

Та й ся подив’ю, погадаю:

Були браття - не видати,

Гули пісні - не чувати;

Лиш то зілє по могилі

В’єся без розлуки…

О, дівчата красні, милі,

Ніт, як ваші руки!..»

Золотий лев³⁰

Ой леліяла го, колисала,

В шовкове пір’є спати клала,

Волоськов піснев го коїла,

Росов дунайськов го поїла.

А як поїла, говорила:

«Ой синку мій, дитинко мила,

Рости ми буйний, як то синє море,

Рости ми красний, як ті чорні гори,

Рости хороший та гойний,

Як Сокіл, батько твій покойний».

Ой так казала бідна вдова

Та зашуміла, як дуброва;

Та все шуміла, щебетала

Над своїм сином, що одного мала.

Аж виріс козак Соколович,

Хороший, красний, як попович.

Гой ріже тамбор в три набати:

Задумав цісар бранку брати,

Ой та не мало, та й не много,

Лиш триста тисяч без одного,

А все хлопці, а все руські,

Під канони під французькі,

А під кулі спижевії,

Під гранати вежевії;

Що де грєне -

Триста гине,

А де гукне -

Серце пукне.

З’їхалися да капітани,

Та майори, та гетьмани

Та до славної до тої

Вербецирки чернівської,

Та стали писати, малювати,

На папери затягати

Соколі очі і чорні брови,

Якого роду, якої мови.

Та й писали, порошили,-

Того взяли, того лишили.

Аж Соколович, вдовин син,

Під цісарський став аршин;

А вербецирник не може вдати -

Козацьку вроду написати;

А гетьман крикнув на жовніри,

Що стояли коло міри,

Аби за хвильку, за годину

З цісарського замку-магазину

Принесли три шаблі, три рушниці,

Сто набоїв, порошниці,

А три кабати з премудреними

Гудзичками а сріберними,

З вилогами, як калина,-

А все для Сокола, Соколового сина…

Гой, та ріжуть тарабанчики,

Машерують новобранчики,

Новобранчики-соколи,-

Займив цісар в чисте поле,

На лукаву Італію,

На кроваву баталію.

Ой та немало, та й не много,

Лиш триста тисяч без одного,

А все хлопці, а все руські,

Під канони під французькі,

Круто-руто поверчені…

Новобранчики засмучені:

Бо де грєне -

Триста гине,

А де гукне -

Серце пукне.

А вдова-мати так казала,

Не казала - щебетала:

«Ой синку мій, єдинчику мій, соколе,

Пігнав тя цісар за кордун у поле.

Але я пійду хата від хати

Та й буду прясти, запрядати;

Ой буду прясти темненької нічки,

Та й буду прясти не ївши, без свічки,

Аби лиш грошики збити,

За тебе, синку, заплатити

У цісаря молодого -

Чи схоче мало, чи схоче много.

А ви, кроваві мої пальчики,

Розпадайтеся на кавальчики,

А кождий кавальчик на три часті,

Аби-то багато, багато впрясти,

А впрясти тоненьку, як шовк, прєжу,

Бо тото, ой тото за мого,

За мого сина молодого!

Хоть очі плачуть - я ще добре виджу».

Так казала бідна вдова,

Та зашуміла, як дуброва,

Та й приклонила бідну голов

Під куделев, під мозолов.

Приклонила - не здіймала,

Кроваві ручки нахрест клала.

А у жмені тулить мати

Золотого лева,

Щоби сина викупити,

Сина Соколева.

Хустка

У кроваве море сонце ся топило;

Молоденьке дівча золотом ї шило.

Золотом ї шило, мудро забирало,

А личко-лелію сльозами вмивало.

А як ї ушило, к серденьку тулило,-

З буйними вітрами соколом пустило:

«Буйні ви вітрове, буйні, як дунаї,

Занесіть хустину, де серденько знає.

Де серденько знає, де серденько тужить,

Де коханє моє осударю служить.

Осударю служить в уланськім наборі,-

Гоя, золотая, гоя з вітром д горі!

А як ти ся здане, що голубчик гуде,

Станеш, золотая,- то мій любчик буде.

В него коник карий, зброя, як позлітка,-

Падь му на серденько, як рожева квітка.

А як спить він, може,- прошу не збудити;

А як вбили,- боже! - личенько накрити».

Гуцулка³¹

Ой на снігу, на морозі бриндушечка сина,-

Отак і я, люди добрі, собі сиротина.

Та коби ж то сиротина без роду, без роду,

Але ж бо то гвер цісарський сушить мою вроду.

Ох гвере ж ти, карабіне! та як я бідую!

Хіба озьму три набої та й тя наладую;

Та як наб’ю, наладую, та й стрілю, та й стрілю,

Щоби кулі засвистали на славнім Підгір’ю!

Ой свиснули карабіни, ой свиснули ясні,

Аж учули в місті Львові легіники красні.

Ой слухайте, легіники: я гину, ой гину!

Не дайте ми загибати,- я вас не покину.

Не знаю

Вернулася весна красна

До нас у гостину,

Принесла нам від боженька

І ружу, й калину;

Вернулася й зазуленька,

Вернули й соколи,

Лиш братчик мій не вернеся

Ніколи, ніколи.

Не верне ся товариш мій -

В глибокій могилі!

Ох, дайте ж ми, камратчики,

Подайте ми, милі,

Подайте ми з-за лужечка

Флояру кручену,

Най піду я на кладбище

До брата в гостину.

Ой піду я на кладбище,

Де братчика маю,

Та й стану му у зголовах,

Заграю-заграю!

Заграю му я Добуша,

Заграю і рути,

Заграю все, що де любив,-

Ци буде він чути?

Не чує він, не чує він!

Най з богом спочине,

А я єму граватиму

Щоднини, щоднини.

А чо ж бо я граватоньки

Не маю, не маю!?

А хто мені граватиме? -

Не знаю, не знаю.

Сему-тому, хто цураєсь свого дому

Та чого ж ти так раненько

Коника сідлаєш?

Вже ж не інак, пане-брате,-

Їхати гадаєш…

Їдь си, брате, їдь си, милий,

Знаю твою гадку:

Ти гадаєш покидати

Ріднесеньку матку,

А самому требувати

На сторонські люде;

Лиш не знаю, пане-брате,

Чи ти жаль не буде.

Бо то в нас лиш подорожній

Проситься до хати,

В нас лиш ходя за ворота

Гостя зустрічати.

А на тії-то стороні

Хіба тя зустрічуть?

Лиш мене би запитати,

Як они калічуть,

А ніхто тебе не вийде

І оборонити;

Ти би плакав - а тут ні з ким

Навіть затужити.

Бо то в нас лиш, на Вкраїні,

Ще зазульки чути;

На стороні, пане-брате,

Вже єї не буде.

Бо то в нас лиш, на Вкраїні.

Тепле сонце гріє,

Де не станеш, де не глянеш.

Всьо щебече, піє.

Ох, та піє, брате, піє,

Серця добуває;

А хто хоче заспівати -

Там нехай співає.

А хто хоче говорити -

Могил много-много:

Говори си, пане-брате,

Чи ж нема до кого?

Є з ким, брате, говорити

Завтра, як сегодне;

Є чим серце наситити

Молоде, безодне;

Є чим віки напувати

Молодецьку гадку,-

Чо ж кидаєш, руський сину,

Україну-матку?

Чо ж кидаєш, недовірку,

Рідне Запороже,

А сам ідеш - у калюгу?

Жалься, моцний боже!!

Гайда, браття, на оренду,

Та вам куплю пива,

Лиш розрадьте нашу неньку,

Щоб ся не журила!

Бо вна думов го поїла,

Славов го плекала,

Свого серця му кроїла,-

Та чого-сь діждала? -

Трохи німця, трохи ляха,

Решту татарчати…

Ох, не плач лиш, не журися,

Україно-мати!

Хто наважив до калюги -

Помагай му, боже.

А ми, браття, не покинем

Наше Запороже;

Бо на тіїм Запорожі

Хата на помості,

В паніматки України

Будемо за гості.

Думки

I

Болить мене головонька,

Від чого - не знаю;

Зв’язав би я китайкою -

Китайки не маю.

Пустив свою китаєчку

На море, на море:

Плини, моя китаєчко,

У гори, у гори.

Вийде мати воду брати

Та й тебе спіймає,

Стане тебе ба й питати:

«З которого краю?»

А ти кажи, шовковая:

«Від сина гостина!»

А як тебе питатиме:

«Чо кров’ю крашена?» -

А ти кажи, китаєчко:

«Цісарськая слава

Красить наші китаєчки.

Кроваво, кроваво».

II

Межи двома гороньками

Сходить місяць зороньками.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Лишіть мене, товариші,

Соколики сиві,

Лишіть мене… Ви сьогодне

Днували щасливо,

А я тужив, я журився

Цілісіньку днинку,-

Лишіть мене, голубчики,

Одну лиш годинку

Проспатися на місяці.

Най ми хоть присниться,

Що я дома розвернувся

В запашній травиці:

Милий вітер провіває,

Кучерями носить

Та росою холодною

Личко моє росить…

Затропотів тарабанчик,

Горністи зарули.

Я схопився - до кучерів,-

Би-с думав: не були!

Лиш росиця, як бувало,

Личенько полоче,-

А хоть трави не полочуть,

То полочуть очі.

III

Злетів сокіл понад окіл,

Я його не бачу,-

Сльози ми ся закрутили…

Та чого ж я плачу?

Тихо, серце, тихо, моє!

Є і в мене крила,

Лиш що мокрі-мокресенькі:

Сльозонька зросила.

Але завтра рано-вранці -

Вже відсидів решту -

Прийде капрал молоденький,

Випустить з арешту;

А я стану против сонця -

Висхнуть мої крила:

Боже милий! як полечу!..

Лиш коби не били.

IV

Ой жовнір я, легіники,

Ой жовнір я, жовнір!

Коли мені не вірите,

Дивіться на ковнір.

Який же він мальований,

Який же він красний;

Який же він окований -

Світок мій нещасний!

Ци, може, ти, моя ненько,

Не била поклони,

Ци колачі не віддала

Кумам по закону,

Що вни мені таку долю

Зелізну судили? -

Бодай же вас, батьки-матки,

Та злидні побили!

Попід гору високую

Крутії дороги;

Не знаєте, батьки-матки,

Як то боля ноги,

Блукаючи з зелізнойов

Од краю до краю.

Гой, піду я, батьки-матки,

З конем до Дунаю

Та й тручу я зелізную

В дунайську долину,

А сам собі на коника -

До неньки полину.

А в ненечки старенької

Хати на помості;

Коли з долев не утону,

То буду за гості…

V

Ходжу-блуджу по дорозі,

Серденько ми мліє,

Обернуся к Буковині,

Чи вітер не віє.

Ані вітер не повіє,

Відки серце хоче;

Заплакав би на доленьку -

Не служать вже очі.

Повій, вітре, повій, буйний,

Відки тя чекаю,

Та привій ми хоть листочок

З козацького краю,

А з нашої Буковини

Мальовану квітку,

А від мої миленької

Китайку-позлітку!

Нехай очі повтираю,

Головоньку зв’яжу;

Нема кому поскаржитись -

Я квітоньці скажу.

Вона скаже другим чічкам,

А другі знов далі -

Будуть моє тяжке горе

Усі чічки знали.

Новобранчик

Поема

Костю Горбалеві на поклін, аби згадував 2-го німецького просимця 1852 року, коли мене обстригли.

Пролог

Братику мій, не цурайся

Хоть ти оден цего бранця;

Не цурайся єго сліз,

Що в поклоні ти приніс.

Бо го люди на кеп від себе прогоня,-

Ніби коли в латтю, то він вже не їх,-

Де кури не піють, де дзвони не дзвоня:

- От там ти - та там ти! - справляють на сміх.-

В нас хліб не вродився, нічо не зібрали,-

Так люди до його, та й замкнуться в кліть.

Бодай ви святого таки не діждали,

Коли співакові кавалка вже ніт!

Або ж я го, люди, задармо в вас хочу?

Я буду співати, му серце топить,

Я буду робити, аж вилізуть очі,

Лиш дайте прожити, між вами прожить,

Гарненько-мирненько, як в вас то живеться,

Де пречиста божа за столом сидить,

За тисовим столом із вами посполом.

Ох браття-панове! аж серце ся б’єть,

Аж душечка в мені крильми собі збила -

Зриват ся летіти, залізячко - дзур! -

Богдай ворогам ти, не нам ти дзвеніло!

Співав бих - так годі, ведуть в калавур…

А другий раз не му вже вас

Морочить в сім ділі:

Коли німці не застріля -

Самий ся застрілю…

___________

Темна нічка, невидненька,

Сидить вдова старесенька.

Сидить вдова коло стола,

Тяжко, важко плаче,

За дрібними слізоньками

Світонька не бачить.

- Синку ти мій, щирість моя!

Серденько вже знає,

Що я тебе послідній раз

Оце виряджаю,-

Послідній раз, мій синочку!

Не своя дитина -

Не ти мене ховатимеш,

Як з голоду згину,

Не ти, синку, ох, ні, не ти! -

Та й лиш повалилась

Кінець стола тисового.

А дочка Малана

Сидить собі у запічку,-

Отак сидить цілу нічку.

Білі ручки не ламала

Ані голосила,

Лиш у стіну до протесу

Головоньку била.

- А за ким-то, співаченьку? -

Мете мня питати.

- Нема го тут: от що вийшов

На подвір’я з хати.

Потикнувся, сів на приспі,

На ручки склонився

Та й дрібними слізоньками,

Гей водов, умився…

Мийся, брате молоденький,

Най ти жаль не буде,

Що-сь ся доста не наплакав,-

Бо німецькі люде

Не дають нам заплакати

Ні заголосити,-

Браття мої, руські мої,

Чо нам в світі жити!

Чого нам тривати, панове молодці,

Коли наша воля в поганих руках!?

Ведуть нас під міру у мокрій сорочці,

В кровавій пускають по десять роках,

По десять найкращих,- пожаль же ся боже! -

Заплакав бих, браття, та сліз уже ніт.

За тими роками, гадаєте, може,

Бих плакав, що всохли, як маковий цвіт?

Ні, браття, що впало - навіки пропало:

Абих ціле стадо цісарське всідлав -

Уже не здогоню; та й нащо б ся здало?

Ци я вже не доста в сих десять страдав?

Ні, браття-молодці, про їх не заплачу;

Про вас я заплачу, про руський талан

Та руську волю, ту рідну, козачу…

Заплачмо, панове, най трісне кайдан!

А доки тріс - богдай му біс! -

Ходімо до хати

Подивитись, що там робить

Стара темна мати…

- Не нуждуйся, моя доню.

Моє ти коханє,-

Готов твому братчикові

Ранішнє сніданє.

Зготов добре сніданєчко

Братчикові свому.

Або хочеш, аби пішов

Не снідавши з дому?

Ох, буде він, синку, доста

Голодом ще мліти,

Та й ти будеш, та й я буду…

Діти ж мої, діти,

Нащо я вас, таких бідних,

На світ породила?

Якби знала - до схід сонця

Була б утопила,

Абих була не бачила,

Як нині вас бачу!

Не плач, доню, хоч ти уже,

Най я сама плачу,

Най виплачу моє серце,

Мої темні очі,-

Най виплачу, доню моя,

Чей, борше загину!

А хто ж мені вималює

Красну домовину?

Уже не він… Мій синочку!..

Чужі-чужениці

Тесатимуть домовину

Бідній одовиці.

Отак собі, гейби крізь сон,

Одова проводить,

А донечка на ватерці

Снідання готовить.

Заплакали всі зіроньки,

Зарули всі півні,-

Сніданнячко вже готове…

Німецька царівне,

Ци снідала коли ти так

Або твої діти?

Ци буде й вам на слізоньках

Снідання-сь варити?

Щодня, щодня,- лиш не сестра,-

Неволя… вельможна!..

Співав бих ще, та боюся,

Що, відай, не можна.

Бо я правду лиш співаю

Та й за правду гину,

А ви правду не любите…

Прощай же, княгине!

Ходить братчик по дворові,

Тяжко-важко плаче,

Умиває слізоньками

Личенько козаче.

Умивайся, молоденький,

Як лебідь на морі,

Може, втопиш гарячими

Красні наші гори,

Аби на них не дивитись,

Відразу забути.

Зеленої смеречини

У німця не буде,-

Бо в німецькім, брате, краю

Росте лиш ліщина:

Не одному біле тіло,

Гей заполоч, сине;

Не одні козачі плечі

Як ножем би скраїв,-

А найдужче тих легінів,

Клятих тих гільтяїв,

Що не хочуть «панувати»

Та за домом плачуть…

А я чого?.. Коли-сь зачав,

Кінчай же, співаче!

Вийшла сестра за братчиком,

До снідання просить,

Та китайку дорогую

Слізоньками росить;

А де слізка лишень кане -

Зараз кровйов стане…

- Вже готове ти снідання,

Брате мій Іване! -

Ввійшов Іван до світлиці,

Сплаканий, аж хворий.

Єго ненька старенькая

Насилу говорить:

- Сідай, синку! Сідай, душко,

Та будеш снідати.-

А як они вже снідали,-

Не мете питати;

Не мете, ні, товариші,

Бо я вам не скажу…

Хіба й свою головоньку

Китайкойов зв’яжу…

Але ж бо я, легіники,

Китайки не маю -

Пустив свою китаєчку

Долів по Дунаю -

Кровавую, сльозавую

До ненечки в гості.

Бо і мене, пани-браття,

Хата на помості -

Була… була, соколики,

Та ляхи розбили;

Все забрали, асироті

Нічо не лишили.

Нічо? Брешу! Лишили ми

Неньку, як голубку,

Дрібні слізки збираючу

До срібного кубка,

Доки верну в Буковину,

В гори у гостину…

Ци я верну, ци не верну,-

Я післав хустину,

Аби мала моя ненька

По мені поману:

Мою хустку кривавую

Та в слізоньках прану.

Устав Іван від снідання

Та й молиться богу,

А сестричка вже лагодить

І харч на дорогу.

Ох мала то, невелика

Вдовина тертіла…

А одова як сиділа,

Так і обімліла.

А він припав до ножечок,

Вклонився низенько:

- Оставайте здоровенькі,

Рідна моя ненько,

Та й не плачте! Я, чей, верну;

А коли загину…-

Не доказав. Вийшов потич…

Братчику єдиний,

І я тобі не докажу,

Бо серце ся топить,

А дрібненьке писанєчко

Ніби кровйов кропить…

Дивне, дивне, пане-брате,

Серденько співаче:

Чуже горе виспівує,

А про своє плаче.

Та як же не плакать, та як же не рути

Мені, молодому?.. Молодці, скажіть!..

Продали мня ляхи в німецькі некрути,

Втопили ми долю, втопили ми світ;

Пропав, як той камінь в глибокому морі,-

Ніхто не добуде! Ніхто не спита,

Як тяжко я мокну у сльозах та в горі;

Ніхто не спитає… бо я сирота.

От ходжу та ходжу, як дух на покуті,

Що пустков блукає, а прощі му ніт.

- Ходи,- кажуть лютри,- бо пута вже куті!

Ходи, аж не впадеш здихати під пліт.

Ходи, аж не здохнеш в нечистім десь краю,

Де дзвони не дзвоня, не піє когут,

Де руські молодці на гуслях не грають,

Де руські дівчата співати не муть.

Солом’яна виля - цісарська сембриля,

В куті десь за плотом - там руський співак…

Слідочки по світі, слізоньки по цвіті,-

От тільки помани!.. Молодці ж, не так?..

О так, пани-браття! Душа ми віщує,

І думка говорить, і серденько чує,

Яка моя доля і чо мені ждать.

А доки діждуся - тра далі співать.

От викрався і місяць з раю,

Щоби ся добре придивить,

Який гаразд на руськім краю,

Як там живуть та як там жить;

Як Україна, як Подолє,

Як Галич, мов почесний стів,

Стоя та щиро богу молясь

За князів своїх, за батьків,

За козаків, за руську волю,

Що в могила́х глибоких спить…

«Ци вже не встанете ніколи?» -

Спитається та й знов ся молить,

А бог не чує, бог наш спить…

Коли він встане, галичани?..

Лиш не журіться - встане гнет!

Але тепер лишіть, най спить,

Аж церкови церквами стануть…

Відтак молітесь, галичани!

А тепер спіть,

А бог дасть світ.

А в Італії цвіт та цвіт

Укрив гору, укрив долину

То у барвінки, то в калину.

Бо де руська ніжка ходить,

Там барвінчик родить;

А де руська кровця кане -

Калинойов стане:

А кілько-то козацької

Кровці тутки ллється!..

Козакові у серденька,

Гей гадина в’ється…

Он блудить гаєм,- ми го знаєм.

Блідий-блідий, як та стіна,

Шовковов хустков утираєсь;

Мовчить, як ніч, та ніч німа,

Що, гей пропасниця, приспала

Італію - богдай не встала!

Богдай тоді піднялась д горі,

Коли камінь в морі!..

Місяць сіяє, він читає…

«Померли,- пишуть.- Ні вже д кому

Вертатись сироті додому…

От мовчало би-сь, соловіє!» -

Так він собі. А місяць мріє,

А кабат так ся і біліє -

Перед,- а плечі, як калина

Червона та синя.

«Як тарабани страшно грають,

Браття плачуть, німці лають,

Шабельками підганяють…

Триста пруття зашуміло

Коло мого тіла!

Але бог видить, ліпше знає…»

Сплакав… карабін обзирає…

Він спотикнувся, впав, здихає…

Тяжко зітхнув… Як би й не було! -

Лиш зорі сплакнули.

Ох, боже мій милий! А ти його бачиш,

Як він ся низенько у квіти склонив,

Та й з яснойов зорев за ним не заплачеш?..

Хіба то не ти му так долю судив?

Хіба ж то не твої плекали го гори,

Ті гуцульські гори, бервінковіий край?

Хіба ж то не твоє занесло го море,

Де люди не руські, не руський звичай;

Де сонце тя топить, а претці не гріє,

Де місяць аж гріє, а світла нема,

Де вітер аж сушить, а претці не віє,

Весна не минає, а претці зима

Для руського серця?.. Ох, боже наш, боже!

Прости!.. Забуваю, що господь наш спить…

Добраніч! - А ти як, небоже?.. Небоже!

Хто прийде заплакать? Хто буде тужить?..

Ні батька, ні мами, ні трунви, ні ями…

Собаки волоські кусатисямуть

Над тілом козацьким!.. А й ми ж козаками!..

Козаки за свій край та волю ся б’ють,-

А ми за що б’ємось?.. Ох, браття, не скажу,

Бо мушу ще жити, ще мушу співать,

Аж ту Чорногору собов не підважу

Та Добуша найду. Вже доста му спать

В могилі, вже доста тяжкої покути

За малу причину - молоду дівчину…

Встань, друже! Ми дужі, ми вже не рекрути…

А мусимо гинуть - то будемо гинуть,

Але не під лозовинов

В німецькій неволі,-

За руський край загинемо,

За руськую волю.

Світи, місяцю, красно,

Бо вже ясно та ясно!

Аби ми ся надивили,

Як наш новобранчик

Спочиває в Італії

В зеленім байраці.

Не хоче молодий світити…

Морочиться, мов у диму,

По темній мрі; неначе вбитий,

Неначе хтось помер єму,-

А він, зв’язав головку, рідню

Іде на похорон просить,

А вна цураєтсья, бо бідний,-

У бідного нема що пить.

Отак і він собі, сарака,

Блукає небом, мов селом,

Та просить - відповідь однака:

«Нема коли».

А байраком

Так сумно-сумно, мов в неволі.

Лиш новобранчик там лежить;

Ручки му навхрест, мов ся молить.

А господь наш як спить, так спить…

Коли устане, галичани?..

Хто зна, коли… А серце в’яне,

Так дивлячись на руські рани,

Так дивлячись на руську кров,

Що миє землю, мов водов,

Погану землю.

Вічний пане!

Ци вже і в тебе грошей ніт,

Що-с злодіям запродав світ,

Аби робили, як їм гоже?

Христа ран ради, вічний боже,

Дбай викупить твій мир назад,

Ще доки лютри го з’їдять!

Лиш новобранчик не голосить…

Єго кровця долину росить,

А він як спав, так собі спить…

Ми уздримо, а він не вздрить,

Як галичан поклониться

Україні-мати;

Як руський син у кармазин

Вбереться, не в лати;

Як отаман з гробу встане,

На козаків свисне;

Як бунчуки залеліють,

А булави блиснуть.

Як поганці в однім ранці

В болоті утонуть,

А у Львові на церкові

По ляхах задзвонять;

А церкови-сь одцурають

Анцихриста з Риму

Та помоля-сь господеві

До Єрусалиму

Гарнесенько, вірнесенько

Про долю козачу,

Про руський край, про руський мир…

А він не побачить…

Лук’ян Кобилиця³²

Було колись в Буковині -

Добре було жити,

Не знали ми, що то біда

Та що то тужити.

При кобзині зійшла днина,

При скрипочці нічка;

А вна собі молоденька,

Як у траві чічка,

У батенька у Стефана,

В Волощини неньки³³

Пробувала. Не спиняли,-

Що багло серденько,

Що хотіла, те й робила:

Гуляти - гуляла;

А хотіла рано встати,

То рано вставала;

А хотіла попіспати

В шовкових перинах,

То ненечка старенькая

На пальцях ходила,

Журилася, молилася,

Двері підливала…

На острішку в’ють голуби,-

Вона їх вмовляла:

«Не гудіте, голубочки,

На побитій хаті,

Не будіте мою дочку

В тисовій кімнаті,

Бо я знаю, коли маю

Донечку будити…»

Не плач, серце Буковино,-

Що ж мусиш робити,

Коли така уже доля

Твоя на сім світі!..

Батько помер, неньку вбили,

А сироти-діти

Розібрали добрі люди

Нібито за своє:

Одну турчин, другу москаль,

Тебе, серце моє -

Буковино, на аркані

Повів німець з Відня

В свою глуху Німеччину,-

Головонько бідна! -

Та й запродав ляшкам-панкам

У другу неволю…

Буковино, серце моє,

Лишенько з тобою!

Шумить, летить наш Черемуш

Кровавий у море,

А могили берегами

Чорніють, як гори:

Кого ляхи замучили,

Кого утопили,

А хто не ждав, поки втопя,-

Сам скочив у хвилю.

Сумно зарув наш Сокільський,³⁴

Голосить Сучава:

«Сини мої нещасливі,

Нащо ваша слава,

Нащо думка козацькая,

Батьківськая воля,

Коли усі погинете

У ляцькій неволі!..

Сперли ліси, сперли пашу,

Дров ні хворостини,

Ваші жінки, ваші діти

Від студені гинуть.

А з-під вас ся поточіли

Кровавії ріки,-

Сини мої, сини мої,

Пропали навіки!

Навіки-сте запродані

У панську неволю,

А нікому уступитись

За праведну волю…»

Уступався Юрій Гінда -

Нема го на світі;

Уступався Поколія³⁵ -

Пішов в землю жити.

Обізвався Кобилиця:

- Гори мої сині,

Аби я вас вирятую,

Або за вас загину!

Стоїть місяць серед неба,

Нікому не світить;

Русалоньки не виходя

На берег ся гріти.

Тільки сови посідали

Собі на коморі

Та хтозна-що межи собов

Потихо говоря;

Може, собі нагадують,

Як колись-то було

На волоській Буковині?

Було, та минуло!

А може, вни говорили

Про руські соколи:

Чи муть вни ще гнізда вити

На тім Довгім полі?

Святий знає,- я не знаю…

Сердечко щось мліє…

Ходім ліпше подивитись,

Що в Плоскім³⁶ ся діє.

Сидить Лук’ян конець стола,

На руки схилився;

Сидя кругом депутати -

Кождий зажурився.

Вернулися сеї ночі

Від цісаря з Відні -

І там нема порадоньки

Головоньці бідній…

Цісар сидить на стільчику

Та в картах ся грає,

А ті гори буковинські

Нехай пропадають!..

Нехай пропадають, нехай погибають!

Коби таки вигиб увесь руський рід! -

Так німці си нишком у Відні гадають

Та риють великий, великий нам гріб.

Копайте, панове! Копайте здорові!

Хто яму копає - собі їй копає.

Не тому могила, кому їй зробили,

А тому, кого в ню відтак поховають.

А ми підем з топірцями

В зелену діброву,

Та витешем домовину

Велику кедрову,

Та пішлемо до цісаря

В німецьку столицю…

А самі ся подивимо,

Що наш Кобилиця

Молоденький поробляє

Та що єго гості

Депутати собі діють

В хаті на помості.

Скочів Лук’ян із-за стола:

- А сором-бо, браття,

А сором-бо журитися

У гуцульській хаті!

Наші батьки не журились,

Та й нам ще не конче

Журитися! Наша правда

Велика, як сонце!..

Ми не платим цісарщину,

Щоб німці з-за того

Справляли нам кайданнячко

На руки, на ноги!

Ми не даєм до прийому

Сини наші бідні,

Щоби цісар бенкетував

За них собі в Відні!

Не так, браття-депутати?

Він цісар для того,

Аби правду святу беріг,

Як бога святого,

Аби нарід ущасливить,

А не закопати!..

Ану, хлопці, ану живо

Коня осідлати

Мені мого вороного!

Що буде, те й буде,-

А я їду в Угорщину

До міста до Буди.

Угри волю добувають -

Поможуть і нашу.³⁷

А ви стада воронії

Женіте на пашу.

А як прийдуть з Угорщини

Від мене вам вісти,

Тогді треба, пани-браття,

На коники сісти…

А де тепер наш Черемуш

Глибокий ся точить,

Там мусить кров поточитись,

Панове-молодці!

А тепер ми з карим стадом -

В зелені діброви!

Поки верну з Угорщини,

Бувайте здорові!

* * *

Пасе стадо воронеє

Шовкову отаву,

А пасучи, заіржало

За гуцульськов славов,

Бо втямилось дожидати

З Угорщини вісті,

Чи ще не час легіникам

На кониках сісти.

Ци час, ци ні - а хто се зна? -

Святий може знати!..

Ходім ми лиш, пани-браття,

Стада допасати.

Нива

Доки маю світом нудить,

Доки маю люде гудить,

Доки маю дожидати,

Заки Галич зможе встати? -

Ліпше сам я рано встану.

А сповівшись щиро богу,

Займу плуги круторогі:

Зорю гори та й долину,

Зорю свою Буковину,

Як наш Тарас, як мій тато

Научив мене орати;

І віру, любов, надію

Буковинов скрізь посію.

Виростай же, руський боже,

Пшеницю, як лаву!

Хай зародить моя нива

На співацьку славу,

Хай в’яжеться колос в колос

Від верха до долу,

Хай сіється Буковинов

Правда, віра, воля!

А я піду - як палата,

Так і бідна хата,

Піду руськов Українов³⁸

Женчиків збирати.

Жніть, вжинайтесь, женці мої,

Та й дякуйте богу,

Що поміг нам жито жати

На своєму полі;

Що не підем зажинати,

Мов крепак мізерний,

У чужий край, чужі люди,

На коробку зерна.

Вже не будем, женці мої!

Безсмертний наш Батько

Научив нас свою землю

Питому орати.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Тепер уже знаєм…

Жніть, вжинайстесь, женці мої,

А я заспіваю.

А я заспіваю по руському краю,

Щоб було далеко, далеко мя чути;

Від Чорної гори до Дніпра - Дунаю

Розсипся ми, пісне, барвінком та рутов!

Най руські молодці затичуть кресаню,

Най руські дівчата вінки собі шиють,

Най люди не кажуть, що ми безталанні,

Най сльози кроваві личко нам не миють.

Розсипся ми, пісне, як сонечко літі,

Хай наші кроваві навіки обсушить.

Розсипся, розбийся, як грім по рокиті,

Хай шваркіт німецький нас більше не глушить.

Розсипся же, пісне моя,

Та й не схаменися!

Де попадеш руське серце,

Отам пригорнися.

Як той голуб до голубки

На новім острішку,

Пригортайся, пісне моя!

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

До мого брата Олекси Чернявського, що збудував міст на Черемші у Розтоках

Мостив мій братик мости

З білої риби кості,

З каменя дорогого,

З перстеня золотого.

Мости, брате Олексику,

Мости ти, мій друже,

Єднай нашу Буковину

З Червоною Русев.³⁹

Най Черемош запінений,

І Чорний, і Білий,

Із братію із руською

Нас більше не ділить.

Най возьметься однов силов

До одної справи:

Добувати батьківської

І волі, і слави.

Най загостить з того боку

На наше подвір’я

Руська щирість; а від нас знов

Православна віра

Най вернеться в Галичину,

Най засвітить ясно,

Щоб римського анцихриста

Туманища згасли

І знов правда повернула

На тамтой бік в гості -

Все по твоїм, пане-брате,

По тисовім мості.

[Мій сардак]

Я ж бо тебе не звержуся,

Руський мій сардаче!

Тепер аж я заспіваю,

Тепер аж заплачу,

Бо маю ся в що утерти -

Широкії поли…

Не скину тя, мій сардаче,

Ніколи, ніколи!

12 червня 1863

Душко моя розмаїта

Душко моя розмайная,

Душко розмаїта,

Що з тобою учинити,

Де тебе подіти?

Посаджу тя у садочку -

Буде рожа клясти,

Що ю люди забувають,

Тебе зовуть щастєм.

Спишу твої чорні очі

Віршем на папері -

Скаже цісар мене вбити,

Що людей химерю.

А як пущу тя в діброву

Пташков-щебетюшков -

Буде плакать соловейко…

Що ж робити мушу?

Хіба пущу тя до бога,

Відки й ти ся взяла,

Аби рожі з соловейком

Мене не вклинали!

А хто винен?

«Маю воли, маю поле,

Та не маю свої долі.

А хто винен? - Вуйко винен,

Бо вженити мня повинен.

Да ні з кралев, да ні з панев,

А з сусідовов Оксанов!»

Отак, верта з вечорниці,

Олексик співає.

Вуйко чує, та сміється,

Та вусом моргає:

«Облизень вам та ячмінь вам,

Ви, молокоблюди!..

А Оксана не Лесева,

А вуйкова буде!»

Та й вуйкові і досталась,

Що ж тепер робити?..

Хоче Лесьо в воду штрикать,

Та світа ловити,

Та хтозна-що! А ледаща

Вуйночка моргає:

То на поріг, то з порога,

То ввечір, то рано,

То у садку під грушечков

Із білою подушечков.

А що далі по тім було -

Сказав би вам, та забулось…

А хто винен? - Вуйна винна,

Бо моргати не повинна.

До М. Д.⁴⁰

І я гуцул і ти гуцул,

Оба носим сердак куций,

Оба в лісі родилися,

У Черемші хрестилися,

З ведмедями жмурка грались,

Кресак волев обтикали,-

Та не знали, котров доля

Нас вирядить дорогою,

Чи лихою, чи доброю.

А в нас доля добра була,

За нас обох не забула,

Та хотіла нас панами

Постановити. Та, п’яна,-

Нас що мала у покої

Посадити - а вна свої

Баранчики під ножиці,

Ще й німецькі небожиці,

І всадила! - Оттаке-то

Наробила доля тота!

А хто винен?..

Старий жовняр

Світить місяць серед неба,

Сяють ясні зорі;

Стоїть скеля серед моря,

А на скелі д горі

Стоїть стойку старий жовняр.

Схиливсь на рушницю:

«Місяченьку, місяченьку

Світлий, круглолиций!

Ти у бога проживаєш,

З морем розмовляєш,

Ти з ясними зіроньками

Землю оглядаєш,-

Чи не бачив мої літа -

Рожевії квіти,

Личко моє мальоване,

Кучерики виті?

Може, вони в чистім полі

Стали десь обозом,

А може, вни квіточками

Цвітуть при дорозі -

При цісарській дороженьці?

Місяченьку-князю!

Чом не прийдуть чорнобриві,

Чом не привітають

Хоть годиночку увечір,

Хоть одну мінутку?..

Місяченьку, місяченьку,

Друже мій, голубку,-

Чом лишили сиротою

Мене на сім світі?..

Місяченьку, місяченьку!

Літа мої, квіти!»

Виймив хустку, повтирався,

Подивився д горі;

Виймив дзеркальце, поглянув -

Тарах! ним у море.

А сам за ним!.. Хвиля ревла,-

Хвиля заніміла;

Місяць утік поза хмару,

А зорі зомліли.

До Дмитра Лелика (Цугфіра)

Не в гарячій Італії,

В душних казематах,

А у своїй рідній хаті

Зійшлися ми ся, брате.

Да що з того, товаришу,

Коли наша доля,

Та ружева наша доля,

За голубим морем

Лишилася: не здужала

Білими ногами

За бригадов шкандибати -

Може, вже й пропала!

Може, вже ї не побачиш,

Друже мій єдиний?

Вернули би пошукати,

Та вже нема сили

Мірять царські дорожечки!

Та й чи ж знати, брате,

Де за нею повертати,

Де їй пошукати?

Може, вона з неділеньков

Купається в морі?

Може, вона з Маланками

По тих шкляних горах

Швицарійських гойдається?

І там добрі люди.

Пішли би й ми, пане-брате,-

Боля чогось груди…

А в вишнику поуз хати

Дівчата глаголять.

Подивімся, пане-брате,

Чи не наша доля

Стоїть отам, заквітчана,

Сині оченята?

Пане моя, Ладо моя,

Урочисте свято!..

А я думав, моя зоре,

Що ти десь за морем

Пишаєшся,- а ти собі

В панянськім суборі

Красуєшся, любуєшся,

Знай - в образі свято!..

Ходімо ї привітати,

Товаришу-брате!

До Данила Млаки⁴¹

І ті зорі так сіяють,

Як давно сіяли,

І ті гори голубіють,

Як колись бувало;

І ті люди не змінялись -

Однакі і досі,

Лиш я, батьку, не однакий…

Боже добрий, боже!

Лиш я оден не однакий,

Чахну та марнію!..

Літа свої в Італії

На швару посіяв,

Волю свою з торністрою

Дав до магазину,

А сам вернув в Буковину

Тесать домовину.

От що, батьку, і осталось

Мені на сім світі!

А я гадав в своїй хаті

Ще помолодіти!

Не довелось, не судилось…

Що ж робити мушу?

Треба оддать бідну душу,

Позичану душу,

А самому пошукати

Під землею долі.

Да це, мабіть, так і ліпше,

Хоть і серце болить.

Да ні про світ, ні про люди,

Ні свою оселю,

А про мою Буковину,

Щасливу, веселу,

Що гадав їй звеличати,

Славою опіти

І до людей пригорнути

Добрі єї діти.

Не довелось, батьку, орле,-

Не моя це доля;

Не я єї вінець вшию,-

Така божа воля!

А ти, батьку, його вшиєш -

Серденько віщує.

Нові часи, нову силу

Душа моя чує,

Як згадаю, що лишаю,

Да не сиротою.

Буковино, ненько моя,

Раю мій, покою!

Не сиротов останеш ти

В широкому світі,

Бо є в тебе гарні сини,

Дужі, добрі діти,

Що гарно ся постарають

Про гарну ти долю,

І люди ся не насміють

За господню волю.

Не насміють, не осудять,

Пальцем не покажуть.-

Наша слава, права слава

Вовік не поляже!

От що, батьку, орле сизий,

Думаю, гадаю,

Да на тебе, як на бога,

Пою, уповаю.

Світи, батьку, світи світло,

Бо я вже не вспію!

Світи правду, світи віру,

Любов і надію

По тій нашій Буковині -

Най люди побачать.

Нам не треба німецьких див,

Ні фумів козачих,-

Світла, світла, батьку, треба! -

От за що я гину.

Засвіти го, розішли го

По всій Буковині,

Най, як сонце, запалає,

Народ наш освітить!

А я тебе благословлю,

Батьку, з цего світа,

І з того му благословить,-

І вимолю сили

Твоїй душі, чистій, добрій,

Щоб краю добила

І сповнила України

Великі завіти!

Амінь, амінь, душе моя,

Вовіки і віки!

Гуляли

Гуляли. Гуслі розривались,

Гули цимбали, бас ревів,

Як вихор, легіні літали,

Кружок дівчат, як мак, лелів.

Й мене тягли вни до гуляння…

- Не піду, братчики, я з вами!

Бо у кутку на цвинтарі -

Ох, братчики милі! -

Стоя свіжі, непорослі

Дві чорні могилі.

А там попи поховали

В неділеньку вранці

Тихесенько, без гомону

В одну - новобранця,

А у другу - ту дівчину

З чорними очима…

Ви знали її? - Хатиночка

В гаю при долині…

Обійко їх і ховали

Черці, як голуби…

Ви гуляйте, а я більше

Гуляти не буду!»

Ілем

Сонце низько, вечір близько -

Куда я зайду?

Де я, в кого «Добрий вечір»,

Привіт де найду,

Є хатина при долині

Мазана, нова,-

Коли ж у ній мого серця,

Дівчини нема.

Ох, дівчино, моє серце,

Де, душко, ти є?

На зеленій млаковині

Дуга воду п’є -

Може, й тебе, душко, взяла

Вона до небіс?..

На зеленім млаковинні

Ілем собі зріс.

Одних виучують писарить...

Одних виучують писарить,

А другі пнуться аж в попи;

А я лиш співанки на швару

Хотів посіяти, да й те

Мені не повелось, небого!..

Да що робити? - бити з богом

Ніхто не буде ся!.. Мабіть,

Така вже доля або світ.

З окрушків

I

Я не учився в кобзу грати,

В німецькі школи не ходив

За книжков вірші віршувати,

Я не видав волоських див -

Неук неукий Чорногір’я.

До топірця, а не до ліри

Рука мозольова здалась!

У темний ліс, не на Парнас,

Іди гулять, опришків сину!

Іди з рушницею гулять,

Доки від неї не загинеш,

Доки твій званий кресний брат

Не забере криваву зброю

І не сховає враз з тобою!

Кріс ти був батько, воля - мати,

Зелений гай - і школа, й хата;

І більше пісні ти не чув,

Як ту, що чорний ліс ти гув!…

II

А ти кажеш, наша Музо,

Що будеш витала? -

Амінь, амінь, пречистая,

Велика, святая.

Вітай у нас, як то сонце

По великій ночі,

Нехай утрем дрібні сльози,

Заплакані очі,

І на волю подивимся -

Забудеться горе

І дух новий в нас заграє,

Як голубе море…

І воскреснемо наново

З тяжкої могили,

Й нову пісню заспіваєм

Новов добров силов.

І вернеться наша воля,

А може, ще й слава,

І за кривду поспитаєм

У братів лукавих.

Із дижмов нам вертатимуть

Кров нашу пролиту.

Нас карали, катували,

І ми будем бити;

Всі котюзі по заслузі -

Так ходить по світі!..

А божий суд мусить бути

Вовіки і віки.

III

Душе ти моя - схаменись!

До бога не тобі літати

Тим комонем прудкокрилатим.

Не стякнеш ти, не долетиш,

А замордована упадеш,

І серед загалу пропадеш,

Як серед степу той мотиль,

Як та хмариночка у горах,

Піску зеренце серед моря,

Стебло солімки серед хвиль,

Запорошиночка в безладді,-

Так ти, душе моя, пропадеш!…

IV

Як то в світі докоротать

Немилого віку?…

Боже правий, боже добрий,

Великий наш світе!

Коли-сь дав ми іншу душу,

І інші дав груди,

Чому не дав іншу землю,

Не дав другі люди?

Щоб на мене… О ні, боже,

Ти нічо не винен,

А та душа сама винна,

Коли вона гине,-

Чого пішла на облаки?…

Душе нещаслива,-

Тут бог казав пробувати,

Тут наша могила,

Не на небі!..

V

Творці слава на небесіх

Вовіки і віки!

Він не водить як кішечку,

Стеблом чоловіка;

Він дав йому добрий розум,

Він дав йому волю,

Він дав йому в живу душу

Живущі глаголи

І здорове, кріпке серце

У здоровій груді.

Не ховайте скарби ваші,

Нерозумні люди,

Не закопуйте у землю;

Бо буде карати -

І виросте в ваших домах

Бур’ян серед хати.

VI

Лети, думо, де думаєш,

І не зупиняйся,

Нехай собі беруть тіло -

Від душі їм засі!

Нехай собі беруть тіло,

В кайдани окрутять,

А дух божий вовік волен,

Вовік неокутий.

І не всадять його в пута

Московські нерони,

Не рознесуть копитами

Всі татарські коні.

А що срібло, а що злато?

Беріть собі злато,

А ми будем і без срібла-

Золота багаті!

Чисте серце, чиста совість -

От наші пурпури;

Ваша слава, ваша доля

Мене не одурять,

Як і його не одурили

Ті помазанні брехачі

Від юності і до могили!

Вни наробили колачів -

Не коровайних, а зелізних,-

Та муть, мабуть, сами їх їсти!

VII

Молилася заручена:

«О боже мій, боже!

Виростай же мою красу

В червоною рожу!

Волію я роже-квітков

В гаю процвітати,

Ніж я маю за нелюбом

Свій вік коротати.

Прийде весна недобрая -

Навесні ожию,

А як піду за нелюба -

Навіки загину».

VIII

Коби червоную калину,

Зеленою да жеребинов,

Вже густо-густо обсадить,

Щоб темно, як вночі, в ній було,

А жалібниці ті зазулі

Туди злітались гнізда вить…

IX

Золоті зорі

В облакоморі,

Як білі вівці

В голубих горах.

Де той вівчар ваш

Хмаров мандрує,

Де він сю темну

Ніч заночує?

Чи в самбіровім

Гаю-розмаю,

Чи де дівчата

В Зельмана грають,⁴²

Чи де в цариці

Донечка тужить?…

Вірний мій друже!

X

Хто так високо

Хмаров мандрує,

Золотов трубков

Вівці гуртує,

І випасає,

І завертає,

Ще й у трембіту

Грає та грає?…

Раю мій, раю!…

XI

Обертаюсь,- а ті літа,

Ті молоді мої,

Машерують за тамбором

Цісарськов дорогов.

А я стою та дивлюся,

Та нищечком плачу,

Та сивію як той голуб…

Сам не знаю, за що

Вони мене покинули!..

XII

Місяцю-князю,

Білий вівчарю!

В золоту сурму

По ночах граєш,

Далеко видиш,

Багато чуєш,-

Де я цю нічку,

Де заночую?

Чи в Тегерані,

В рожевім гаю,

Де одаліска

Перли збирає?..

Я й сам не знаю!

XIII

Лети, душе моя, небого,

Куда направилась літать;

Лети - щаслива ти дорога!

Та не збирайся лиш ступать

На мороги самі лаврові,

Бо доведеться на глогові

Сто раз за десяти ступать.

Полинь не мід солодкий пить!

Співать - не у танку гулять!

Тепер не так, як то бувало,

Коли князі нас величали,

З лицарями сиділи влад!

Тепер - о доле ти змінчива! -

Нема і глини на могилу

Тому, що в раю лиш літає…

XIV

Понад славу нема добра

В широкому світі!

Без славоньки світ - як трунва,

Коверцем не вкрита;

Без славоньки світ - могила,

Тяжко в ньому жити;

Без славоньки лице в’яне,

Серденько марніє;

Без славоньки сонце пече,

Пече, а не гріє!..

XV

А тії пророки, а тії святії,

Що мир розсаджали, як пальмовий сад,

Що сіяли правду, любов і надію,-

Чи й тим в часоморю вовік пропадать?

Не дай того, боже, бо того й немає!

Поборники правди вовіки муть жить.

Владики неправди - ті попропадають!

Не бог їх, а люди самі муть судить,

І йм’я їх прокляте задавлять в болото,

Обкрутять прокльоном, к нечистим пішлють;

А праведні вдягнуть порфіри і злото,

Правдати всю землю, розсуджувать муть

Неправого з правим, тирана з рабами!

І буде заплата, і будуть платить

Не пеклом, а кров’ю, гіркими сльозами:

Хто кілько розсипав - ме тілько і пить!

І всім буде кара, і всім надгорода!

Криваві потоки не пусто ринуть…

Не бог ме судити, а в руки народам

Віддасть він страшний свій і праведний суд.

XVI

Чому тоті наші пани,-

Сам себе питаю,-

Хтозна-куди гримаються

Та людей шукають:

То в Парижі, то в Лондоні,

То у святім Ромі?..

Ліпше, брате, не рипаться

Та сидіти дома;

Бо і тут їх достобіса,

Ще більше, як треба,-

І пузатих, і тузатих,

І таких, що небо

На грейцарі розпродують!..

XVII

У науці, у розраді

України доля,

А в залізі да у крові

України воля;

А у пісні голоснії

України слава!

Благословіть Україну,

А я заспіваю.

XVIII

Без милого нема в світі

Ніякого діла;

Без милого світ, як гарешт,

А хата, як трунва;

Без милого життя - гробом.

Пурпури, коруни

Нащо здались без милого?

Носіть їх здорові!..

Одна вночі розмовонька

З милим на розмові,

Одна нічка-петрівочка,-

Беріть собі злато!

А кохання і без него

Щасливе, багате!

XIX

Як та доля невірная

Топче наші квіти

Свойов ногов залізною!..

Що ж мусим робити? -

Ту доленьку ні всилувать,

Ані умолити!

XX

Хто це летить із-за моря

Комонем крилатим,

Як біль, білим? - Вона! Вона!

О, моє ти свято!

Де ж то горе поділося

З широкого світа?

Де ж ті зими студенії? -

Лиш квіти та квіти!

XXI

О боже мій, о боже мій!

Рожевого світа

Лиш на хвильку, а потемку -

Навіки, навіки!..

XXII

Довго - кажеш? О єдина,

Ти лихо гадаєш!

Ненадовго! І я знаю,

І я, мила, знаю

Ту дорогу, куди ти йдеш! -

Ти йдеш у могилу!

XXIII

Оперед вікна я гадав

Покласти два - лиш два, о боже! -

Лиш два рядочки стократь-рожі;

А по двору щоб парка пав

І пишна-горда, бач, ходила

Та срібне пір’ячко ронила.

XXIV

У кождого своя пара

Та й своя порада.

Зійшло сонце зо дна моря,

Чорногора рада;

Чорногорі - буйний вітер,

А вітрові - луги!

Посумують, поворкують,

Як знані два други.

А тим часом срібнорогий

Квапить понад море

До зіроньки вечірньої

На любу розмову.

Відморгнулись, обгорнулись,

Пропали у гаю.

А там явір черемшину

На ніч підмовляє;

Прихилились, притулились -

Ніхто їх не чує…

Лиш я сам-самісінький

Сю нічку ночую.

В Самборі

Ой упала зоря на голубі гори

На самбір-тернину серденько вколола.

«Гой, стій, самборе, не коли!

Як же в мені серце да болить!»

«Ой тобі ж бо, зоре, на небі сіяти,

Не у синіх горах доленьки шукати.

У голубих горах - сам самбір:

Самоборова врода не до зір».

«О, як тяжко зорі в тумані блудити,

А ще тяжче серцю без кохання жити,

Без кохання жити нагорі...

Лучче поховайтесь в самоборі!»

Кріль Ероль

За Гете

Через ліси, через гори -

Недоле моя! -

Їде батько з своїм сином

В неділю до дня.

- Чого ж бо ти, мій синочку,

Голівку сховав?

- Гой, таточку, голубочку:

Кріль Ероль там став!

- Ні, синочку, дитя моє,-

Нічо не стоїть.

- А тото що - у коруні?

Адіть, о! Адіть!!

«Хлопчику, гоя!

Гайда зо мною:

Прекрасні гри му

Грати з тобою!

Прекрасні квіти

В моїм садочку!

Дасть тобі неня

Білу сорочку!»

Ой, таточку, голубочку,

Він мя зачіпат:

Каже, що дасть сорочечку,

Ще й будет ся грать!

- Цить, сину мій манесенький,

Цить, соколе, цить:

Тото вітер буйнесенький

У листі шумить!

«Хлопчику, гоя!

Гайда зо мною -

Возьмуть тя доньки

В танчик з собою.

Мої донечки

В Зельмана грають,

Ще й заколишуть,

Ще й заспівають!»

- Гой, таточку, голубочку,

Дивіться - оя!

Кріль Ероля пишні дочки,

Мабіть, то стоя?

- Ні, синку мій, дитя моє;

То кладений пліт -

А то верба кучерява

Під плотом стоїть!

«Хлопчику, гоя!

Гайда зо мною,-

Я тебе возьму

Силов з собою!

Твоя урода -

Моя подоба.

Рушай зо мною

В мою господу!!»

- Вай, таточку, голубочку!..

- Цить, синку мій, цить!

- Хоче мене король Ероль,

Таточку, убить!!!

- Ні, синку мій, дитя моє…

Недоле моя!..

…Не йдіть, люди, у дорогу

В неділю до дня!

Мина гори, мина доли,

Мина чорний ліс…

Батько сина неживого

Додому приніс.

Співак

За Шіллером. «Die Theilung der Erde»⁴³

«Ходіть, люди, ходіть, добрі,

Ходіть, мої діти! -

Каже господь милосердний,-

Поділю вас світом.

Що видите - то і ваше,

Усьо вам дарую!»

Ох, лишенько: як мурашки,

Усі ворухнулись!

Гуцул вхопив полонину,

Мужик хапнув поле,

Циган - клевець та ковало,

Дяк сів серед школи,

Жид загарбав мішок грошей,

Німець - бочку пива

І так далі, і так далі -

Усьо розфатили!..

Аж і співак шкандибає:

«А мені що, боже?»

«Ох, лишенько! А ти ж де був

Дотепер, небоже,

Що не прийшов, коли другі?»

«Я був, боже, в раю,

Щоб на тебе надивиться,

Послухать, як грають

Ті ангели білокрилі,-

От де я був, боже!»

«А що ж робить? - каже господь,-

Я вже не поможу…

Да дві речі ми остались -

І ті ти дарую:

Мій світ світлий з ангелами

І волю святую».

Прощі

За Гейне

Лежить козак молоденький

Да на хорування;

Коло його стара мати:

- Сину мій коханий!

Тепер літечко надворі,

Ідуть люди в Київ -

Іди і ти помолиться

Пречистій Марії:

Вона тебе вихворює,

Серденько загоїть!

- Нічо, мамо, нічо, сиза,

Ріднесенька моя!

Ходім в Київ помолиться

За мою Оксану…

Доле моя, доле моя!..

Мамо моя, мамо!!

…У Києві у святому

Молебень ведеться;

У Києві у святому

Там благодать ллється!

Хто на ноги нездужає,

А подужать хоче,-

Несе ніжки восковії;

Хто руки, хто очі…

А мій Іван несе серце

Із ярого воску:

«О, пречиста великая,

Ти матінко божа!

У сусіда було дівча -

Укрили коверцем…

О, пречиста ти київська,

Загой моє серце!!»

…Горить свічка на ліхтарі,

Горить, догоряє.

Лежить Іван на постелі -

Уперше дрімає;

Білу ручку - на сердечку…

Така його доля!..

А тим часом у кімнаті

Поволі, поволі

Тихі двері одчинились

Та й знов зачинились:

Ввійшла в хату божа мати,-

За нев два ангели,-

Та й поклала білу ручку

На сердечку Йвану…

Серце стало… А та ненька

Не знала - аж рано.

Осьмий поменник Тарасові Шевченкові на вічную пам’ять

И слышах глас с небесе, яко глас вод мног, и яко глас грома велика, и глас слышах гудец гудущих в гусли своя, и поющих яко песнь нову.

Апокалипсис

І Ти, Батьку, возопів нам

Таку пісню нову

Чистим серцем, чистим духом,

Чистим рідним словом.

І собрав нас свойов гуслев

У собор великий,

І здригнулись на престолах

Черлені владики,

Бо почали попускати

На залізних главах

Ті, сльозами насаджені,

Корони криваві.

І почали валитися

Ті катуші люті,

А на гробах поборників

Зелена, як рута,

Стала воля виростати,

Здойматися д горі.

Не здоймилась, затолочив

Тяжкий її воріг…

Затолочив? - Всі тирани

З усійго світа

Не годні ї затолочить,

У землю убити;

Бо вна, як озиме жито,

Корчем розростаєсь,-

А над житом пісня пієсь

І день зустрічає.

І що прийшло з того всього

Багровому звіру? -

Він Тя убив та й задумав,

Що і Твою ліру

Розбив о стовп свої тюрми.

Не розбив-єсь, кате,

Лиш ударив нев,- і тілько!

А вона, проклятий,

Задзвеніла тим сильніше -

Весь дух стрепенувся.

А ти поблід, бо проверглись

На всій святій Русі

Зачаровані сини їй,

Що закляті спали

Під нечистов твойов лудов.

Проверглись, устали

І до мечів своїх ясних

Простягнули руки -

І віддадуть кара в кару

І муки за муки;

І подеруть на онучі

Ті ваші соболі,

І посадять на престолі

Не вовка, а волю.

А Ти се все заподіяв,

Великий наш святе!

О, не зійшлись ми сьогодня

Мерців споминати,

А прийшли ми спом’янути

Воставшу од гробу

Нашу славу, наше слово

І нашу свободу.

І живого спом’янути

Тебе в наши душах!

Жива є Русь, і живі є

Всі душі на Русі;

І воспоють таку пісню,

Як згойдане море,

І поведуть Твої речі,

Як вічнії зорі,

Нас у лиман той безпечний

Просвіти і миру,

А могили лиш кайдани

Та ніч будуть крили.

Достойно єсть, пани-браття,

Святих споминати,

Достойно єсть їм молитись…

Да ще краще, браття,

Ті діла їх послідують

І речі святії

І на їх гробах великих

Садити надію.

І виросте та надія,

Умита росою,-

Не росою, а сльозою,

Тов чистов, святою;

І здойметься, як ті дебрі,

Годовані ріки,-

Не рікою, але кров’ю

Вовіки і віки;

І здойметься, і виросте,

І зазеленіє,

І зацвіте, і уродить

Велика надія -

Діла добрі, діла нові,

Діла неминуті,-

І розіб’є на шматочки

Тиранськії пута.

І почує нова душа

Нову в собі силу,

І посадить не надію

На святих могилу,

Але голови тиранів

Посадить вна, браття!

І віддасть вна волю волі,

А катові ката.

Й позбирає свої діти

В хатах на помості,

І приїде правда, воля

Навік до їй в гості.

Спом’янімо ж, пани-браття,

Святого ми нині!

Не вмерлого, а живого,-

Бо слово не гине.

Форма в форму міняється

Від віка до віка,-

Да без краю і без міри

Жив дух чоловіка.

Осьмий поменник Тарасові Григоровичеві Шевченці на вічную пам’ять

И видел под олтарем душы избиенных за слово божие и за сведителство, еже имеяху. И вопияху гласом великим, глаголюще: доколе, владико, святый и истинный, не судиши и не мстиши крове нашея от живущих на земли?

Апокалипсис

І ми, врешті, запитаєм

Тебе, боже правий,

Коли уже мстити будем

На царях лукавих,

На владиках тих неситих

Ті криваві ріки,

Що сипались і сиплються

Вовіки і віки

З святих твоїх мучеників,

Поборників слова?

Чи ж навіки сидітимуть

Кати на престолах,

Кати правди, кати волі,

Кати всего духа,

І оперед народами

Затикати уха?..

Много муть они сидіти,

Правду нечувати;

Много муть они сидіти,

Святих убивати,

Бо й ми сидим та дивимся,

Заложивши руки,

Як ті звірі їх погані

На двоякі муки

Христів наших по одному

Ведуть на Голгату.

А та мати Україна,

Та болізна мати,

Вмивається кривавими,

Під хресатами стоя!..

А на кого єї сльози

Упадуть? - Я боюсь,

Що на нас они упадуть

І на наші діти!..

Тяжка судьба судилася

Спасителям світа,

Бо вни муся свойов кровйов

Твердить своє діло,

І на хрести віддавати

І душу, і тіло.

Да горе нам, як та кров їх

Задарма пропала,

Як ті речі їх святії

Вітри розмахали:

Бо з вівтаря в праведного

Вни правити будуть

Всю кров свою,- не в убійців,

О ні, браття! - будуть

У нас її вни правити

До каплі одної,

А праведний пожалуєсь

Крові їх святої.

Бо і нам зіслав пророка

Небесний владика

І проповів єго слово

Він добре й велико,

Єго слово до усіх нас!

А ми ж, пани-браття?..

Він нам велів учитися

І других навчати;

Він нам казав по-своєму

Вести своє діло;

Він нам казав не по корчмах

Ніже по весіллях

Увихатись, а у своїй

І хаті, і школі

Добувати свого щастя,

І сили, і волі.

А ми ж єго послухали?

Удармось у груди,

Та лишімо забріхувать

І себе, і люди,

Що ось то ми: і те, і те,

І те учинили!..

Нічого ми не вчинили,

Хоть дав бог і сили,

І руки дав, і часу дав;

На то, аби спати?

Ні, те на то, аби спати,

А на тоє, браття,

Аби в люди допровадить

І себе, і тії

Брати наші ледащії,

Недбалі, сліпії,

А тогді аж ме нам ялось

Єго спом’янути

І увінчать пам’ять єго

Барвінком і рутов.

Думи мої, діти мої

Думи мої, діти мої,

Лихо мені з вами!

Поклав би вас, як жовняре,

Пишними рядами,

Та боюся, що вас займуть

За голубе море…

Думи мої, діти мої,

Лихо моє, горе!

За море б займили, як мене гонили,

Гонили та били… чому не втопили?

Не знали би люди, як темної ночі

Кривавов китайков втираються очі,

Як з тихов зорею говорить стойкар;

Не знали би були…

Думи мої, думи,

Тепер довелося за вас відвічать,

Бо вни мене лають, мені дорікають:

«Ледащо ти,- кажуть,- іди в поле жать,

А не втирай дрібні сльози

Тихими ночами!»

Думи мої, діти мої,

Лихо мені з вами!

Думи мої, діти мої,

Що з вами учиню?..

Посію вас барвінками

По всій Україні

І буду вас виростати,

Слізьми ізрошати,-

Процвітете, як то море,-

Хто ж вас буде рвати?

Не я вже вас зриватиму,

Зриватимуть люди

Та дівчата до вінчання,

А мене забудуть.

Нехай і так, що ж робити?

На все божа воля.

А я за вас у Сучаві

Святому помолюсь.

ІЗ КОЛОМИЙСЬКИХ ПОЕТИЧНИХ ЗБІРОК

На могилі званого мого брата Михайла Дучака у Заставні

«Чого мовчить він, як могила? -

Усі камраття говорили,-

Чого він плаче уночі,

Чого, на стойці стоячи,

Скитається, як морська хвиля?

Хіба ми всі єму немилі?

Нехай же сам собі мовчить!..»

І скеля висока, і море глибоке,

І гордий Венедик⁴⁴ - всьо спить,

Лиш бранець в касарні високо-високо,

Високо в віконці сидить.

І як то човенце без китви, весельця

Та буря туряє, мете,

Так думка полоха зарізане серце,

Терновий вінець му плете:

«Чи ж перебреду я то солоне море,

Чи тут мене срібними вб’ють?

Бувайте здорові ви, гуцульські гори,-

Тут глинов присипють, ох, тут!

А шовком голівку ніхто тут не зв’яже,

Ні груди не прийде укрить;

Хто ревне заплаче, хто серце покаже? -

Хіба лиш орев засипить!

Коби-то хоть мати товариша свого,

Щоб душу студену нагріть!

Людей без рахуби, а серця й одного

Немає між ними, ох, ніт!»

І ревно заплакав некрут молодинький,

На руку голівку склонив,

Як габа по морі, так билось серденько,

Князь-місяць за туром гонивсь,-

Поховзся та й упав у море.

…А ти так пишно, як та воля,

Перед касарнев уночі,

Касарську стойку стоячи,

Слухав єси отсі глаголи,

І знов походжував поволі,

І тихо плакав ходячи.

«Ходім, брате-новобранче,

В сербський монастир

Да найдімо двох ченчиків

Читати пластир.

І будуть нам два ченчики

Псалтирю читать,

І будуть нас на утрені

В брати постригать;

І будуть нас на утрені

Перстенем ломить,-

І будемо вовік віка,

Як рідні, два жить.

Ти у мені, я у тобі -

Так будем тривать.

А щоб люди не казали -

Не будем казать.

І буде нам одна слава

І доля одна -

І підем ї пошукати

В неділю до дня…

В неділеньку ранесенько

Доля вставала,

А як стало на всеношне,

Вона купалась.

Купалася вона в морі

Да на камені,

А ми оба закралися,

Сукні забрали.

А вна за мнов загналася,

А я утікав,

А як убіг у церкову,

Піп нас повінчав.

У п’ятницю з райських дверей

Кровця да текла,

А в суботу наша доля

Проскури пекла.

А проскура покотилась -

Ми за нею йшли

Та до зорі вечірньої

На наніч зайшли.

А зіронька про місяця

У нас питала;

Ми не вміли оповісти -

Вона плакала.

А шаблі нам поржавіли

Від єї сльози…

А ти, святий за райськими,

Ти нам поможи!»

І як казали, так і сталось:

Пслатир і утреню наняли,

По таляру попові дали,

Аби їх перснем розламав

А як домів поодпущали -

Вони гарненько попрощались,

І тричі на рік обіцялись,

Оден у одного бувать…

«Чогось мені тяжко, чогось мені важко,

Чогось в мене серце болить;

В одно мені, любко-голубко, нанашко,

В одно мені братик ся снить.

І снить він мені ся в дворах на помості:

Новая світлиця, столи,

А поза столами весільнії гості -

Ох, вайльо, як в серці болить!

А перед столами чотири бояри

У чорних киреях стоя,-

Ох, стали вни, стали, як чорнії хмари,

Нанашечко, утко моя!..

А він мід не носить, а він їх не просить,-

Ні оком не моргнуть, німі…

«Збирайся!» - гукнули, аж стіни здригнулись…

Ох, дайте водиці мені!

А другі під стіньми - все рижими кіньми -

Собі знов: «Рушаймо, вже ніч!»

«Ще писану хвильку, одну ще годинку…»

«Не можна, не можна,- пріч, пріч!»

І вхопили, кляті, насилу го з хати,

Помчались хто знає, куди;

Лиш чуть, як просився, як плакав, як бився…

Водиці, нанашко, води!

Нанашка мовчала, слівця не казала:

«Не плач ти, мій милий, не плач!

Я дам щось напиться - не буде вже сниться,

Я куплю ти в місті колач,

Лишень не плач ти, мій легіню!..»

А він опівночі в неділю

Без свічки коника сідлав,

Без свічки кармазин вбирав,

При зорі з двору виїжджав.

Пішов товариша відвідать -

Нанашці й слова не сказав.

«Вийди, вийди, товаришу,

До мене надвір,

А що люди говорили,

Ти людям не вір.

Бо ті люди говорили,

Що зоря німа

Та що у нас в Чорногорі,

Барвінку нема.

А учора в Чорногорі,

Як місяць сходив,

Наш отаман молоденький

У зброї ходив,

До місяця кривавії

Ручки обзирав,

А як зійшли косарики,

Він їх умивав.

І не міг він, молоденький,

Криваві умить,

А як зоря придивилась -

Забула світить.

…У Києві під Лаврою

Там лірник сидів⁴⁵

Да аж вісім же він пісень

На ліру завів.

А як же він вісім пісень

На ліру заграв -

З найстаршої маковиці

Камінь ся зірвав;

Упав єму перед ноги,

Упав та й просив,

Щоб не співав вісім пісень,-

Урве монастир.

…Три жовняри молоденькі

З обозу да йшли,

Да й дівчину заручену

На лаві найшли.

«Ох, боже мій милосердний,

Коби вна жива,

Я би з нею покохався

Хоть рочок, хоть два».

«Ох, боже мій милосердний,

Коби вна жива,

Я би з нею повінчався

В неділю до дня».

Лиш той третій молоденький

Сказать не зумів:

Поцілував біле личко -

Упав та й умлів…

Укупці ж їх і поховали:

Єї у мирсі та в рукавах,

Золотий перстень на руці;

Єго в препишнім кресаці,

У кармазинах да у павах!

Отак обох і поховали

У малиновім байраці…»

А я так щебечу, як пташка в калині,

Як ластє у маю, кую,-

Чому ж не виходиш, мій друже єдиний,

Чого я вже добу стою?

Чи, може, на мене нагнівався, брате,

Що я не в реченець прийшов?

Старая нанашка самая у хаті,-

Я, брате, рубав єї дров.

А може, ти думаш, що я без гостинців

Заїхав у твої двори?

Усім твоїм сестрам по павлянім пюрці,

А браттям топори в дари;

Для тебе ж самого коня вороного

Із морського стада привів

Під срібним коверцем, турецьким сідельцем,-

Поїдемо, брате, на Львів.

Лиш вийди стрічати, мій друже єдиний,

Єдина порадо моя!

Мій коник убився в моріг по коліна,

У твоїх вороях стоя.

Все тихо, все глухо - з покоїв ні слова;

Великий на мене це гнів.

Коли ж ти не ласкав - бувай ми здоровий,

А я собі їду домів

Та й більше в тебе вже не буду…

«Аж на страшнім Христовім суді,-

Стала зозуленька кувать,-

Аж там він ме тебе вітать,

Твій щирий брат, твій брат єдиний,

Бо довелося в домовині

З царської муштри спочивать».

«Земле моя, нене моя,

Голубко моя,

Пахучими васильками

Майованая,

Дрібненькими слізоньками

Поливаная!

Ти вірного товариша

Узяла єси,-

Від вірного товариша

Поклін понеси.

І красно му уклонишся

Добрий вечір дай,

А як схоче серце спати,

Ти го не займай.

Із чирчиків та з ромену

Кубелечко звий,

Зозулиним синім пюрцем,

Як мати, укрий,

А з перстеня золотого

Забавочку дай,

Лебединим щебетанням

До сну му співай.

Співай єму, серце моє,

Про сонячний світ

Та як в садах красується

Той маковий цвіт;

Да як рожа стрільця кляла -

Ти, доле моя!

Як плакали товариші

В неділю до дня;

І як дівча на пречисту

По воду ішло,

І як воно, вертаючи,

Золот хрест найшло,

І як воно рано-рано

Личко вмивало

Ще й русою да косою

Єго втирало,

Да як воно чесалося

Білим гребінцем,

Да як воно вінчалося

З цвинтаря вінцем,

І як воно голівоньку

Клонило на стів;

І як місяць молоденький

За хмарою вмлів».

Отак єму співатимеш,

Рідна моя мати!

Отак, врешті, довелося,

Єдиний мій брате,

Заспівати! Боже, боже,

Да що вже й казати!..

Доводиться поволеньки

Усьо поховати,

Що у світі любе, миле.

Нехай і так буде!

Може, й мене на сім світі

Нечуй не забуде.

Не барися ж, чорний друже,-

Доста світом нудить,

Доста уже насміялись

Письменнії люде

З моїх сльозей віршованих

І кров’ю умитих!

Веди ж мене, тихий друже,

Туди, де би жити:

У могилу глибокую,

У могилі, може,

Як у тих аравських ночах,

Усьо понаходжу,

Що у світі було любе:

І добрії люде,

І ненечку ріднесеньку,

І батька-голуба,

І ті літа молодії -

Маковії квіти,

І ті сестри щебітливі -

Невиннії діти,

І тебе, ти, моя зоре,

Чорнявая Цоре,⁴⁶

Щось зоряла надо мною,

Як ранішня зоря

Місяцеві молодому

Зоряла - зомліла…

Там ми, серце, звінчаємось:

Досвіта в неділю

На всеношній повінчають…

Доле моя, доле!..

А ти, брате Михайлику,

Брате мій, соколе,

В дружби підеш молодому.

О боже мій милий!..

А може, нас попи твої

Так тільки дурили,

Що другий вік у могилі

І луччая доля?

Може, й нема, хто те знає!..-

А правда ж, а воля,

А надія наша вічна?

Ні, боже ти, світе;

Ти праведний, ти живущий

Вовіки і віки,

А ми твої рідні діти!

Хіба сиротині

Вже не буде краща доля,

Як плакать під тином?

Циганка

Николаєві Кочеранюкові з Великого Села⁴⁷ на поклін.

Оба і в попелі ми грались,

Оба ходили й гнізда драть,

Обом і чупер обрубали,

Оба ходили й франка знать,

І солоного моря пити,

Обом нам дали і абшити;

Оба чи в діло, чи гулять -

Як рідний брат із рідним братом.

І в парі, брате, ми, мабіть,

На той помашеруєм світ,

Як ті два близнюки на небі!

Да там, мабіть, нас ще не треба,-

Пожиймо, брате, лучче тут,

Де ще гуляють, грають, п’ють.

Воліє циган нам заграти,

Ніж ті попи, товсті, пузаті,

Нам вічну пам’ять мають гути.

Да що вже буде, то вже буде,

А ми до діла, побрати’!

Коли немає що робити

Ані за що біду пропити,

Коли слота січе - а ти

В сегельбі, друже, в жменю дуєш,

То я сідаю та віршую

(Не так-то я, як вражий нуд!).

От сяду си та що-небудь

Таке утешу, що аж дивно!

А щоб віршоване те мливо

Борше мололось,- а я взяв

І кому-небудь го завдав -

От як би се тобі, мій брате!

Чи ще нагадуєш ту хату,

Тоту хатиночку в гаю,

Геть аж за місто на краю,

У кучерявій черемшині?

Донині, братику, донині

Не може серденько забуть…

Дурне ти серце!.. Ану, в кут,

Ви, давні думи,- бо заплачу!..

Пішло то серденько козаче

До циган в найми… Що ж робить!

Що серцю любе - лиш любить.

Чи як ти кажеш, друже-брате?

Ти добре радив, коли ж кляте

Годі навчити було!.. Гляв -

І, як у той крутіж, упав

У ті прокляті чорні очі!

І хочеться, і ще ся хоче -

Хоть серце зна, що пропадає -

У ту хатиночку у гаю!

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Да що ж я маю нарікать -

Хіба не вірне вна любила?

О боже правий, боже милий,

Один, один я виноват:

Одного серця було мало!

А як коханого не стало -

Тоді я догадавсь, коли

Той гострий ніж, бо затроєний

Таков отрутою, що й гинуть,

І жити годі!.. А ти знав

І все казав,- а я не слухав…

Де вже в кохання того уха! -

І ю втопив, і сам пропав!

Прийми ж, брате Николаю,

Оцю мою думу

Да ще й другим дай читати,

Най вчаться розуму,

Та з коханням не жартують -

Кохання не жарти!

Серце наше невеличке

Не тяжко роздерти,

А загоїть єго тяжко:

Криваве і згине…

То не болить, пане-брате,

Що підеш в могилу

З неубитим цілим серцем -

А болить з убитим!

Ліпше на сім білім світі

Душу загубити,

Як серденько зарізати!

Уб’єшся - спочинеш,

А так - годі в світі жити,

І гинуть не згинеш.

Чи як кажеш, Николаю?

Хтозна, може, й брешу!..

Да що робить: коли зачав -

Нехай вже допишу…

Du, braunes Kind, was starrst du so Hinein in die silbernen Wellen?

Neubauer⁴⁸

Пролог

У неділю вранці-рано

Б’ють залізо два цигани.

А у лісі в матридуні

Сидить собі пишно-думно

Циганочка молодая -

Матридуну обриває -

Та й словами промовляє:

«Матридуно, матридуно,

Кривавії квіти!

Чо я така нещаслива

В широкому світі?

Чого мене убивають,

Як теє залізо?

Чо він мене не зарізав,

Ножем не зарізав

На неділю в опівночі?

Була б я не знала,

Як він з другов кохається,

Мене забуває,-

Той невірний багацький син…

А я го кохала,

Я му волю учинила,

Я все єму дала,

Усьо, усьо!.. Матридуно,

Єдина ти моя,-

Я го вірне полюбила…

Гоя, гоя, гоя…

Горе моє несповіте!

Я вірне любила!..

Я він лишив свою Цору,

Він мене покинув,

Ні ту квітку серед степу,

Стоптану ногою.

О!.. я єго нагодую,

Я єго напою -

Да не медом, не ситою,

Як досі поїла!

Матридуно, матридуно,

Кривава та біла,-

Я тобою го напою…

Гоя, гоя, гоя!..

Доле моя нещаслива,

Доле моя, доле!..»

Пішла лісом, ридаючи,

Під березов сіла;

То сміялась-реготалась,

То плакала-мліла,

То знов коси розплітала,

То знов заплітала.

А цигани Нестерюка

У шатрі співали:

«Під білою березою -

недоле моя!

П’є Нестерюк з циганочков

в неділю до дна.

- Циганочко-волошечко,

анумо здоров!

- Чого в тебе, Нестерюку,

на полах да кров?

- Циганочко-волошечко,

я кругав’я вбив,

А він мені рантух-полу

кров’ю да збрудив.

- Гой-гой, ти мій Нестерюку,

не птаха це кров!

- Цить-цить, душко-циганочко!

Анумо здоров!

- Здоров, білий Нестерюку,

пий, серце, до дна!..

Поховали Нестерюка

в вівторок до дня.

А циганка чесалася

да коси плела…

Засміялась - та у воду:

долів поплила».

I

Кохайтеся, пани-браття,

Коли серцю воля,

Тільки з серцем не жартуйте

З дівочим ніколи!

Бо го легко розкохати,

А тяжко впинити:

Кого вірне полюбило,

З тим хоче і жити.

А не зможе - чого жити?

Краще у могилу -

Аби тільки не самому,

Аби тільки з милим,

Аби тільки без розлуки!

Отак, пани-браття:

Коли годі кохатися,

Навіщо займати!?

Помер старий козак Соколій,

І ввесь маєток, бач, остав

По Соколієві удові:

Лани, степи, одая, став,

Стайні, побої прехороші,

Скриней чи три, чи штири грошей;

А що вже син - так що легінь!

Щоб добрим людям хоч усім

Такого козака діждатись!

Чи до роботи, чи гуляти -

Він перший на цілий окіл.

Недурно звали го й Сокіл,

Бо був раз парубок за себе!

Да лиш одна му була хиба:

З циганков покохавсь - та й ну!..

Да я не дуже і вину

Даю єму, бо раз циганка:

І в таліянина, і в франка

Таке я диво не видав!

Уздрів наш Марко - та й пропав,

Як той метеличок у цвіті!..

Коби на сім веселім світі

Очей лиш чорних не видать:

Побачив - вже й вдавився кат

І серцем, і душев, і волев!

Чи будь вірлом, чи будь соколом -

Вони приборкають на час!..

Так, бачите, і Марко наш

Гостив у світі. Бідний Марко!

Так б’ється, в’ється за циганков,

Аж пропадає! Що ж робить?

На те ми люди, щоб любить

Дівоче серце… Не іначе!..

А мати журиться та плаче,

Аж в стіни головов товче,

Та аж на колінках го молить:

- Покинь, покинь ту дику долю!

Люди стикаються - покинь!

Згадай, хто ти, і чий ти син,

І що у парі вам не бути!

Не діждала б я була чути

Такові речі!.. Онде ніж:

Возьми го, сину, та доріж

Нещасну матір!.. Поховаєш,

А на гробу ся повінчаєш

З циганкою!..

- Боже, боже!

Чо плачете, мамо?

Думаєте, що я справді

Циганку кохаю

Чи там з дівок яку-небудь? -

Не мав би-м роботи!

Я їх много перелюбив

Людям на охоту.

Нащо ліпше і кохати? -

А я вже сам, мамо,

Хотів її покидати,

Як учув, що слава

Пішла селом недобрая…

Я не люблю слави.

А хоть тоту дуритиму,

Котру загадаю,

А вженитися вже мушу,

Щоб мовчали люде.

Я женюся! А дівками

Потому хоть воду

Гатитиму - тільки буде!

Хорошов уродов

І вкрай світа їх загулиш -

Ледачі, та й тільки!

Пошукайте ж мені, мамо,

Хорошої дівки,

Але з грішми - чи чуєте?

Та й будемо сватать.

А як підем - то перший раз

Я, мамо, у хаті

І не гляну на дівчину:

Вона одуріє!

О, я їх налогу знаю!

Так, мамо, що вмію

Я вгадувать ті зазулі? -

Отак, паніматко!..

Виймив люльку, зажог губку

Та й вийшов із хати

Сміючися. А удова

На сто коньох їде!

Ухопила ціпок в руки -

Пішла до сусіди,

Щоб гарненько порадитись,

Як дальше робити

І де би то невісточку

Багату добити;

І такі-то часом люде

Бувають на світі!

Не все золото та срібло,

Що в очі ся світить;

Не всім треба дати віру,

Хто каже, що любить…

Да нехай це! Побачимо,

Що далі ще буде.

II

Хто шукає, той і найде,

Як то люди кажуть.

І Маркові вишукали

Таку, що й за князя

Не сором би - таке чудо!

Що красна, що врода,

А що віно: лиш гай один -

За днину не сходиш,

А про решту і не кажи!

От взялись за діло:

Зговорили, злагодились,

А в другу неділю

Вже й рушники Катерина

З кедрової скрині

Подавала - кращий Марку…

А сама аж гине,

Що погляне на легіня!

Да легінь не конче

Нев журиться. Сидить собі

Веселий, як сонце,

Та з газдами розмовляє,

Торги якісь ладить.

А Орлиха (се би теща)

Така уже рада,

Що аж гуля! «От господар!

Значно, що господар».

Соколиха собі рада,

Що з багатим родом

Посвахалась. Лиш Катруся

Думає-гадає,

Як то вона жити буде!

Чому ж не займає

Той царевич мальований?..

І сльози линули.

А Орлиха: - Що ти робиш?

Щоб я і не чула

Твоїх плачів! Він - господар:

Єму інше діло,

Моя доню, у голові,

Як за ручку білу

Істискати. Утрись, дочко!..

Отакі-то люди:

Вони судять - як нас видять,

Не заздрівши в груди,

Чим то серце потайливе

У нас нишком грає!..

А що Марко мій розумний

За столом гадає?

Нехороше він гадає:

Серце одурити,

Свіже серденько дівоче.

Неситий, неситий,

Нерозумний мій легіню!

Ти, друже, не знаєш,

Що то серце хоть маленьке,

А світ підбиває -

Цілий цей світ незмірений…

Така божа воля!

Не бог - серце орудує

Усев наша долев.

А де розум хоче вершить -

Пропав-єсь навіки!..

Серце першим, серце старшим

Паном чоловіка!

Уже зорі погасають,

Ранок наступає,

Устав Марко із-за стола,

Домів ся збирає.

- А що, мамо, хіба підем?

- Посидь ще, соколе! -

Просить теща.- Та я б сидів,

Так робота в полі,

Паніматко. Тепер весна!

- Нічо, нічо, сину!

Й я так люблю!.. От господар!

Но де Катерина,

Де вна ділась? - Лишіть, нене:

Може, пішла спати,

Протомилась - лишіть єї!

- Золотий мій зятю!

Як жалує свою рибку…

Розумний - та й годі!

Та як кажеш, мій соколе:

Остає при згоді?

На пречисту? - На пречисту.

Що слово, то слово!

- Нічо, синку! Добраніч же!

- Ідіте здорові,

Та приходіть до нас зчаста,

Аби обізнатись

З Катрусечков! Чи як кажеш?

- За то вже не знаю,

Паніматко: тепер весна -

Чи нам часу стане!

Да я буду приходити…

Ходім!..- Попрощались.

Марко пішов. А Орлиха

Гуля по господі

Та аж свище, така рада:

«Господар - та й годі!»

І отакі часом люди

Бувають на світі!

У них срібло, у них злото,

Усе, що ся світить,

Як в тих дітей нерозумних,-

А такі щасливі

В широкому сему світі!

Таки своє мливо

Молотимуть, сіятимуть

До самого гробу,

А ще, може, і в гріб возьмуть!

«Господар - та й годі!»

Лиш та Катря безталанна

Не ликує з мамов:

Лежить собі у кімнаті,

Умита сльозами.

«Колись прийду… нема коли!..-

Він мене не любить!

Боже, боже: себе й мене

Він марне загубить!

Так… не любить! - я виділа!..

Чого ж бо я плачу,

Коли ми ще ні вінчані?..

О, єго побачить -

Гірше шлюбу… що то шлюби!..

Що буде, то й буде:

Я без нього жить не можу!

Чому ж він не любить?..»

III

Сяють зорі, місяць оре,

Люди спочивають;

Серед шатра циганського

Вогник погоряє -

То палахне, то потахне.

А дівка-циганка

Сидить собі підпершися:

«А де ж гордий Марко,

Що то личко не цілує

Та ті чорні коси

Не розплете, не грається,

Як бувало досі? -

Нема Марка: заручений!

Десь у свої рибки

Сю темную ніч ночує!..»

І циганка швидко

Втерла сльози, бо хтось іде!

Хіба кучерявий

Єї Марко?.. Ні, не Марко,

Не доля кохана!..

- Чи спиш, душко-циганочко?

Втвори, сизокрила!

Побила мня на сім світі

Лихая година

Та нещасна! - А ти ж відки?

- Та я з-за Кидриня.

- Там, де вдова Соколиха

Посватала сина

З багачкою? - Се я ж сама!

Сама я, голубко!..

А він мене не кохає,

Він мене не любить,

Він мене не любить, сиза,-

Я се добре знаю!

А я єго вірне люб’ю;

Гину, пропадаю

За невірним!.. Боже, боже!

О боже наш, боже!

Ти ж сам знаєш, що без нього

Я жити не можу…

Ні, не можу я так жити!..

Чому ж він не любить?

Чи я в світі не хороша,

Чи чув серед люди

Недобрую яку славу?..

Ні, моя ти зоре:

Я не хочу, щоб він любив,

Лиш най заговорить

Яке слово до вподоби!

Лиш най хоть подурить,

Що мня любить,- я повірю!..

Чо ж ти так похмуро

Подивилася на мене?

Може, й ти любила?

Тож вір мені, моя пташко,

Повір, сизокрила,

Як то болить!.. Може, тебе

Отак не боліло?..

Циганочко! Циганочко,

Ти не знаєш зілля,

Щоб він любив мене одну?

Що хочеш, даю ти,

Лиш зроби так, аби любив!..

Або дай отрути

Напитися, нехай гину!

Я не можу жити!..

- Цить, сердечко, цить, рибочко!

Щось будем робити,

Аби єго приборкати!

І я таке знаю…

Я ще й гірше в світі знаю…

Не те «не кохає»,-

А кохає та покине!..

О, моя ти зоре,-

Ти ще цего не зазнала…

Да щоб і ніколи

Не зазнала цего горя!

А я його знаю!..

Минулося… Коли хочеш,

Я тебе нараю.

Ось на тобі цю плящинку:

Дай це у напою

Єму випить по шлюбові -

Відразу загоїть

Твоє горе, моя зоре…

Полюбить відразу!

Та не забудь, моя пташко,

Що це тобі кажу:

По шлюбові - у напитку!..

- Нічо, моя кришко!» -

Заплатила, вийшла з шатра,

А циганка нишком

Засміялась - аж зайшлася!

І гарячі сльози

Посипались з очей чорних

«Боже, боже, боже…

Боже, боже!..» Як стояла,

Так упала в спузу!..

А Катруся, вертаючи

По зеленім лузі,

Чобана си виспівує:

«Ой у полі, у гаю

Чобан хлопців корняє:

- Гей ви, хлопці, молодці,

Скажіть моїй дівочці,

Нехай мене не любить,

Марно літа не губить! -

А дівчина учула -

До ворожки майнула:

- Що, бабусю, робити?

Лишив чобан любити!

- Ой на, доню, коріня

З-під білого каміня

Та звари го у пиві

Всему світу на диво! -

Став ся корінь варити -

Став ся чобан журити;

А ще корінь не вкипів -

А вже чобан прилетів

До дівчини-душки

У білі подушки!»

IV

Після пречистої в неділю

Да після першої зляг мир:

У Орлихи-вдови весілля!

Сутки, гостинець, хата, двір -

Набито народу, аж гнеться!

А у мальованій світлиці

Позолочена молода

Поза кедровими столами

Сидить собі між дружечками,

Як тая тихая вода,-

Гордого князя дожидає.

А тут нараз як не заграють

Єго музики в воротах!

І молодий, як райський птах,

Своїм буланим в сріблі-злоті

Перелетів нові ворота -

Боярів півсотця за ним!

Стрільба гукнула, звівся дим,

А доки браття не успіли,-

Уже й в світлицю улетіли.

І молодий, як той сокіл,

Коло Катрусечки вже й сів

Та й цмок! - в личко тото рожеве.

А сам охіч, а сам веселий,

Аж сам дивується!

- Брати!

А много прийде заплатить

Вам за сестру, мою царицю?

- По келепу, по порошницях! -

Крикнули браття.

- Прибивай!

- Ні, не б’ємо ще! Ще додай

Двісті червінців!

- Триста буде!..

А вна, як той листок, на груди

Єму і впала!..

- Марку мій!

Марку - життя моє єдине!

Що я наплакалась… і нині…

Я думала… О, друже мій,

Прости мені - я вже не буду!..

Марку, о Марку! - ти вже любиш,

Ти любиш вже мене?.. А я,

Я думала, що ти не любиш! -

І знов прилипла му на грудях.-

О, доле щасная моя!

Боже ти мій, раю ти мій!

Я з щастя загину!..

Марочку мій, життя моє!

Ану, мій ти милий,-

Сього мідку солодкого,

Що я наточила!

- Для чого б ні, серце моє?

Здоров, моя мила!

Здоров, серце! Будем жити

Вовік без розлуки!

Я вже забув давну… пиху.

Дай, сердечко, руку,

Ще й ті губки… Здоров, мила!

На наше кохання!..

Видиш, рибко, як я випив?

Ні каплі не стало

У пугарі! Який добрий!..

Щоб наші прибутки

Такі добрі та солодкі…

- Нене, де ви?.. Люди!

Як посинів!.. Марку, що ти!?

- Рятуй, душко,- гину!

Ох, як пече у сердечка!..

Як гарячов шинов,

Жже, душко, мя!!!… Умер, умер!

Марку, за що?.. Марку!..

Під вікном хтось зареготавсь:

- За бідну циганку!..

Кохайтеся, пани-браття,

З ким серденьку воля,

Лиш з циганков не кохайтесь,

Єдині, ніколи!

Бо циганка вміє кохать,

А впинить не вміє.

У ній серце - не то сонце,

Що навесні гріє,

А залізо, в грані гріте -

Спече тя, небоже!

Може, думаш відсунуться? -

Не можеш, не можеш!..

Як до шини гарячої

Прикипиш - загинеш…

Браття мої войськовії,

Братики єдині.

Епілог

Зеленіє на цвинтарі

Висока могила,-

А кого в ню поховали,

Кого вна покрила?

Препишного того Марка! -

Така його доля.

А та моя Катрусечка,

Та моя небога,

Тото дитя безталанне

З чаркою ся грає!

- А так, мамо, що він любить?

Він мене кохає,

Мій Марочко. О, він любить!..

Внесіть мені меду.

Внесіть, внесіть!..- Нащо, доню?

- Внесіть, мені треба,

Циганочка так казала!

Я його напою -

Він полюбить мене, мамо,

Все лихо загоїть!

А так, мамо,- він полюбить?..

О, він мня кохає!..

А під пишнов жеребинов

В зеленому гаю

Сидить собі циганочка,

Плете чорні коси;

То засмієсь, аж зайдеться,

То знов заголосить:

«Жже, душко, мя!» - «Умер, умер!

Марку, за що?.. Марку!»

А під стінов засміялось:

«За бідну циганку!»

Дезертир

Іванові Юрчишиному в Валяві⁴⁹ на поклін.

А я так мало, небагато

Благав у бога. Тілько хату,

Одну хатиночку в гаю.

Шевченко

Не цареві мостивому,

Не пану в палаті,

А тобі, єдиний друже,

Хочу одспівати

Мою думу замучену,

Криваву, убиту.

Така, брате, наша доля -

Що ж мусиш робити!

А від долі ні за море,

Ні у синє море

Не утечеш, не вкриєшся -

Увезде здогонить,

Як половик пташиночку,

Отак, пане-брате!

Чи уперед заспівати,

Чи вперед заплакать?..

Й мене мати колисала,

В папір завивала,

Служби, утрені наймала -

Ні, не ублагала

У доленьки… Приїхали,

Розкотили фану,

Прочитали артикули

В неділеньку рано

Та й займили у чужину,

Як камінь у море!..

Боже милий, боже милий!

Доле моя, доле,-

А ти мене ще питаєш,

Чого проклинаю?

Проклену тя, невірная,

Кілько нагадаю

Мою долю безталанну,

Ті недобрі люди,

Ті дороги неміряні…

Ох, як болять груди!..

А вни кажуть, щоб не плакать

Та славу козачу

Не втеряти… Не плакав би -

Само серце плаче!..

А що далі, Іваночку? -

Ти й сам здоров знаєш:

Муштрували, катували,

Ланцями карали,

Славу добру відбирали,-

Що ж робити мушу?

Я вже думав, Іваночку,

Занапастить душу.

Я так думав: одна кулька -

Позбудеться горе,

А ті люди нехай відтак

Що хотя говорять!

Не вни мене судитимуть,

Бог буде судити.-

Я так думав… А ти, брате,

Як ангел-хранитель,

Стояв тихо надо мною,

Ділився зо мною

Муштрованим моїм горем,

Замученов долев.

Ти все казав: «Товаришу,

Ще будемо жити!»

Чи ж не життя?.. Боже, боже!..

Да що вже робити!

Минулося, не вернеться;

Треба забувати.

Нехай і так, я забуду…

Брате мій, Іване,

Згадаю тя до схід сонця

В неділеньку рано,

Згадаю тя на полудне,

До обіду йдучи,

Згадаю тя на базарі,

Токай-вино п’ючи,

І ввечері по вечері,

На порозі стоя…

Як з місяцем розмовляю,

Так, було, з тобою.

Кілько місяць молоденький

Край моря зомліє,

Кілько серце нагадає

Літа молодії,

Спом’яне тя душа моя,

Брате мій, Іване!

Доки світа, доки віку,

Доки сонця стане,

Спом’яне тя душа моя,

Думов приголубить!

А вни кажуть проклинати

Та лаяти люди!..

Любитиму, тулитиму,

Барвінком, да рутов,

Та вітами вишневими

Стежки та дороги

Стелитиму тебе ради!

Тебе ради, Йване,

Забуваю свої літа,

Гарешти, кайдани.

Бо я найшов, що ви, може,

І не находили:

Одну душу на всім світі,

Одно серце щире,

Що вітало - не багача

З побитої хати,

Не в ридвані вельможного,

Не рідного брата,-

А чужого чуженицю

В залізю да в горю!

Доле моя невірная,

Єднаюсь з тобою!..

Привітай же, товаришу,

І мого Івана

Не в порфірах, не в золоті,

А в таких кайданах,

Як і ми колись носили!

Привітай го, друже,-

Я ліпшого не придбаю.

Що ж робити мушу,

Коли така моя доля?

Других учать в школах,

Як співати, віршувати,

А я у неволі

Тільки й вчився, от що, брате!

Да мені байдуже,

Я не панам співати йду,-

До вірного друга

Іду з моїм віршуванням

Та з моїм Іваном.

Привітай го, товаришу,

Як мене, бувало,

Вітав єси на стороні,

Вітав, не цурався!

Отак, брате-товаришу,

В єго розпитайся

Про доленьку, недоленьку -

Душі легше буде.

Розтопиться люте горе,

Подобріють люде,

І надія нова, красна,

Як та ясна зоря,

Що вирине рано з моря,

Умита росою,

Зазоряє нещасному,

Зведе хвору душу

Новов силов, новим життям!

А я собі, друже,-

Не в Сочаву до святого

Богу помолиться,-

А в кресаку, да у павах,

Да у порошницях

Погуляти на Вижницю;

Погуляти просто,

А на наніч до Аксани,

В двори на помостах:

«Дівчино моя,

Втвори ворота!»

«Не отворю, серце моє,

Бо ще-м не твоя!»

На білому камінчику

В неділю до дня

Сидів жовняр з Маланкою -

Ти доле моя!

Жовняр каже: «Ходім, серце,

У мій новий двір,

В мене ганки мальовані,

Садами самбір».

Вона каже: «Вітер пряжить -

Мені студено.

Ходім, милий, ходім, друже,

У море на дно!»

Кохалися, хилилися;

Аж місяць зійшов -

Маланочку із жовняром

Уже не найшов.

Лиш ширинка білесенька

Поплила долів,-

А як місяць придивився,

Край моря зомлів.

Наймит

Добре тому на світі жити,

В кого доля дбає:

Хоть латана сардачина -

Люди поважають,

Бо у його дві кошарі,

Комора набита…

А від кого відцуралась,-

Що тому робити?

До схід сонця пошукати

Під водою долі

Або вночі закопатись

В степу серед поля,

Аби люди і не знали -

Бо скажуть: ледащо!

Люди судять - як нас видять,

Не питавши, за що

Та доленька відцуралась!

«Не хоче робити!»

Втопив би ся, пани-браття,-

Жаль душу губити.

А так одно осталося:

Боротися з долев,

Увостаннє боротися!

Чи ми переборем,

Чи вна трутить у могилу -

Наша слава буде.

Переборем - заніміють!

Недобрії люде,

А загинем - поховають!

Боже добрий, боже,

Серце вміє заспівати,

А впинить не може!

Нема в мого Іванчика

Ні батька, ні неньки -

Самий-самий серед світа;

Не має серденько

З ким поділить, молоденький,-

Як билина в полі!

А він собі не журиться,

Не лає на долю.

А щоб серце не скучало

Тихими ночами -

Вийде собі за ворота,

Вмиється сльозами,

Запитає в нічних зорей

Про завтрішню долю,

Подивиться на місяця,

Помолиться богу

Та й знов собі у господу,

Щоб в хаті не чули;

Бо то чужі, лихі люди -

Питатися будуть,

Де марнував цілий вечір? -

Що буде казати?..

То не батько, то не рідний

Вийде виглядати

Свого сина, а господар.

Що буде робити?

Нема свого, рідненького,-

Чужому коритись

Треба в світі, а то скажуть:

«От якесь ледащо!»

Сиротині треба гнуться!

А то, браття, й краще,

Бо так і бог завидує,

І всі добрі люди.

Батько, неня з того світа

Молити му будуть

Щастя-долі,- чи вимолять?

Побачимо, брате,-

А тим часом треба в світі

Самому придбати.

Служить Іван в господаря

Уже вісім років,

Поважає його добро,

Як в голові око;

Поважає, доглядає,

Ночі не всипає,-

Бо хто чуже не шанує,

І свого не має.

Так сказано у законі,

Так треба й робити.

А газді ще й недогода!

Хвалиться, неситий,

Що й сембрилю не виплатить…

Отакі-то люде!

Боже правий, боже добрий,

Коли вже з їх буде

Того злота кривавого,

Кривавого поту?..

Що в їх кара, що в їх муки? -

Злота, злота, злота!..

Іде славне парубоцтво

В неділю гуляти

У кресаках да у павах,-

Звичайно, багаті!

А мій Іван сидить дома.

Чи вроди не має?

Як той явір кучерявий

Над водою мая,

Як той ангел мальований

В бога на престолі!

Знала мати вмалювати,

А не дала долі

Золотому тому сину,

Єдиній дитині! -

Виріс в наймах, у неволі,-

Мабіть, і загине

У неволі!.. Не питайте ж,

Чого серце плаче!

Пішов би він погуляти,

Так люди побачать

Дрібні сльози… а навіщо?

Вони не поможуть,

Не поможуть, а осудять!

Боже добрий, боже,

От, які-то на сім світі

Повелися люде!..

Не журися, Іваночку:

І ти ще добудеш

У господа того щастя!

А тим часом, брате,

Хіба вночі попоплакать,

А вдень дбати, дбати

Та збирати колосочки

На чужому полі!

А що далі зустрінеться?

Може, синє море

Доведеться побачити?

Сердешний Іване!

Стане моря, стане муки -

Китайки не стане

Утирати дрібні сльози

Тихими ночами…

Доле наша, доле наша,

Що ти робиш з нами!?

Уже в мого Іванчика

І своя хатина

Кінець села біліється.

Червона калина

Аж у вікна упустила

Широкії віти.

На припічку вогонь горить

Та далеко світить.

А молода хазяєчка

Вештається в хаті -

І не сказать, яка гарна!

Іваночку, брате,

А ти журивсь про доленьку,-

От, видиш, і доля!

А хоть треба заробити

На чужому полі,-

Коли є з ким поділити,

Серце не питає!

А як мале ангелятко

В хату завітає

Та принесе з собов раю -

Що тогді аж буде?..

А ми долю проклинаєм

Та господа судим,

А за віщо? Що сліпії!

Шукаємо долі,

Де їй зроду і не було:

То в церкві, то в школі,

То у шинку під лавою…

Немає, немає! -

А край села в новій хатці

Сина забавляє

Да лагодить до вечері,

Вигляда в кватирю,

Чи не йде ще мужик з поля.

Отам, мої милі,

Отам їй шукати, славні пани-браття,

Отам вона дома, отам вона є!

Калинов на літо укриє ти хату,

Кубелечко тепле на зиму зов’є.

А хоть і поверне у гості тривога,

Вона їй одурить, словами впоїть,

Вона перемовить і самого бога,

А лиха заставить корови доїть.

Отака-то, браття, доля в своїй хаті,

І своя семія, і питомий кут.

Про віщо ж томитись, за морем шукати,

Коли вона осьде, коли вона тут!?

Чи хороше, Іваночку,

Оце я говорю? -

І не чує! Свище собі,

Повертає з поля,

Да вже не до господаря,

А у свою хату.

А молода хазяєчка

Вийшла зустрічати,

Веселенька та моторна,-

На руках дитина.

«А то хто там, Василечку? -

Ану, кричи: неню!

Ну-ну, неню, дам я тобі!

Де так забарився?..

Бити неня! а-а, неню!» -

Тільки подивився:

Серце плаче радіючи!..

А то бите горе,

А то сонце, а та спрага? -

Здається, ніколи

І не було того дива! -

«А ку-ку, Василю!

Йди до неня!» - Чекай, мамо!

Ти била дитину?..

Так що: била? - Дамо ж ми їй!

Ходім бити маму!

Ще раз? ще раз!» - «Вайльо, вайльо!

Чекай же, поганий,

Не дам циці!» - «Овва, кажи:

Будем обходитись!

Я йду собі завтра рано

Із неньом косити,

А ти рушай!» - Хазяєчка

Стрибнула в хатину,

Щоб вечерю лагодити.

А Іван із сином

Гуля собі по дворові,

Сам не зна, як носить.

А вно собі перебира

В золотім волоссі

Маленькими рученьками

Та за вусок миче;

А хазяйка в кватирочку

Вечеряти кличе.

Некрут

Є на світі доля,

А де їй шукати? -

Чи в пана в палаті,

Чи в мужицькій хаті?

Чи у чорних горах,

Чи за синім морем

У гарячім краю,

В гаю сикоморі?

В гаю сикоморі

Змії ся виводять;

А в гарячім краю

Лев лабою оре;

А в горах копають

Діамант та злато -

На рідного брата

Гострий ніж наняти;

А за синім морем

Маланка співає,

На кривавій скелі

Стада випасає.

Я же, брате, волю

Морське стадо пасти,

Як маю шукати

У палатах щастя.

За золотов брамов,

За писаним муром,

Здається, пурпури:

Аж - ящура шкура.

Лиш в мужицькій хаті

Бог рай розсіває,-

Про віщо ж го люди

Шукати не знають!?

І так добре, пани-браття:

Нехай не шукають;

Легше серцю світом нудить,

Як доля не знає.

Не знатиме - не заплаче,

Так ляже в могилу.

Але кого та доленька

По раю водила,

А потому в пекло впхала,-

Що має робити?..

Доле, доле, ліпше спалить

Чи клевцем убити,

Як так карать! І нас, брате,-

Боже добрий, боже!

Заплакав би, як береза,-

Та висипав сльози

У Чернівцях!.. Не остало,

Лиш серденько б’ється!..

Ходім, брате-товаришу,

Ходім подивиться,

Де ті пани нас карали,-

Мені легше буде!

Може, горе запечене

Розтопиться в грудях,

Як побачу ті кайдани.

Меться ми здавати,

Що ті літа молодії

Вийшли муштруватись

Перед паном єдноралом…

Або на полудне

Пішли варту люзувати…

Боже мій пречудний!..

Ходім, брате, ходім, сизий,

Доки ще до гробу,-

Подивиться на Чернівці,

Що там лихо робить!

У Чернівцях серед ринку

Оперед одваху

Стоїть сімсот новобранців,-

Стоять сіромахи

У кабатах та у чаках,

В чорних порошницях,

Через плечі реміннячко,

На плечу рушниця.

Отак стоять - ні кинуться,

Сердешнії діти!

А хто отам межи ними

Аж у третім гліті

Стоїть бідний, заплаканий? -

Іване, Іване!..

А долечка, а діточки?

- Василю! Штефане! -

Аж закричав безталанний,

За серденько вхопивсь!

А капітан за плечима:

- Будеш мовчать, хлопе?

- Я ж не мовчу? Пане любий…

- Що?! ти відрікаєш?

Капрал: буки! Двадцять і п’ять!

Я тобі покажу,

Як-то мовчать та кориться!

Дивіться, пся віра!..

Чого ждете, капрал Близнюк? -

І капрал відмірив

Поганую, страшну кару…

- Устань! - Поклонився.

Як ящурка, як собака,

Німець подивився

Та й повелів іти у гліт…

Іване, Іване!

А ти казав, що є доля,

Що ти їй достанеш,

Що вимолиш, вигорюєш,

Лихо перебореш?

Іди ж тепер боротися

Аж за синє море!

Може, там тя привітає?

Буде, брате, буде!

Привітає друге сонце,

Другі, чужі люде,

Лиш та доля не стрінеться

І не привітає.

Хто без неї уродився,

Того й закопають

Безталанним! Отаке-то!

Що маєм робити?

Доки зможем - а ми терпім,

А несила - вбитись,

От і кінець. Ліпше серцю

В домовині бути,

Як так жити. Боже, боже!

А наші некрути

Де, сердешні, скитаються

В широкому світі,

Замучені, заплакані? -

Ходім подивитись.

За Кіцманем да за Дністром

При битій дорозі

Стали наші вибранчики

Широким обозом

На полудне спочивати -

Сердешнії діти!

Ясна зброя в переметах

На сонічку світить,

А вни лежать замучені…

Боже милий, боже,

Ліпше лежать у могилі,

Як тут при дорозі!

У могилу поховають -

Перестануть бити,

А тут в’ється з гарапником

Капітан сердитий,

Щоб і води не напитись!

Отаке-то, брате!

Якби став вам розказувать…

Ні, буду мовчати;

Бо однако не ймуть віри,

А скажуть: «Морока!»

А так ліпше: закопають

У яму глибоко

З усім горем муйштруваним -

Мені легше буде;

Не учують, не знатимуть -

От і не осудять…

А що Іван мій сердешний

Робить у обозі?

Нездужає, сіромаха,

Лежить при дорозі.

Коло його побратимко

Стоя зажурився:

- Іваночку, товаришу,

Може б, ти напився

Горівочки добренької?

Я ще маю з дому,-

Ану, куштуй, яка добра!

- Най, трошка потому!

- А, потому, всьо потому!

Ану-ко, Іване,

Ану-ко пий! Хоть насилу!

Що робити маю?..

Може, дуже нездужаєш?

Я йду, замельдую,

Аби пішли за дохтором?

Чи чуєш? - Я? Чую.

- А що? Я йду! - Куди ідеш?

- Таже до опасу,

Аби пішов за дохтором.

- За дохтором? Нащо?

- Таже тобі! Він порошки

Напише ти, може,

Або зілля дасть напиться.

- Мені не поможе.-

Та й укрився хустиною.-

Братику, Андрію,

А сегодня що, субота?

- Ні, брате, неділя.

Або чому? - Отак-таки;

Я собі думаю,

Як то нині в Буковині

Празник зустрічають,

А як ми тут! Боже, боже!

Бувало, в неділю

Возьму свої сини любі

Та й піду на зілля

У левади… А там красно -

А там сіножаті

Да діброви!.. А Василько:

«А це наше, тату?»

«Ні, це чуже, мій голубе!»

«Шкода, що не наше;

Я би купив два волики

Та водив на пашу

В оцю траву… Яка гарна!..

А оцей метелик -

Чи і в його є ненечка,

Що так пишно вшила

Єму крильця? ще й мережка! -

А так, що мережка…

Овва, й мені мама вшиє!»

Сину мій сердешний,

Мабіть, тобі вже не вшиє,

Бо не буде з чого! -

Та й заплакав. А капітан,

За плечима стоя,

Гарапником! - А, ти плачеш?

- Ні, пане, не плачу.

- Я вже дуже добре знаю,

Що з тебе ледачий

Буде жовняр. А де горніст?

Ану, клич докупи!

Доста уже марнувати! -

Сердешні некрути,

Як парені, позривались,

В ряди поставали.

Ударили тарабани,

Курява устала

Та й укрила безталанних -

Мов тут і не було.

А з-за Дністра тарабани

Глухо-глухо гули.

Капрал

Музо моя віршована,

Невінчана доле!

Понад тисяч тисячами

До тебе ся моля,

Гарячими тобі молясь

Книжники, учені,

А ти найшла, необачна,

Мужицького сина,

Ще й у чорних, темних горах,

В кривавім кабаті!

Музо моя, свято моє,

Люди муть сміятись

З тебе й з мене! «Ледащиця,-

Будуть говорити.-

Що він має? Одну душу

Да й ту неумиту

В каламарях! Хам - та й годі!

А в нас паргаміни,

А в нас школи!.. Музо, доле

Велика, єдина,

Отак люди тебе всудять!..

Понехай вітати

В закурену мою хату!

В тебе ім’я золотоє…

Нехай не сміються

Ті книжники препогані,

Та нехай не б’ються

Ще й ті львівські віршомази!

Мені легше буде…

Може би, став забувати

І ті чужі люде,

І ті муштри муштровані -

Серденько спочине!..

Ні, не хочеш покинути

Мужицького сина,-

Ти не хочеш!.. Лиш ти одна,

Бо всі понехали!..

Я сирота в сему світі;

Мені не остало

В людей долі,- не остало,

Бо їм було мало!..

Беріть собі, а я маю,

Ще й замного маю,-

Спасибі, зоре!..

Холод віє,

На моїм світі вечоріє;

Новую скриню устеля

Страшнов та чорнов свойов плахтов

Та невсипуща Парка-пряха;

Нечуя-ангел вже хиля

Закурену свою факлію,

А я лиш дивлюся та млію…

Чи не збрехала та надія?

Ясна зоре моя!..

Лиш ти одна похилилась

Тихо надо мною,

Як береза нетвереза

В неділеньку вранці.

Скажи, моя єдиная:

Чим свого коханця

Виряджатимеш та той світ?

Чи сріблом, чи златом?..

Нехай срібло, нехай злато

Сиротам багатим,

А мені лиш одну славу

На вічну дорогу;

Вінець мартира на голов

Кривавий, глоговий,

Як та доля України…

А й ми єї діти!..

Зоре моя вечірняя,

Єдиний мій світе,-

І ми сини України…

Я пан над панами! -

Як пропаде Україна,

То укупі з нами -

Вінці мартирів на главах…

Я більше не хочу!

А ви, люди, вибачайте,

Коли вас клопочу:

Я кращої не умію.

Що ж робити мушу!..

Другі в Римі да в Атенах⁵⁰

Напувають душу,

А я тільки гарештами,

Та муков, та горем

Поїв свою безталанну…

Така моя доля!

А де ж наші вибранчики,

Сердешнії діти,

То залізне горе борють

В широкому світі?

О - далеко! Аж у Мантві,

Під старим Кастельом

Сидять собі. Вечір тихий,

А вни невеселі,

Зажурились, молоденькі,

Нишком серце мліє:

Воно чує нове лихо,

А сказать не вміє…

Та й навіщо, пани-браття,

Лихо вповідати?..

Завтра рано в чистім полі

Заревуть гармати;

Завтра рано музик-банди

До штурму задзвонять;

Завтра рано поточаться

Червоні-червоні

Три Дунаї!.. Одна кулька,

Оден багнет в груди -

Щастя, доля, лихо, горе,

Піски, тали, люди -

Усьо, усьо закопають

Ув одну могилу!

Довго муки, довго кари,

А життя - на хвилю.

Лиш той капрал Біловусяк

Нічим ся не журить:

Сидить собі під касарнев,

Гарну люльку курить.

- Еге, хлопці, смолотока?

Яке нове лихо

Навіяло, що між вами,

Як в церкові, тихо?

Ану мені в вічі глянуть!..

А ти що, Іване?

Сюда ходи! Бігме, плаче!

Стидайся, погано!

- Коли ж мені так важенько!

- Він лист дістав з дому,-

Обізвався Городенчук.

- А відтак що з дому?

- В його жона умирає,

В його малі діти!..

- А той старий пан капітан

Всіх держить на світі,

Чи як кажеш, мій пишняку? -

Він-бо зараз в сльози! -

Устид, хлопче! Хтось би гадав,

Що тим що поможе,

Що заведе цідитися…

Ану мені тихо!

Ти думаєш, що сльозами

Позбудешся лиха?

Ще го гірше розворушиш!

Така тото справа.

То не штука - добуть жалю,

Але ото слава:

Заховати своє горе

У серці глибоко,

Так, аби го не дозріло

І найбистре око.

Чи як кажеш, Фудульняку?

Ти є, що є в мене,-

А ото всі старі баби.

Ади, як у жменю

Цідить своє мокре лихо!

Не плачте ж бо, кляті,

Бо ще й мені доведеться

Мість дурня заплакать.

Я б вас убив!..- І дві жваві

Покотились сльози…

- Ви, голови капустяні,

Думаєте, може,

Що я плачу? Та цур же вам!

Вража комашина:

Не мала де, але в око!

Да хай лихо гине!..

Де Горденчук? - Я тут, пане!

- Ану мені швидко -

Але швидко, чуєш, хлопче,

Вилагодить скрипку

Та… - Єй-богу, пане капрал,

Всі струни порвані!

- Ти чув чи ні? Єдьо мего!

- Вірте богу, пане!

- Чув чи ні?.. Волошина!

Басуй му, Максим’як!

Добре, хлопче!.. Нумо, діти!

Нехай біда гине!!!

«А я собі волошин хороший,

А я собі коваля напросив,

Аби мені чобітки підкував,

Аби мені око сталі а наклав.

Гоп-чук-ши підкови!

Ла драгуца чорні брови,

Ши ла міне не руді, не руді -

Давай хлопцям, не біді, не біді!

І-гу! - отак чини:

Веди дівча в поточину

Або таки у бур’ян, у бур’ян!

Кому схочу, тому дам, тому дам!»

- Та цур тобі з отакими!

Єй-богу, погана.

- Якої ж вам, пане капрал?

Хіба про поману?

«Коби мені паки і паки,

Коби мені в кватирю вояки,

Коби мені молоді, молоді,

Зробила би-м ліжечко в холоді.

А хто йде - не мине:

І хами, і пани.

А я шовком вишиваю,

Мене хлопці добре знають,

Бо я грошей не беру, не беру,

За поману роздаю, роздаю. І-гу!»

- Годі, годі!

Ходім, хлопці, спати!

- Ходім, батьку, вже цапістрах!

- А всі дома, браття?

- Усі, орле, лиш Іван ще

Дочитує в листі.

- Нехай його! А ви, братці,

Помоліться чисто

Тому пану, що на небі,

Бо завтра - хто знає,

Чи котрого до рапорту

З нас не заволає,-

Щоб не сварив! Чи як кажеш,

Друже Горденчуку?..

І! - це хропе, що, мабіть би,

І гарматним гуком

Не добудивсь. Нехай його!

Нехай, коли кажу,-

То молоде!.. А хто, хлопці,

Мені казки скаже?

Усі вже сплять!? Нівроку вас!

О боже наш, світе,

Може, завтра в чистім полі

Спатимем навіки!…

Лист

«Іваночку, голубочку,

Друже мій єдиний,

Покинув нас серед світу

На лиху годину,

Мене й діти!.. Іваночку,

Тобі не казали? -

Ото люди! А я їх, бач,

Так щиро благала,

Аби тобі уповіли…

Усьо уповіли!

Іваночку… як казати?

Вже три дні не їли

Твої діти… а ти мовчиш!..

А може… а може,

Ти на мене нагнівався?!

Присягу положу -

Іваночку: я присягну

Я мліла-робила,

Я в неділі заробляла…

Що ж, не стало сили,

Нездужаю уже піврік…

А від тебе, Йване,

Ні словечка, ні вісточки!

О друже мій, пане,

Господарю мій дорогий…

Ні, серденько стине!..

Може, ти нас відцурався,

Забув нас, покинув?

Боже, боже, чи ж так можна?

Іваночку - діти!

Іваночку - сиротами

Остаються в світі!

В старці підуть! Іваночку!

О!.. у тебе серце,

Мабіть, уже не те давне…

Діти мої! в старці!

Іваночку, ізмилуйся!

Хто годувать буде

Мої сини безталанні?..

Люде! - боже - люде!..

Умираю, що згадаю,-

Без часу вмираю!..

А ти, мабіть, між панами

Уже й не гадаєш

На сироти голі, босі,

Убиті, голодні!..

Боже ти мій милосердний,

Чому я не годна

Ціле серце висипати

На оцім папері?..

Так як виджу свої сини

Попід чужі двері,

Хліба прося… попід двері!

А собаки злії?

Розривають мале тіло,

То золоте тіло,

Що кохала, сповивала!..

Боже ти мій, боже,

Допиши ти, напиши ти,

Бо я вже не можу…

О… не можу!.. А ти вже чув,

Що війт нашу хату

Казав продать за податок?

А там небагато

Уже було й доплачувать

Громадського біру:

Дві баночці чи півтора…

Тепер на подвір’ю

З діточками туляюся…

А де зимувати

Будуть твої сини любі?..

Штефанко і «тату»

Уже каже, а Василько

Всьо пріч розуміє.

«Мамо,- каже,- нема хлібця?»

(А само аж мліє).

«Нема,- кажу.- Мовчи, синку,

Завтра прийде тато

Та принесе тобі хлібця!» -

«Багато?» - «Багато,

Мій соколе, тільки не плач!» -

«Та я вже не буду!..

Я би й перше був не плакав,

Коби попід груди

Так мня було не боліло!..

Та-бо й ти… А бачиш:

Мені кажеш не плакати,

А сама все плачеш!

Скажу я всьо.- А таточко

Чи рано приїде?» -

«Рано, синку».

…Не дочитав.

- Діти мої, діти! -

Та й полетів!.. «Лиш раз, лиш раз

Нехай погодую

Діток моїх, а потому

Най ріжуть, мордують,

Най кліщами розривають -

Нічим не питаю!..

А може, вже поховали?..

Й мене поховають

Разом з вами, сини мої!..

А може, під тином?..

Боже, боже, бери життя,

Бери, милостивий!

Милостивий? - О, горенько!

Пекельний ти, боже!..

Не витерплю! Бери душу!!

Не можу - не можу!..»

Та й вдарився об гостинець,

Як гадина, звився.

- А я ще тут? Сини мої! -

Знов зірвався, збився

Та й полетів… Боже, за що ж така кара

Єму, молодому, чим він виноват?..

Нас дома справляли за голубі хмари:

Там господь, казали, в його тра дуфать!

А ми ж не дуфали? Не ждемо і досі

Великої правди з-за полових хмар?

Лиш град, та морози, та студені роси!..

Мабіть, о ти боже, ми ждемо взадар!

Мабіть, тільки правди у твоєму світі,

Що в ворога купим за готову кров,

З саміського серця на хресті пролиту!..

Мовчи, нерозумне, бо той добрий бог

Уміє й карати, о - добре карати!..

Іваночку, друже! - Нема, полетів!..

Перелетів море, і Альпи рогаті,

І Угри великі, як сивий сокіл.

А на чорні Чорногори

Вже не несуть ноги -

Кривавівські та розбиті!

Поваливсь небога

Та й знов устав: треба далі,

Бо й тут, мабіть, люди

Не спитають про доленьку,

А питати будуть,

Відкіля і куди йде?

Що буде казати?

Чи ймуть єму люди віри,

Що йде годувати

Діток своїх зголоджених?

А спитають авдитора,

Чи много засудить

Цісарської для їх плати?..

Не бійтеся, кляті!

Будуть гроші, буде плата

І крові багато!

Уп’єтеся, як горівков,

Пекельнії діти!..

Отакі-то, брате, люди

На круглому світі:

Лиш грошей їм та крові їм,

Крові їм та грошей!..

Ні - пекла їм, грані, джуми,

Аршенику, боже,

Та ящурів молоденьких,

Гадячого терла,-

Може би, раз наситились,

Востаннє нажерлись!

Минув Іван Чорні гори,

Виходить на поле,

Подивився наокола

Та дав сльозам волю.

- Боже, боже! Всюди щастя,

Всюди рай на світі,

Лиш я блуджу, як той злодій!

Діти мої, діти!

Доле моя нещаслива!

Місяцю-вівчарю!..-

Подивився на ясного

Та й знов пішов далі,

Доки людей присипає

Та ніченька тиха.

Чи обминеш, безталанний,

Віщоване лихо?..

Обминеш, обійдешся,

І з лихом, і з горем,

Але з людьми, серце моє,

Ніколи, ніколи

Не минешся, не збудешся

На дні моря світа!

Найдуть тебе, видобудуть,

Пекельнії діти,

Видобудуть, привітають…

А чим привітають? -

Побачимо, серце моє,

Побачимо далі.

Ходім тільки в Галіцію

Межи руські люди,

Нехай свої привітають,

Доки чужі будуть.

В Галіції да в унії

При зеленім гаю

Оре бойко на пшеницю,

Воли попасає

Та й з наймитом полуднує.

Нехай, на здоровля!

А тим часом із діброви -

Ледве несуть ноги -

Шкандибає якийсь вояк,

Голодний та бідний:

- Христа ради, кришку хліба! -

Тиждень не обідав…

- А ти звідки? - З Буковини.

- А що ж тут шукаєш?

- В мене діти, а… я… - Умовк.

- Еге, уже знаю.

Сідай та жри! - А нищечком:

- Михасю, в касарню!..

Сів, сердешний, хоче їсти…

Аж тут два жандарі

Вже з-за плечей і крадуться!

- Уставай, небоже!

Обіздрівся: - Ох, боже мій!

- І бог не поможе.

Давай руки! Чого стоїш?

- Панове кохані! -

Обкрутили ланцюжками,

Перед себе взяли

Та й займили до коменди.

А бойко з охоти,

Що достане тілько грошей,

Лишив і роботу,

А сам побіг до господи

Жінці похвалитись.

Треба буде на ярмарку

Коралі купити.

Авдитор

У Чернівцех в кам’яниці,

В широкій кімнаті

Сидя штири офіцери

У білих кабатах;

Сивий майор напередні,

За столом авдитор,

Штири шаржі, два гемайні -

Всі будуть судити

Арештанта молодого.

Іване, Іване! -

Задзвонили у хоромах

Голосні кайдани.

Майор плюнув, гемайнери

Повтирали сльози…

Отворились пишні двері,

А поганий профуз

Пхнув рештанта всередину -

Як та земля, чорний!

А авдитор молоденький,

Пишинй та моторний,

І за перо! - Як зовешся?

- Я, ласкавий пане?

- Тож-то нудний! Хто ж, як не ти?

- Іван, пишусь Званич.

- Відки родом? - З Буковини.

Ні батька, ні неньки.

Я остався сиротою…

Ще був я маленький -

Сиротою, мій паночку…

Боже милий, боже,

Коби знали, як то гірко! -

Сказать вам не можу,

Як то гірко!.. Мене били,

Мене катували,

У плуг мене упрягали,-

Не замордували,

Бо й мені бог тримав долю

У своєму світі…

Катерино, Катерино,

Рожевий мій квіте!

Як барвінок серед зими,

Зоря серед ночі,

Так ти мені була на світі!..

Да що я клопочу

Вас речами отакими!

Ви не ймете віри,-

Я мав долю, пани мої! -

Прийшли та й остригли

Цісарськими ножичками…

Що мушу робити?

А я думав, пан авдитор,

Ще на світі жити,

Ще відтепер… Не судилось!

Така, мабіть, доля!

О пане мій, авдиторю,

Бодай-то ніколи

Лиш сироти без доленьки

Не було на світі!..

Духне веснов із-за моря,

Земля пустить квіти,

Уберуть їй рястом-гаєм,

Як у раю мая,-

Сипне хмара чорним градом:

Ні цвіту, ні раю,

Тільки зима леду крига.

Така моя доля!

Одружився, доробився

Та й думаю: «Гоя!

Тепер жити! - От нажився!

Тепер, мабіть, стане…

- А чо ж ти втік? - Я не втікав,

А так пішов, пане.

Прочитайе оце письмо! -

Що я мав робити?

Я просився в капітана -

Не хотів пустити,

Ще й набився! А я пішов

На господню волю.

Я так думав: погодую

Діточок голодних

Та й вернуся назад в військо;

Пани не полають

За те, що для діточок

Хлібця устараю…

А хто ж для їх устарає?..

Пане мій, авдитор,

Скажіть мені щиру правду:

А у вас є діти?»

- В мене? Нема! - Ох, як шкода!

Тоді би ви знали,

Як то серце дуже болить!..

- Ти дурень! - О пане,

Богдай вам так не довелось

Ніколи у світі!..

Діти мої нещасливі,

Діти мої, діти! -

Та й заплакав. А авдитор,

Дивлячись на него,

По-німецьки викривився:

- А тобі, пся вего,

Не читали артикули?

- Які артикули?

- Про олово та про порох!

- Та ми, пане, чули

Ще й не оден; але про те,

Як діти вмирають

Із голоду,- це ніколи

В школі не читали.

Але я знав, що так буде,

Пане мій, авдитор!..

Доле моя нещаслива!

Діти мої, діти!..

- А тепер же що думаєш,

Званичу Іване?

- Я думаю, що пустите

Хоть тепер додому,

До діточок!.. Пустіть, пани,

Пустіть, мої сизі,

Хоть на днину, хоть на півдня,

Хоть лиш на годину!

Я вернуся! Бігме, вернусь!

Не смійтеся, пане.-

Майор махнув; гарештанта

Назад у кайдани

Закували та й одвели

У катуш вартові.

А в справниці осталися

Судці з авдитором.

- Яку кару судитимем? -

Питається майор

Авдитора.- В шість вулицю.

Що кажуть гемайні?

- Ми просимо панів славних,

Може, подарують

Страшну кару! Він молодий…

- Ви, може, не чули,

Сякі-такі, що він утік?

Ще й то милостиня,

Що не кажем розстріляти!

- Ліпше, мабіть, гинуть,

Пане майор!..- Нема коли!

Що кажуть капрали? -

- Ми просимо хоть обменшить

Старшну, тяжку кару.

Хоть на буки! - Що за дука!

Фельфебри, а ви що?

- Ми так, як ви, пане майор;

Ми у всьому нижчі.

Хай улиця.- А що кажуть

Пани офіцери?

- Ми думаєм, що замалу

Кару засудили.

Розгніваєм єднорала,

А відтак що буде?..

Ми кажемо розстріляти!

- Нехай таки буде

При вулиці,- каже майор,-

Бо много писати;

Обершт просив не бариться,

Прийти в карти грати.

А другої днини о сьомій годині,

Як стали тамбори дрібний вірбіль грать…

Будь проклята мати, проклята та днина,

Коли породила ці вірші писать!

Коли породила очима дивиться,

Як будуть козаче то тіло кроїть,

Як буде кров червона, не чорна кров литься!

Дивіться, камрати, дивіться, дивіть,

Як ті тихі очі кров’ю підкипають,

Як профуз вужищем ті руки скрутив,

Як з-під синіх нігтів кров повиступала,

Як він ся, сердешний, в небо подивив

До того святого, що люди казали -

За хмаров не видко, за вірблем не чуть…

Там білі ангели лелуйя співають,-

Не горем убитий сердешний рекрут!?

А майор гукає, щоб дужче карати.

- З усієї сили треба,- каже,- бить!

Вам жалко, псі віри, тих білих кабатів

Да того реміння, що кров ме росить?

Сто буків!!! - Ох, боже, аж серце замліло!..

Зашуміли лози, як звіяний луг.

По білім ремінню, по кабатах білих

Пішла кров червона, як дрібний жемчуг.

А майор гукає в одно лиш, щоб бити!

Тричі обміняли крутий верболоз!

Вже крові доситу, і людям доситу.

Зомлів сіромаха… Всадили на нош

Та й одвезли до шпиталю.

Німецькі дохтори

Чи загоять наші рани? -

І бог не загоїть.

Бо глибокі… о, глибокі!

Чи як кажеш, друже?

А вни мене питаються,

Чого серце тужить!..

Серце тужить, душа плаче,

Бо вни знають, за що.

Люди в серця не питають,

А кажуть: «Ледащо».

От що, брате! Боже, боже!..

Він каже приймати;

Доки замкнуть в домовину,

Каже пропадати

Та дожидать з того світу

Гарнішої долі!

Може, прийде; а не прийде -

І то божа воля.

Чи ж нам доста не осталось

В широкому світі,

Коли дають попоплакать?

Нерозумні діти!

А могила де осталась?

Коротка дорога:

На півсажня під мураву -

Ні світа, ні горя,

Ні майорів, ні прийомів,

Ні лютого лиха!

І холодно, і широко,

І любо, і тихо,

Як у раї, як у небі!

Да що нам гадати!..

Ходім лучче подивиться,

Як муть вибирати,

Пруття з плечей ті дохтори…

Не можу, не можу…

Ходім, брате, ходім прічки!..

Боже ти наш, боже!

Стойкар

Місяцю-князю,

Білий вівчарю,

Вийди, голубе,

З чорної хмари!

Бо я далеко

Сю ніч мандрую;

Сю ніч мандрую -

Де цар ночує,

Той білий цісар

В золотій зброї,

Що му три зорі

Над головою,

На княжих грудях

Золоте руно…

О моя думо!

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Не плач, серце, не плач, моє!

Не буду з тобою,-

Між білими німчиками

Найду свою долю.

Буду з ними, молодими,

Під германом биться,

Буду у їх пишних церквах

Богові молиться.

Буду тихим їх дівчатам

Під вікни співати,

На золотій бандуроньці

Всю ніч пригравати.

А у днину припочину

На лебедіх грудях,

Заплакану Україну

Навіки забуду.

Заплакану Україну,

Заплакані діти…

Забуду тя, серде моє,

При місяця світі…

Світи ж, мій князю!

Хоть на годину,

Хоть в домовину…

Чого ж я плачу?..

Зійди, зійди, срібнорогий,

в рожевім гаю,

Скажи єї, серце моє,

що їй продаю

Молодому цісареві

в барвінковий край

За чарочку токай-вина,

за меду покаль.

В барвінковій Німеччині,

як місяць сходив,

По ганочку мальованім

цар-цісар ходив,

На золотій алеуті

дві пісеньці грав.

В його личко кривавоє -

він го утирав;

На голові залізная -

він єї здоймив,

Поцілував та й заплакав,

та й переломив.

«Одну,- каже,- половину

буду дарувать,

А з другої в злотарчика

два персні кувать.

Два перстені насаджені,

а доля одна:

Звінчаються з Чорним морем

в неділю до дня.

А щоб люди не казали,-

не буду тужить:

У годину повінчаюсь,

увік будем жить».

А ви, люди, вибачайте,

Коли вас клопочу!

Тільки серцю в світі волі,

Що темної ночі.

Душа ломить свої замки,

Ланці олов’яні,

Гуля собі білим конем

Межи віщунами

Та вгадує чужу долю.

Така божа воля!

Тільки свою не вгадає

Ніколи, ніколи.

Чи так, браття-товариші,

Чи добре я кажу?

Співак правду заспіває,-

Правду не покаже.

Світить місяць серед неба,

Зіроньки сіяють.

Спочивають бідні люди,

Як хто собі знає.

Дехто собі в єдамашках

Та в білих перинах,

Дехто в шинку під лавою,

А дехто й під тином

Ізогнувся - ніч приспала,

Як рідная мати.

А Морфаїс⁵¹ молоденький,

Той син їй багатий,

Колядує з гостинцями:

Цісареві з Відня

Віддав назад Малан-місто;

А удові бідній

Привів сина з Італії,

Де го поховали;

Поручникам молоденьким -

Грошиків чимало

Та патенти на майорів;

«Матиці»⁵² та «Слову»⁵³ -

Карбованців та орденів.

Що кому до того!

А що санів, а що слави,

А сліз України…

А прокльону!.. аж упились!

А мені, єдиний,

Що осталось в твоїм розі?

Тільки дрібні сльози

Та невкрита домовина…

Боже милий, боже!

Де ж ти нічку заночував,

Сердешний Іване?

Чи у полі, чи удома,

Чи на царській брамі

Серед Відня на шельваху?

Заплакані очі…

Поплач собі, Іваночку,

Темненької ночі,

Доки єще спочивають

Недобрії люде;

Не почують, не побачать,-

Тобі легше буде.

Тільки вважай, мій соколе,

На цісарську плиту

Щоб ті сльози не капали!

Бо ще будуть бити,

Будуть бити, Іванчику,-

А у тебе діти:

Остануться сиротами

В широкому світі.

Світить місяць серед неба,

Зіроньки сіяють.

Стоїть Іван на шельваху,

Дрібний лист читає;

Далекий лист, пани-браття,-

З дому, з Буковини.

Послухаймо, що там пише

Його Катерина!

«Прощай мене, мій Іване,

Друже мій, козаче,

Та й не журись.. бо ти мене

Більше не побачиш.

Не побачиш, мій голубе!

Я іду до бога,

До діточок своїх любих -

До Василька мого,

До Штефанка! Іваночку,

Як він тя багато

Нагадував, часуючи!

«А де,- каже,- тато?

Де батечко мій єдиний?

А ти все гулила,

Що він хлібця нам принесе,

А мені знов брилю

З шовковою політичков,

Штефанкові шапку

Та й пишного соловейка,

Що співає!.. Мамко,

А Штефан де?.. де Штефанко?

Умер - не ждав тата?»

«Не ждав, синку,- попа дождавсь».

«Отой боротатий,

Що так гарно йому співав?»

«Той, моє кохання!»

«А мені він заспіває?

Та-бо не плач, мамо!

Кажи: мені заспіває?»

«Заспіває, синку!..»

Та й заспівав… Іваночку…

Друже мій єдиний,-

А від тебе ні словечка!

Що я не ходила

На ту пошту!.. нема нічо.

О, друже мій милий,

Ти нас забув, відцурався? -

Як сам собі знаєш…

Будь щасливий в сему світі!

Я тебе прощаю

Цілим серцем, Іваночку!

Я буду молити

Гарнішої долі-щастя

Тобі з того світа.

Та не журись, минулося!

Журба не поможе.

Така, мабіть…» - Не дочитав.

- Боже милий, боже!!! -

Як не крикне!.. Загриміло…

Всі мури лунають…

Іваночку, Іваночку!..

Немає, немає!..

А ти спочиваєш, наш вінчаний пане!

Як серце вбиваєсь - до тебе не чуть;

Тебе зачинили за золоту браму,

А нас твої німці катують та б’ють.

Або щоб нехати пекельної муки,

Сами ся вбиваєм,- нема що робить…

Щаслива та хвиля, щаслива розлука!

Який світ цей красний - не хочеться жить.

Нехай нажиються ті пани неситі,

Нехай нажиється, хто душу продав!

А ми глядім смерті, ми горем убиті!..

Усі в єго діти, лиш нас понехав!

А сам спочиває… Не славная слава,

Великий наш князю! Чи не ме давить

Лицарськую скраню коруна кривава,

Сльозами убрана?.. Не мені судить

Христа твого, святий боже!

Я більше не буду.

Та й за віщо? Що він винен? -

Люди, люди, люди!

Конець

Місяцю-князю,

Срібний королю,

Мила розмова,

Друже, з тобою!

Як сам з собою,

Як брат з сестрою,

Так я з тобою!..

. . . . . . . . . . . . . . . .

Місяцю-князю,

Дністерський царю,

Чом ти сховався

За чорну хмару,

Коли ми тяжко,

Коли ми важко,

Коли сердечко

Б’ється, як пташка?..

Ох, важко, важко!..

Три стрільчики молоденькі

з стрілецтва да йшли,

Убитого жовнярика

край моря найшли.

Та й стали вни, молоденькі,

над ним банувать,

Та й стали вни над жовняром

три думці думать.

Оден каже: «Пане-браття,-

личко як папір,-

Мабіть, він же, молоденький

з тирольських аж гір».

Другий каже: «Пани браття,

урода, як жир,-

Мабіть, же він в Угорщині

токай-вино пив».

Третій каже: «Пани-браття,-

мальований стан,-

Мабіть, же він в Буковині

пшениченьку жав».

А я кажу, пани-браття,

що місяць зійшов,

А в цісаря віденського

на стільчику кров.

Пішов фрайтер молоденький

Стойку люзувати,

За ним іде облюзунок.

- Чогось мені, браття,

Так тяжко на серденьку!..

Щось, мабіть, не гарне

Складається… Ох, лишенько!

Іване! ліхтарні!

Мой, Іване!.. Чи так, серце?..

Не ждав єси люзу?

А я думав, що вернемо

Оба домів, друже,

Як і прийшли!.. Не ждав єси?..

Іване, Іване,

А як вийде Катерина

Та мене спитає,

Де я тебе подів, серце,-

Що буду казати?..

Іваночку, соколе мій,

Чом не глянеш, брате,

Тим поглядом тихим, щирим

На вірного друга? -

Виймив хустку, накрив личко:

- Послідня послуга,

Товаришу… Прощай мене! -

На смерть зажурився.

А тим часом дали знати,

Що шельвах убився

На цісарській таки брамі.

Ото препоганий!

Да не за те, що убився,

А за те, що браму,

Ще й цісарську, закривавив!

Мужицька натура!..

Не уставай, Іванчику,

Бо покрають шкуру

На ремені, серце моє!

Чуєш? На ремені!

«Не журіться, пани-браття.

Ні завтра, ні нині

Вже не встану з домовини!..

Святий супокою,

Звінчаюся, серце моє,

Навіки з тобою…

Без корогвей і без попа

Звінчаюся, друже!

У новенькій домовині

Цареві дослужу!»

Позбігались офіцери

Та спльовують, лають;

Позбігались товариші,

Сльози утирають.

Витесали домовину

З сирої кедрини,

Поховали товариша

За цвинтар під тином,-

Без корогвей, без подзвону,

Без доброї слави.

Добув єси, брате, долі!..

А ксьондзи лукаві

Ще й у пекло записали -

Пекельнії діти!..

От що, браття! Лиш їм самим

У раю сидіти

З кухарками! Та цур же вам

З тим турецьким раєм!

Держіть собі! Цего раю

Ми не дожидаєм.

Правди, волі дожидаєм

В тебе, батьку світа!

Твоє царство, твоя слава

Вовіки і віки!

У шпиталі молод фрайтер

на смерть да лежав,

Молодого товариша,

як бога, прохав:

- Подай, вірний товаришу,

флояру мені.

Най заведу, защебечу

хоть пісню, хоть дві!

Одна пісня голосная,

а друга німа:

«Розмовляли дві берези

в неділю до дня…»

Гой, став фірер молоденький

до цугу казать:

- Треба, браття, товаришу

кедрину тесать.-

…А кедрина - не калина,

я сам їй тесав;

Що зарубав яснов бардов -

як в серденько втяв!

А вни кажуть мені єго

ще й в трунву зложить?

Хіба мене молодого

у ню положіть!

ПОЕЗІЇ 1868-1876 рр.

Із поеми «Слава Ігоря»

До Велеса

Великий наш великих пісень боже,

О Велесе, о Місяцю, Королю!

Начати мою пісню ми негоже,

Аж прежде я тобі ся не помолю!

Прабожий сине, ти у синіх рожах

На голубім припочивая ложі!

Коли ж така свята вже твоя воля

Мя засудити на співацьку долю -

Подаждь же ми й орган, настрій ми й струни,

Навчи й гармонії небесні руни,

І віщі персти як на ні вскладати!

Й вооружи в огненнії прамуни

Ти мого духа, хай, як море, руне

І ме вовік ти славу рокотати!

До Бояна

Й до тебе, Бо́яне, времен Траяна

Віщуне, півче, творче, соловію,

Й до тебе клоню ніжну свою скраню!

До кого ж ї і склоню? Д кому смію?..

Душа, як море сине то, леліє.

По нему думи - як в неділю рано

Лебеді білі по тих фалях п’яних -

Порозсувались, а оно лиш мріє…

Як в срібній мглі запінене то море!

О Бояне, співацький наш ти княже,-

Десь Дажбога святі жемчужні двори

На тих шкляних леліють зорев горах?..

А хто ж же путь до них мені покаже?

Ти, Бояне, ти, вічна моя зоре!

До Ісаії⁵⁴

Й до тебе, князю скальдів, Ісаіє,

Коліно своє у покорі клоню!

Валгальськії тереми вже леліють,

І скальдів лик во златі арфи дзвонить.

А ти засів єси на княжім троні -

І Валдера-Дажбога піснь ся піє...

Як місяць, що в рожевій мглі він мріє,

О, так рину́ть їх віщії гармони!

А я лиш стою та й ся прислухаю...

О, так шкляне лиш ваше море грає,

Великий Тора-бога ти віщуне!

Ти віщі персти на живії струни

Поклав єси... Ожили давні руни...

А я лиш стою та й ся прислухаю!

До Ігоря

Тобі же, полюбовниче Боянів,

Що синього хотів-єс випить Дону,

Тобі ж коліно своє не приклоню?

Заграли в срібло-злато вельми рано!..

В неділю вельми рано, князю й пане!

Але не в похід вже й не пити Дону -

Во струни золоті бояни дзвоня

У твою путь, у світлу путь Трояню!

А ти пусти соколів десять, пане,

Соколів десять ясних вельми рано

На тих лебедів стадо - мої думи!

А ні - то я їх пущу, мій соколе!

Червоним щитом переложу поле!

А ти благослови ми, Осмоуме!⁵⁵

Куда?

- Куда ти йдеш, єдиний мій?

- Я й сам не знаю, де!

Хіба ж та доля вповіда,

Куда вна нас веде?

Одних веде у райський край,

А других у Сибір,

А тих в пани, а тих в попи,

А тих знов до жовнір;

Одних веде на битий шлях,

А других манівцем.

Але куда? Де мета їм?

До кого ми ідем?

Не знаю, брате, ти сказать…

Да видиш - оддалік

Яка висока та сумна

Могила там стоїть?

А так, як чистий діамант,

Та зіронька сния,-

Там також, може, хто живе?

Коли - то буду й я.

Хіба долі яке діло?..

Іду з шинку, потикаюсь,-

З свойов долев зустрічаюсь!

Хитаюся - вітаюся,

Про здоров’я питаюся.

А вна мені відповіла:

«Коли хочеш, хлопче, жити,-

Треба дома спати вчитись…»

Хіба долі яке діло?..

Кресак

У неділю дуже рано

Легінь кресак обшиває

У золоті огальони,-

Кому він ся ним поклонить?

Чи цареві, чи дівчині?

Чи на новій домовині

Побратимки го покладуть

Та й до церкви пишно зладять?..

У кожусі

- Єдиная, коханая

Дівчино моя,

Скажи мені вірну правду,

Чи будеш моя?

- Це лиш знає воскарочка⁵⁶

Та той в небесіх,

А може, й той, що приходить

В новім кожусі!

Правда

- Скажи мені, моя мила,

Де місяць днує́,

А я тобі скажу правду,

Де правда та є.

- Хіба в церкві на коверці!

- Ой ні, душко, моє серце!

Бо та правда - сама в собі:

Лиш в колисці та у гробі.

Рожа

В неділеньку вранці

Ідуть новобранці,-

А мій милий чорнобривий

У білій катанці.

- Чекай, милий хлопче,

Май припну ти рожу!

- Не чекаю, серце моє,-

Чекати не можу,

Бо ті твої рожі

Сльозою зрошені!..

Вповідав ми тарабанчик,

Що ми розлучені.

Але як уб’ють мня -

Коби посадили

Ту червону твою рожу

На моїй могилі.

Та рожа прийметься,

Мая розцвітеться,-

Під зеленов муравою

Серце стрепенеться.

Страж на Русі

Як шум і грім по небесах,

Як гук і буря по лісах,

Розлягся голос по Дунай:

Хто осокотить руський край?

О руський край, спокоєм будь,

Бо твоя страж єсть руська грудь!

Тя жог татарин, бісурман,

Пив твої крові ляцький пан,

Та ще й донині він не сит,

Бо ще й донині рад би пить!

О руський…

А білий цар, як змій, стоїть,

Та рад би зжерти цілий світ,

Та рад би разом всіх слов’ян

Закути у оден кайдан.

О руський…

А єзуїт ввесь світ би рад

Перестроїть на римський лад

Та й ту святую нашу Русь

Заколотити в свою грузь.

Святая Русе - без тривог,

Бо твоя страж - сам господь бог!

Сторонець, 20/6 1874

Баркарола

Сонце заходить, лідо⁵⁷ леліє,

У сріблі луни лагуна мріє,

А гондоліре, кращий Аполля,

Пустився барков долів на море…

«О, де ж ти правиш? О, де гадаєш?

Дожів чертоги⁵⁸ чого минаєш?»

«Що мені дожі? Що їх коруна?

Поуз Ріяльти⁵⁹ - там моя дума!..»

- О сеніора, чи ти не чуєш,

Чи вбогим Марком уже гордуєш?

Ах, сли гордуєш, то хоть спогляни,

Як вірний Марко в море потане!

Аж тут втворяєсь стиха віконце,

А в нім являєсь красна, як сонце:

- O caro mio!⁶⁰ Де ж так барився?

Чи не на зорю де задивився?

- О нє, мадонна! Зорі сіяли,

Доки у твої не заглядали,

У твої очі, кращі від зорі,

Кращі жемчуга, глибші дна моря.

...Місяць заходить, море леліє,

Порожнов барков по фалях віє.

Де ж молод Марко, що нехав барку?

Чи в сеніори, чи на дні моря?..

20/12 1874

У горах

У нас у горах, пани-браття,

Раз виводились соколи́;

Тепер не мають і коли

Про теє люди споминати…

Минув наш давній тихий рай,

Минула давня наша воля...

Але ще кажуть, як соко́ли

Назад повернуться в наш край,

То ще гаразд на світі буде.

Не вірю я - най вірять люде!

Бо в нас було колись добро

І славно в нас було,

Доки наші не приймили

За короля круля

Краківського. Пропав і круль,

І ми з ним пропали,-

Єзуїтські колегії

Лиш повиростали,

Як гадярки капанисті

Слотавого літа.

А ми усе питаємо,

Чо лихо на світі?..

Покажімо єзуїтам

У Рим лиш дорогу,

Відберімо чортам царство

Та віддаймо богу!

Тогді у нас і соколи

Вестись назад стануть,

А ті гори свою волю

Соколю дістануть.

Лайдака

- Куда збираєшся, єдиний? -

Насилу мати говорила.-

Куда ти хочеш мандрувати,

На кого хату понехати,

Батьківський хутір і оселю?

- О нене, світ ми тут немилий!

В чужому хочу ся набуть:

В чужому доля, а не тут…

Пішов легінь. Заріс лісок,

Хатина схилилась.

Поховали стару неньку,

Припало все пилом.

Розібрали добро люди -

Ні, добра не було,

Бо забрав піп за похорон...

Тим часом на кулі

Шкандибає в торбах старець.

Та й став, та й заплакав.

А ті люди говорили:

«От якийсь лайдака!»

Я гадав

Я гадав, що лиш у Римі

Торгуються лихом,

А то і в нас, в Цареграді,

Сумирно та тихо

Підточують корінь волі

Товсті та пузаті

Патріархи та кат зна що!

Але, чей, прокляті

Подавляться, бо та правда

Тверда, як залізо:

Масні книші лізуть в горло,

Залізо не лізе,-

Хіба добре наострене

І в мечі окуте,

В мечі катські!.. А це правда

Вічна, незабута.

Чи хто зміркує?

Чи хто зміркує, що є то в світі зрада?

Ніхто на світі ще не зміркував того.

Казали старі, що то від бога Лада,-

Коли ж то є так, то я не вірю в бога.

Підпаля ти дім - ти другий побудуєш,

Возьмуть тобі честь - ти другої дістанеш,

Затратя твій вік - по смерті ти не чуєш;

А зрадя тебе - твердов ти скелев станеш.

Та коби скелев, то ще би то нічого,-

Зробили би з тя кумира або плиту.

Да - ніж бо в серце!.. О, не вірю я в бога!

Мене ме за гріх, я го за біль судити.

У легіня

У легіня ворон коник.

Коникові гриву чешуть,

А самому молодому

Товариші трунву тешуть.

Утесали, змалювали,

Барвінками устелили,

Забираним коверчиком

Домовину гарно вкрили

Та й винесли на кладбище -

Така, хлопче, твоя доля!

Заржав коник вороненький,

Заснияла ясна зброя -

Та й більш нічо а нічого...

Чого більше в світі й треба?

Кажуть люди, що десь небо,-

Про віщо нам того й неба!?

О, чом, Дунай?..

О, чом, Дунай, о, чом, тихий,

О, чом же ти не рожевий?

Чо пісочок не перловий,

Бережечки кришталеві?..

Я би з пюрця павляного

Зладив човен та й весельце,

Я би поплив конець світа

Найти серцю рівне серце…

Сходив я світ, сходив другий,

Тридев’яту землю сходжу,-

Усе виджу, усе чую,

Усе знаю, все находжу;

Лиш серденька не находжу,

Лиш серденька - мому пару…

Було серце як то сонце,-

Люди вкрили чорнов хмаров;

Було серце як та рожа,-

Люди взяли попід ноги;

Було серце, як бог, праве,-

Юда продав свого бога...

Юда? Люди го продали!..

Да коби хоть в добрі гроші,

А то в корчмі за дві чарці...

О ти, світе нехороший!

ІЗ ЗБІРКИ «ДИКІ ДУМИ» [1876]

Дикі думи

Гой думи ж ви мої! Гой чорні ж ви мої,

Та де вас подію?

Украй Чорногори,⁶¹ украй золотої

На швару⁶² посію.

І муть Чорногоров легіники⁶³ трови⁶⁴

На лови ходити,⁶⁵

І муть мої думи у травах шовкових

Усі находити!

І муть Чорногоров легіники-юни⁶⁶

На оленя пасти,⁶⁷

І муть мої думи за срібнії струни

На гуслі вни класти!..

І муть Чорногоров легіники-юни

На гуслях тих грати,

І дума ме думі, а струна ме струні

Всю правду казати.

І голос відоб’єсь ділами⁶⁸ долами,

Плаєм⁶⁹ по рокиті⁷⁰

І підуть до церкви в неділеньку рано

Сльозою умиті.

А там запитають в самого владики,

За віщо забули?

За віщо ті люди, ох, думи ви дикі,

В кайдан вас закули?

І пустить вас, думи, небесний владика

По полю на волю,-

І найдете в світі, о мої ви дикі,

Ще й щастя, і долю!..

Розсипте ж ся, думи, о мої ви юні,

Як тії татари...

І загомоніте, як дзвони та струни,

Від хмари до хмари!

Гуцул-невір

Гуцул-Невір, половчанин⁷¹ ⁷² -

Хто на Русі го й не знає?

Плужить долом подолянин,

Піт кровавий утирає,-

Він же, стоя на рокиті,

Виграває у трембіту;⁷³

Хоть поруга всего світу -

Він ругаєсь всему світу!..

Ріж, розорюй, безталанний,

Чорну свою скибу-долю,

Доки світ сей окаянний

І тебе в ню не приоре!

І тебе!.. Там що за гія?..⁷⁴

То куми з хрестин вертають:

Віра, милість і надія...

О! я тим затрембітаю!

Бо їх тільки й видко буде,

Що на гульках, на хрестинах,-

Обдурені бідні люде

Й ти, дитинко, обдурена!..

Там же - що знов буришкають?⁷⁵

Домовину бідну, голу!

О! я й ті затрембітаю,

Щоб їй чути аж до долу!

Бо їй тільки і осталось,

Що з трємбітов та в могилу!

Де ж надія, що тримала?⁷⁶

Віра, милість, що хрестили?..⁷⁷

О, такий-то гуцул в світі:

Люди плачуть - він їм грає!..

Втер си очі, втер трембіту,

І нової зачинає.

Доля

- А спиш ти, сину? - Нє вже, нене!

- Може, водиці би подать?

- Не хочу,- а зголов’є зладь!

Високо, як д домовині!..

- Ти що се знов, сину?

Хочеш мене осиротить?..

- Нє, моя єдина!

Я не умру... Бо ось мені

Що снилася доля...

А се, мабуть, таки моя!

- Яка ж вна? - Соколя!..

Як у того легіника,

Що він мені снився.

- Уповіж ми! - Я уповім:

Той місяць зарився

Геть десь в хмари… Аж оглухло!..

Лиш молня десь грає

Та на Довбуша могилі

Дуб з кедром дрімає.

Аж тут легінь набігає,

Обдертий, невбутий,

Неначе він на сім світі

Від долі забутий.

Ноги кровйов закипіли,

І руки кроваві...

І верг,⁷⁸ нене, каманаком⁷⁹

В шовкову мураву,

І впав лицем на могилу,

Неначе без сили,-

І обіймив кровавими

Кроваву могилу.

«Довбущуку, наш ватаже!⁸⁰

Учуй мене з ями!

Ні я - щастя, ні я - долі,

Ні батька, ні мами...

Як журавель туманами,

По світі сім б’юся...

Подай мені іншу долю,

А нє - возьми душу!

Хай не дражню вже тільки пси

Чужими хатами!..» -

«Долі, хлопче? Царем будеш! -

Обізвалось з ями.-

І ме ти світ поклонятись,

Як сонцю в промінню...

Отак, друже! так, гуцуле!

Отак, мій легіню!..» -

«Царем, батьку? Я не хочу!

Царем я не буду! -

Я за ката не придався».-

«То Довбушем будеш! -

Обізвалось з-під могили,

Аж вжахлися гори.-

І заграє та кров чорна,

Уража, як море!

І будеш нев всіх дукарів⁸¹

Поганих поїти!» -

«Я - Довбушем? Нє, калфо мій!

Ніколи у світі!

Тебе ж, може, не убила

Та нешта⁸² лукава?

Та гуцули не прокляли

За свою неславу?..» -

«То кобзарем мені будеш! -

Гукнуло утретє,

Неначе грім, аж йойкнули

Всі гори-рокити.-

Коли не хоч в світі бути

Ти людям за бога,

О! то здихай псом голодним

У їх ти порога!..»

Та й тільки, ненечко моя!

З-за кичер⁸³ червоно зоряло -

З-за кичер сонечко вставало,

Закерекорив⁸⁴ ліс... а він -

Плаями в долини та далі!..

А вслід за ним та доля гнала

З торбами, нене, навздогін!..

До рожі

Зацвіла - світ увеселила!

Про віщо ж ти, питаю я,

Ох боже, рожечко моя,

Лиш свій цвіточок терном вкрила?

О, красна моя ти та мила,

Я знаю чо!.. Та що й казать:

Такий вже в сему світі лад,

Щоб кожда рожа в терню цвіла

Та з терня світ сей веселила!..

Шипітські берези

- Се що за новітна знов гія?

Та ж завтра, сину мій,- Ілія!⁸⁵

Я з кліті ти кресак подам,

Та підеш в Шипіт⁸⁶ се на храм

До тети⁸⁷ твої Аксенії.

Там дівці дві, як ті лелії...

- Так, дві їх там, мамо!

Дві берези на цвинтарі...

Неначе руками

Та білими ширинками⁸⁸

Махають на мене,

Аж той місяць в хмарі втонув -

А вни обі, нене,

Перекинулись дівками...

А білі вже, білі!..

Знай то срібло, такі білі,-

Аж в очах мриїло.⁸⁹

І в кождої в білих руках

Срібна, мамо, чара.

І неначе вни се з Гіндов⁹⁰

Сидя при вечері

Та моргаються до него...

А він невеселий...

А вни єго принушкують

З усієї сили.

«Нумо, Юрку! нумо, сизий!

Вино се - з Сучави!

А ти, сестро Оленочко,

Чого така стала,

Наче сріблом подунена?⁹¹

А нумо - всі троє!..»

І випили... геть аж до дна…

Ох, ненечко моя!..

Геть аж до дна!.. І стали се

Вни витись-звиватись,

Знай дві гашечці, дві срібні,

І вділ повалятись,

І витися... Так, як нині!..

Ти ж не видиш, нене,

Як хиляють, як хитають

Ті срібно-зелені

Свої віти, свій стан гнучкий,-

Неначе у столу?

А той місяць утік, нене,

Далеко - десь в доли!..

Керманич⁹²

- Ох, братику ж ти мій, соколе,

Чого ж ти поломилась воля?

Чого ж голівоньку склонив

На ти́совий отсе ти стів,

Ще й зашумів,⁹³ як та тополя?

Я побіжу за воскарков...

- Так, моя сестричко,

За воскарков!.. Нехай мені

В одно вна не сниться,

Та дівчина божевільна:

Як ходить, так ходить

Понад Черемуш глибокий

Та дивиться в воду

Єго, чорну та непевну...

А сама, як пава,-

У віночку з горицвіту,

Та з рути, та з блаву.⁹⁴

Та все дивиться у воду…

«Марку мій, соболю!

Вийди, вийди вже до мене:

Що се вни говоря,

Що ти втонув у Черемші?

Що б вни не сплескали!?

Та ж той Чермуш ось як любо

Голубить ті скали,-

Та тебе б мав утопити?..

Нє, Марку єдиний!..

А я твоїм вже боярам

Й дари приладила:

Кождіському по рантусі,

Ще й по рушникові!

А всім твоїм дружбам, Марку,-

По хустці шовковій!..

Де ж ти бариш?...⁹⁵ Може, й справді

Під білим камінєм?..

Я всім роздам рибарчикам

Все моє перстінє,

Ще й монество⁹⁶ їм розірву!

Они відшукають!..

Они?... Тебе?... Нє, Марочку!

Вни тебе не знають -

Ні то личко рум’яноє,

Ні твою уроду!

А я знаю... та й тя найду…» -

Та й бух! сестро, в воду!

В саме плесо!..⁹⁷

А за колоду⁹⁸

Лягало сонечко спочить...

А як на другий день вставало -

Горицвіти стрілою гнали

Долів ріков… А се, мабуть,

У Чорне море вни женуть

Шукать керманича…

З-під юга

«Як же ж віє! наче пріє

З-під юга!..

Вадь, що з хмари громом вдарить

Потуга?..

Та коли вже, о южане,

Він обсушить ваші рани?

Коли то?..

Ще ти то,

Южане?» -

«Ще я то!

Почато:

До брані!!»

Будь здорова!

Будь здорова, Чорногоро!

Вже вовік тя покидаю!..

Муть в трембіту браття грати,

Я вже з ними не заграю.

Бо заграють тарабани -

Ті царські та голоснії,

Та цісарська музик-банда!..

Місяць світить, та не гріє…

Та не жаль ми, браття, того

Мого персня дорогого,

Що у дар дам тарабанцям,

Але жаль ми лиш одного -

А то: кучера лиш того,

Що чесала рідна мати...

Ножички цісарські срібні

Гарно вміють підтинати!

Будь здорова ж, Чорногоро!

І трембіто! і кедрино!

Що вни шепчуть? «Не загинеш?»

Знаю й сам, що не загину!

Гуцулові домовина -

Лиш з кедрини споконвіку!

Будь здорова, моя кедро,

Нім горі ся вернуть ріки!

НІМЕЦЬКІ ПОЕЗІЇ

Der Huzulen-Bergschütz

Wo im seidenweichen Moose

Schwarze Tannen purpurn blüh’n,

Wo das Reich der wilden Rose,

Und das Land voll Immergrün,

Dort, ja dorthin will ich gehen,

An den wilden Tschermoschstrand,

Auf die blauen Bergeshöhen,

In mein schönes Heimatland.

О wie schwer ist hier zu leben

Ohne Blüthe, ohne Duft,

Kann die Lider kaum mehr heben

In der glühend heissen Luft;

Und auf meinen Bergeshöhen

Quillt ein Odem göttlich rein…

In die Heimat lasst mich gehen,

Dort nur kann man glücklich sein.

Meiner Jugend heisses Sehnen

Trieb mich fern лот Heimatort.

In ein Land voll Trug und Thränen,

Edlen Herzen ohne Hort;

Keine Lorbeern, keine Ehren,-

Nehmt euch alles, alles hin,

Mich nur mich lasst wiederkehren

In mein Land voll Immergrün!

Гуцул-стрілець

Де цвітуть стрімкі ялиці

Красно на шовкових мхах,

Де барвінок на землиці,

Дикі рожі на верхах,

Де високі гори сині,

Черемош шумить, як гай,-

Я б туди злетів і нині,

В мій прегарний рідний край.

Ох, як тяжко тутки жити,

Де ні пахне, ні цвіте;

Годі очі отворити -

Так жара пече, гнете!

А у краю у мойому

Прохолода, як в раю…

Ох, пустіть мене додому -

Тільки там я віджию!

Туга серця молодого

Вигнала у світ мене,

В край, де сліз і зради много,

Чесному життя сумне…

Славу і вінок лавровий -

Все відступлю вам; беріть -

Лиш у край мій барвінковий

Хоч мене, мене пустіть!

Переклав Осип Маковей

Die Heimkehr

Im schattigen Westen weht süsse Luft,

Es schlummern die Bäume im Maienduft,

Der Wanderer aber, er schlummert nicht,

O leuchte ihm heiter, du Mondeslicht!

O leuchte nur, leuchte von deiner Höh’,

Es thut ja dem Armen das Herz so weh,

Die Augen, die sind ihm von Tliränen nass,

Die Wangen, die jungen, wie Marmor blass.

Was wäre, was also das Herz ihm bricht? -

Ich mag ihn nicht fragen, und weiss es nicht,

Er blickt ja so dräuend, so düster drein,-

O leuchte ihm heiter, du Mondesschein!

Ja, leuchte nur, leuchte, die Nacht ist still,

Der Wanderer nähert sich seinem Ziel,

Ist’s etwa das Hüttchen am tollen Strand,

Das kunstreich gezimmert einst seine Hand?

Das Hüttchen, das traute, das ist es nicht,

Es träumen nur Trümmer im Mondeslicht,

Der Düstere sieht nicht die schwarze Spur,

Er sieht nur die Kreuze auf weiter Flur.

Ja, Kreuze, die schimmern in stiller Nacht,

Ein Gräber der Gräber, der haltet Wacht,

Der Wanderer rüttelt das Eisenthor,

Der Wächter der Todten, er lugt hervor:

«Wer will hier berennen die Friedhofsthür?»

Ich bin es, ich gebe drei Gulden dir,

Nur lass mich geschwinde, geschwind hinein,

Und führ’ mich zum Grabe der Schwester mein.

Wie hier ist begraben, was ich geliebt,

Hier alles begraben, was mich geliebt? -

O Schwester lein, Schwester, gib her die Hand,

Ich bin ja gekommen aus fernem Land.

Wie alles so ruhig, so still, so stumm,-

Du sagst nicht: Willkommen,- ich kehre um,-

O Schwester, o theure, so sprich ein Wort! -

So ruhig, so stille,- muss wieder fort.

Er presset am Kreuze ’nen heissen Kuss,

Sein Hüttchen, verglommen, das träumt im Russ,

Der Arme zog weiter, er sah es nicht,-

O leuchte ihm heiter, du Mondeslicht.

Поворот додому

Вже гори зчорніли, ліси шумлять,

У запахах мая солодко сплять,

Лише подорожній іде кудись.

Ох, місяцю ясний, зійди, явись

Та радісно й мило поглянь згори,

Бо серце у нього болить з жури.

Він плаче тихенько, ледве іде,

А личко, як мармур,- таке бліде.

Чого ж він, сердешний, такий сумний?

Боюся спитати, бо він страшний:

Так дивиться грізно вперед, у тьму.

Ох, місяцю ясний, світи йому!

Зійшов місяченько. Спокій кругом.

Смутний подорожній вже під селом.

Чи є ще та хатка на кручі там,

Що він її ставив так гарно сам?

Нема вже хатини - пішла з огнем.

По згарищу місяць іде тихцем...

Він станув, не годен уже й іти,-

Аж дивиться: ген, на полях, хрести!

Хрести там біліють у тиху ніч,

І грабар пильнує, всіх гонить пріч.

Чужинець залізну браму потряс,

Аж грабар злякався, бо пізній час:

«Се хто там? Тут цвинтар - гроби, хрести…»

«Се я! Дам три леви тобі - пусти!

Пусти мене зараз, пусти туди

Й до гробу сестрички мене веди!..

Так, тут моя люба, тут спить вона,

Що вірно любила мене одна.

Ох, сестро, сестричко! Збудися, встань!

Здалеку приходжу - звітайся, глянь!»

Скрізь тихо і глухо, кругом спокій...

«Не скажеш мені вже: «Ох, брате мій»? -

Озвися, сестричко, хоч на привіт!

Не хочеш, єдина? То я йду в світ…»

І, бідний, лиш хрест ще поцілував...

По згарищу хати там сон блукав,

Та він і не глянув - пішов і щез...

Світи, місяченьку, йому з небес!

Переклав Осип Маковей

Taras

In Kijew an der Lawra,

Da sass ein Sängergreis,

Sein Bart war weiss wie Silber,

Die Locken silberweiss.

Der sang viel alte Lieder,

Sang manchen Seherspruch,

Und manchem Teufel Segen,

Und manchem Engel Fluch.

Und manchem Helden Schande,

Und manchem Weisen Hohn,

Und manches Schwert in Stücke,

In Stücke gar manchen Thron.

Da riss sich eine Quader

Vom alten Dome los,

Und stürzte zu seinen Füssen,

Und sprang in seinen Schooss.

«O Sänger, du furchtbarer Sänger,

Lass solch ein Singen sein,

Sonst stürzt zu deinen Füssen

Das ganze Russland noch ein!

Тарас

У Києві, де Лавра,

Старий кобзар сидів.

Його сріблистий волос

На сонці мерехтів.

Співав він про минуле,

Пророцтва говорив.

Слав ангелам прокльони,

Чортів благословив.

Сміявсь над мудрецями,

З героїв глузував.

Про битви і престоли

Зруйновані співав.

І задрижала церква

Від цих незвичних слів;

З високих мурів камінь

Додолу полетів.

«Жахливий бандуристе,

Замовкни, не співай,

Бо завалитись може

Увесь російський край!»

Переклав Богданн Гавришків

Am Tscheremusch!

Da ist es so lauschig, da ist es so sonnig!

Da ist es so märchenhaft duftig und wonnig!

Die Tanne träumt! und die Rose glüht!

Und der Waldstrom singt sein unendliches Lied!…

Am Tscheremusch -

Da funkeln die Berge wie Feuersafire!

Es weidet der Hirsch in dem Urwaldreviere!

Hoch in den Lüften kreiset der Aar!

Und diese Lüfte… о wie sind sie so klar!…

Am Tscheremusch -

Da tummelt der Uzul sein R.oss, sein tatarisch!

Es holt ihm aus Radauz den goldenen Barisch!

und seiner Buhl’ drei Korallenschnür’!…

Was meinst du? wie lohnt sie dem Recken dafür?…

Und am Tscheremusch -

Da wiehern nicht nur die tatarischen Rosse!

Und hallen da nicht nur des Jägers Geschosse!

Auch manch ein Lied!… О wie braust das so wild!…

Doch schnell ist’s auch hin, wie aus Nebel ein Bild!…

Над Черемошем

Тут гарно і тихо, тут сонячний спокій!

Чудово й казково у горах високих!

Мріє бір, і шипшина горить,

Співучо потік лісовий гомонить!

Онде над Черемошем -

Бескиддя сапфіром іскриться!

Тут олені бродять, шумує ялиця,

В небесах кружеляє орел!

І чисте повітря… цілющий етер!

Онде над Черемошем -

На плаї гуцул на конині!

Везе ярмаркові намиста дружині!

І дзвенять дукачі золоті…

Чим сплатить вона за дарунки за ті?

Та над тим Черемошем -

Не тільки іржання коняче!

Не тільки тут єгер стріляє, одначе!

Чутно й пісню!.. Відлуння жахне!..

Мов образу обрис - в тумані майне!

Переклав Володимир Лучук

Sechs Uzulenlieder

Denk’: Wenn die Rose auch keine Rose war’,

Wäre sie Rose doch, und schliess’ daher:

Würde die Liebste mein auch nicht mein Liebchen sein:

Wäre sie doch mein Lieb, weil sie mir lieb!

* * *

Denk’: Was die Stern’ doch so sich zerfunkeln thun!

O, dass ich einer war’, wollt’ nimmer ruh’n,

Bis ich dem Liebchen süss thät’ fallen vor die Füss’.

Und zu ihr funkeln thät’, wie lieb ich’s hätt’!

* * *

Sang was ein Vöglein, sang in den Tag hinein.

O, dieses Vöglein, das, das wollt’ ich sein!

Von früh bis Abends thät ich mich zersingen spät’

Der Allerliebsten mein tagaus, tagein.

* * *

О dass ich/s wüsste, wo hier ein Schreiber ist,

Der auch schön schreiben thät’. Ja, wenn ich’s wüsst’!

Gäbe ihm, was ich hätt’, auf dass er schreiben thät:

Was du doch lieb mir bist… Ja, wenn ich’s wüsst’!

* * *

Seh’ ich ’ne Blume, denke für mich so hin:

Wenn ich dies Blümchen war’ und schön thät’ blüh’n;

Thät’st du vorübergeh’n, thät’ ich dich bitten schön:

Steck mich an deine Brust, mein’ Herzenslust!

* * *

Oft thu’ ich denken: alles nach seiner Art!

Doch wenn mein Liebchen stürb’, war’s gar zu hart.

Nicht leben könnt’ ich doch, und sterben minder noch,

Denn sah dich einmal wer, stirbt nimmermehr!

Шість гуцульських співанок

Троянди, як ти їх не називай,-

Трояндами залишаться, і край:

Не зневажай, молю, закоханість мою,

Кохання ж бо, клянусь, ніколи не зречусь!

* * *

О, скільки й в небі гасне зір ясних!

Якби ж я стати міг одною з них,

Ото б я засіяв, до любих ніг упав -

Світити їй, володарці моїй!

* * *

Весь день пташки співають у гаю.

Якби ж я став подібним солов’ю,

Прославив би як стій у пісні голосній

Любов свою, бо так її люблю!

* * *

О, хто б мою кохану описав

Словами ніжними? О, коб я знав!

Про те, як много мрій таю в душі своїй,

Йому б я розказав… О, коб я знав!

* * *

Як чічку десь побачу, далебі,

То подумки все тішуся собі:

Якби я квітом був, довірливо б шепнув:

Зірви мене, зірви, на грудях приколи!

Переклав Володимир Лучук

ПОЕЗІЇ ОСТАННІХ РОКІВ ЖИТТЯ

Я не дивуюся…

Я не дивуюся, що ми

Нічого в світі не умієм

(Звичайно, бідні гречкосії);

Але дивуюся, що ми

Нічого вчитися не хочем,

Хоть нам наука коле в очі.

Хоть нам при кождому лучаю

І верби ю проповідають.

Не цурайтесь, не цураймось

Ми науки, браття!

Роздивімся поусюду,

Заздрім в кожду хату,

Щоб навчитися з чужої,

А не свої хиби,

Що нам вчитись ще, а що нам

Забувати треба,

Й до котрого поберіжжя

Нам би кермувати,

Щоб до мети ся добити,

В пристань ся дістати.

Бо та руська наша мета

Світла і велика,

Але путь до неї строма,

Прикра і далека.

І ніхто ю нам не справить,

Як свята наука;

Задля того ж, руські браття,

Книжку, книжку в руки!

23 н. ст. новембра 1886

Наші «старі»

«Лиш пес старий,- так кажуть люди,-

А чоловік все молодий».

Се, може, й правда у людей;

А в нас, у русинів, на чудо,

Ще в пеленках, а вже «старий»,

І вже - о божа мати, крий! -

Уже учиться, собака,

Нарід продавати

І за руські, людські душі

Карбованці брати,

Як за Христа невинного

Іскаріот Юда.

А доки ще й на них впадуть

Жасні божі суди,

Як на того предателя,-

А нас розпинають

І терновими вінцями

Щоднини вінчають,

І привалюють камінєм

У новій могилі,

Бо бояться, щоб не вскресла

Божественна сила.

Але та сила вже й ожила,-

Од гроба камінь відвалила

І засіяла на ввесь світ.

Щез нечестивих скверн совіт,

А фарисеї невсипущі,

Як пси на ярмарку де сущі,

Пропали без вісті, як тьма.

Неправді жизні-бо нема!

Отаке-то й ваше буде,

Старі ви собаки!

Пес гавкає і на бога,

А бог все однакий,-

Не боїться ваших пащей,

Ні вашого зуба;

Бо неправда сама себе

Самов себе губить,-

Як той шкорпій їдовитий

Себе собов тратить,

Засадивши своє жало

В грудь свою прокляту.

О, схаменіться уже раз

Ви, обскуранти, ідіоти!

Бо ми вже люди, а не скоти,

Бо правда з нами і за нас,

А з вами лож одна мерзенна,

Та Абля кров свята, невинна

На ваших каїнських руках!

І буде Каїна вас жах

Всім на покай, усім на диво,

Гадюки, гнати аж у Не́ву,

А фурії - за вами вслід!..

Се божий суд і наш завіт.

18 н. ст. декембра 1886

Співанки

I

А я собі стрілець!

А я собі - та й ще мені ся хоче!

А я собі стрілець!

Б’ю серни та й куниці -

Свист як у лист! як у гаю-гаю-гаю!

Бо зух си молодець

З своїм кресом!

А в мене, браття, кріс!

А в мене, брє,- та й ще мені ся хоче!

А в мене, браття, кріс,

Як локоть макогона!

Свист як у лист! як у гаю-гаю-гаю!

Так ходжу в чорний ліс

З своїм кресом!

Та йду я спізна раз!

Та йду я раз - та й ще мені ся хоче!

Та йду я спізна раз!

Та йду я та й думаю,-

Свист як у лист! як у гаю-гаю-гаю!

Що ночувати час

З своїм кресом!

Аж тут я нагадав -

Аж тут я, брє,- та й ще мені ся хоче! -

Аж тут я нагадав,

Що там, під лісом, хатка,-

Свист як у лист! як у гаю-гаю-гаю!

А в хатці - як три пав,-

З своїм кресом!

А в хатці - як три пав,

А в хатці, брє,- та й ще мені ся хоче!

А в хатці - як три пав,

Рум’яних, круглолицих!

Свист як у лист! як у гаю-гаю-гаю!

Там буду ночував

З своїм кресом!

Приходжу я до них!

Приходжу я - та й ще мені ся хоче!

Приходжу я до них

Та й пук-пук-пук! в віконце.

Свист як у лист! як у гаю-гаю-гаю!

- Пустіть, до триста лих,

З моїм кресом!

А вни всі три нараз -

А вни всі три - та й ще мені ся хоче!

А вни всі три нараз

Устали, засвітили.

Свист як у лист! як у гаю-гаю-гаю!

- А просимо ж до нас

З своїм кресом!

Я думав, що дадуть,-

Я думав, що - та й ще мені ся хоче!

Я думав, що дадуть

Стрілецькую вечерю...

Свист як у лист! як у гаю-гаю-гаю!

А вни мнов та у кут,

З моїм кресом!

Та вже тогді всі три -

Та вже тогді - та вже ми ся й не хоче!

Та вже тогді всі три

Як стануть - кочергами...

Свист як у лист! як у гаю-гаю-гаю!

Не було жарту, брє,

З моїм кресом!

Утерли, в сто їх душ,-

Утерли в сто - та вже ми ся не хоче!

Утерли, в сто їх душ,

І лож, і крешелинє!...⁹⁹

Свист як у лист! як у гаю-гаю-гаю!

Вже більше ані руш

З моїм кресом!

II

Браття опришки - гайда за чару! -

Воля і вина в горах ростуть!

Кара тиранам, кара їм, кара,

Що місто пива кров нашу п’ють!

Гостри ніж!

Ріж ката, ріж!

. . . . . . . . . . . . . . . .

В бідної вдови одна корова,

Батько - на лаві, діти ревуть;

Діти - по світі, корова - попова:

Бог милосердний дасть дітям путь!

Гостри ніж!

Ріж ката, ріж!

. . . . . . . . . . . . . . . .

Плаче удова в війта в порога:

«Вигнав мя, війте, з хати сусід!..»

«Тихо, сердешна! тихо, небого! -

Як я зневажу свій таки рід?»

Гостри ніж!

Ріж ката, ріж!

А коло вовка

Війта повісь!

IX

Як засяду, браття, коло чари,

Як засяду, браття, на меду,

То хай їдуть турки та й татари -

А я собі й ухом не веду!

Бо що нині - то я знаю;

А пси завтра марш заграють,

А позавтрю кури загребуть!¹⁰⁰

А як прийде, браття, костомаха,

Та як прийде, браття, із косов,

А я крикну: «Як здорова, свахо?

Нумо собі, свашко,- із росов!»

А як гарно закропимо душу,

Та як вчистим, браття, аж по брай,

Тогді з свашков в три дорозі рушу -

Тогді собі з свашков просто в рай!

А як прийду, братчики, до раю -

Та кулаком в двері: пук-пук-пук!

Петро ж з бучком: «Чого тут, бугаю?

Та я тобі зараз сприщу гук!»

А я вийму вареної фляшу,

Вийму і сивушки боклажок:

«Нумо, куме,- се за душу нашу!

Нумо, куме Петре, хоть разок!»

А він візьме, браття, покуштує

Та за одним махом - аж до дна!

Та лиш цмокне: «Най ти ж мать мордує!

Се ж то, куме, трунчик - на-на-на!»

На той галас збігнуться святії -

Сава, Тома, Дмитро, Николай,-

Та як хлиснуть, браття, тої гії,

То забудуть, браття, і за рай!..

Аж тут лізе-шкутильга помалу

На товстій кривулі бог-отець:

«Де ж ти, Петре, так ся закрохмалив?

Та я тобі зараз дам ралець!»

«Бий, о боже, кілько лиш ся влізе,

А хоть і мечи нас через пліт,-

Лиш сивушки дай нам хоть дві діжі,

Бо се тобі трунчик на ввесь світ!»

А бог візьме - стане смакувати,

Та лиш моргне усом: «Bonus est!»¹⁰¹

Де ж таке ви роздобули в ката?

Се не виливайте поза хрест!»

Задля того ж - пиймо, браття, пиймо,

Бо так господь з неба повелів;

Доки віку - доти ся нажиймо,

А не забуваймо божих слів!

Бо що нині - то я знаю;

А пси завтра марш заграють,

А позавтрю кури загребуть!..

Байки

Кіт і Лис

Раз Кіт і Лис пішли собі в дорогу

А у дорозі, бач, балакається много

Пустого й чемного. «От,- каже Кіт,-

Лукавий нині, брате, світ!..

Куда ні рушишся - усе тривога!

Там пси, там пугачі, там дідьчі сови,

Що годі вийти й за поріг,

Аби тебе хто-небудь не перебіг.

Я лиш гадаю: от, напримір, ми

Ще й в літі, не серед зими,

Мандруємо собі здорові,-

А може ж знати хто, чи там з діброви

На нас вже не летить півкопи псів?»

«Нехай летить, коби лиш я здорів! -

Сміється Лис.- У моїй се голівці

Є тільки фіглів, тільки штук,

Що я не боюся ні псисків, та ні ловців,

Та ні стрільця поганих рук!

А ти, небоже Коте?» - «Я одним

Однісіньку лиш штучку знаю,

Але зате у ню так уповаю,

Неначе в мене вна - і єм, і переєм».

«Ха-ха, ха-ха! - зареготався Лис.-

Одну лиш штучку, коцуре-небоже!?

Що ся одна тобі поможе!..

Від мене, небораче, вчись

Усіх тих штук, що ними світ дурить!

Але з однов... се Химині лиш кури!..»

Але ще сего Лис не доповів,

Як з лісу вибігає лая псів!

Кіт драла зараз дав на дуба,

А з Лиса вже й здоймають шубу.

Не штука, хлопче, сто штук знати!

А штука є: з одної користати.

Гривко і Сивко

Оден господар мав два сторожі при хаті,

А то такі, що пошукати!

Лиш що Гривко лінивий трохи був

І в літні дні, як від Сивка я чув,

Любив гарненько попіспати.

Але прийшла зима. Мороз кресав.

Сивко й Гривко в клубки ся звили...

Гривко ж у плач: «О Сивку, брате милий,

Коби вже господь бог то літечко лиш дав,

Тогді в сей час будую собі хату!»

Дав бог і літечка діждати.

Гривко, який задовгий був,

Протягся в холодку (за хату вже й забув);

Але Сивко го будить: «Брате!

Вставай, мем хату будувати!»

«Чи ти осліп єси до ката,

Чи що тобі!? - гавкнув Гривко,

Аж перепудився Сивко.-

Не видиш, де мій ніс, де мої лаби?

А ще й мій довгий хвіст? Хіба б

Я одурів, таку велику хату

Загадувати будувати!»

«Таже ж ти сам казав».- «Але коли?

Ще узимі! Тепер же дав бог літо,

А літо на тото, щоб спати та ся гріти,

А не будинки там у біса будувати!

Лиши мене! я хочу спати».

Беріть собі на розум, діти:

Таких Гривків багато є на світі!

7.VIII 1887

Заєць

«О боже мій! - так Заєць раз ридав.-

Ти кождому якусь потугу дав:

Дав чоловіку ум, дав псові зуби,

Медвідь з корінням вириває дуби,

Мурашки навіть кождий ся боїть!

Але мене?.. О, гіренький мій світ!

Шкода лиш, що я чимось звуся!..

От лучче піду утоп’юся -

Та й спокій голові... Нема мені чо жить!»

Пішов наш куций ся топить.

Приходить понад став (се діялось в неділю);

Жаби на березі ся гріли

Та й керекорили - звичайно, як жаби:

Про смутчі бузьки, про шваби,

Як з булков їх собі у маслі смажать,

Відтак знов про ворони вражі...

Аж тут з корчів наш Заєць - гульк!

Жаби усі як раз у воду - бульк!

А Заєць зупинивсь та й каже:

«Коли ж мене хоть жаба ся боїть,

То не гіренький ще мій світ!..»

18. VIII 1887

Кінь

Се діялось за давніх ще давен,

Коли ще Чоловік не знав Коня сідлати

Та ні у віз єго впрягати.

Якраз прийшов до него Кінь оден

Та й каже: «О, рятуй мя, друже,

Бо Олень в лісі там - та так доїв ми дуже,

Що годі вже терпіть!» - «І, ти наговорив! -

Му Чоловік відповідає.-

Таже ж ти, друже, дуже добре знаєш,

Що я за Оленем не пущусь у погоню!

Неправду, може, я се кажу, Коню?»

«Тож осідлай мене! - му каже Кінь.-

Зроби мені зубела в зуби,

До них дай поводи, хоть най лиш будуть з луба,

Тогді ся не жури, що Олень той не наш! -

Ти будеш мати галдамаш,

А я знов свою мсту!» - І так ся стало:

Коня як стій в зубела вбрали,

І сів на него Чоловік.

Позбув свій Оленисько вік.

Коневі на душі аж легше стало!

«Пусти ж мене тепер».- «Помалу!

Добро, що ти мене навчив,

Тебе як маю зубелати:

Тепер ти мій вже, пане-брате,

І меш мене, де схочу сам, носив,

І плуг мій тяг, і віз, і сани! -

Не вчи мя другий раз, мосьпане!»

Не дайте мсті, о діти, волю,

Аби і ви не так попались у неволю,

Як той наш мстивий Кінь! Та й се ще пам’ятай:

Як зубелать себе, нікого не навчай!

20. IX 1887

Що я люблю, в що вірую, на що надіюсь

Я люблю мою Русь-Україну;

Я вірую в єї будучину;

В тій-то надії я живу й умру.

25.VIII 1887

ПРИМІТКИ

В основі видання лежить найповніше зібрання творів письменника - чотиритомник у семи книгах «Писання Осипа-Юрія Федьковича» (Львів, 1902-1938), укладений за першодруками та автографами І. Франком (т. І і III, ч. 2-А), О. Колессою (т. II і III, ч. 1-А, 1-Б, 2-Б), О. Маковеєм (т. IV). Далі, посилаючись на цей чотиритомник, зазначатимемо скорочено: Писання, том, сторінка - арабськими цифрами.

Автографи Юрія Федьковича зберігаються головним чином у відділі рукописів Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР (далі ІЛ), частково - у рукописних відділах Центральної наукової бібліотеки АН УРСР (далі ЦНБ), Львівської бібліотеки ім. В. С. Стефаника АН УРСР (далі ЛБ) та в Чернівецькому літературно-меморіальному музеї письменника. Чимало автографів до нас не дійшло.

Юрій Федькович дуже рідко датував свої твори, особливо це стосується поезій раннього періоду. Тому дослідникам доводилося встановлювати хронологію творів на основі почерку, стилю письменника, а також на підставі часу першопублікацій та епістолярних згадок. Першою спробою систематизувати датування були «Вибрані твори» Ю. Федьковича, видані у «Дніпрі» в 1976 р.

У нашому виданні під текстами вказуються лише авторські дати. Художні твори й листи Ю. Федьковича подаються в хронологічній послідовності у межах відповідних жанрових розділів.

У передмові до першого тому Писань (1902, с. VII-VIII) І. Франко зауважував: «І хоча не можна сказати, щоб Федькович писав діалектом, хоча його мова являється українською літературною мовою, тою самою, якою писали Квітка, Шевченко і пізніші кращі наші письменники, то все-таки те загальноукраїнське язикове тло у Федьковича підмальоване в досить значній мірі прикметами галицького, спеціально гуцульського діалекту, яких не заховати - значило би не в однім разі сфальшувати язикову фізіономію твору».

У даному виданні тексти Федьковича дещо наближені до сучасних літературних норм, проте головні особливості мови письменника зберігаються.

В іменниках чоловічого роду називного відмінка однини і жіночого роду родового відмінка множини кінцеве -ц пом’якшено: не конец, стілец, овец, а конець, стілець, овець; в іменниках чоловічого роду у давальному відмінку однини закінчення -и замінено на -і: не народови, Іванови, дневи, а народові, Іванові, дневі; в іменниках жіночого роду місцевого відмінка на -я та середнього роду на -е кінцеве -и замінено на -і: не на земли, у поли, а на землі, у полі; у прикметниках типу руский, вузкий, співацкий суфікси -ск, -зк, -цк пом’якшено: руський, вузький, співацький; прикметники типу богатий, горячий замінено на багатий, гарячий; у прикметниках вищого ступеня сполучення -сш та -зш відповідно замінено на -щ і -жч: не красший, висший, близший, а кращий, вищий, ближчий; у дієсловах теперішнього і майбутнього часу третьої особи однини та множини тверде закінчення пом’якшено: не тужит, ходит, кажут, співают, а тужить, ходить, кажуть, співають; у дієсловах першої особи однини другої дієвідміни, корінь яких закінчується на -д, замість ж пишеться дж: не хожу, бужу, а ходжу, буджу; така сама заміна відбулася у словах джерело, дзеркало, дзвінок (дзвонити); у дієсловах префікс ві- замінено на ви-: не віпивати, а випивати; у дієсловах афікс -ця, вживаний письменником паралельно з афіксом -ся, виправлено на -ся і написано з дієсловом разом, причому літеру т пом’якшено: не вештаєт-ця, доведет-ця, а вештається, доведеться; тверду вимову дієслів типу вечерати, ратувати замінено м’якою: вечеряти, рятувати; у дієприслівниках замість закінчення -ше пишеться -ши: не проклявше, почувше, а проклявши, почувши; за сучасним правописом подається написання слів із ненаголошеними е, и, і: не ледви, міні, позерати, нихто, хиба, а ледве, мені, позирати, ніхто, хіба; авторські паралелі братя і браття, житя і життя, тогди і тогді, шо і що, ни і ні уніфіковано до другого еквівалента.

Крім перелічених випадків, осучаснено такі форми слів, як бервінок (барвінок), цюлює (цілує), лямпа (лампа), в грудех (в грудях), листьом (листям), Гетого (Гете), привитати (привітати), сопівка (сопілка) і т. п.

Підстави для деяких словесних змін дав сам Ю. Федькович, оскільки у різний час міняв правописні принципи. У нього нерідко можна зустріти розбіжності: стрілец і стрілець, орев і орел, крест і хрест тощо.

Для збереження мовного колориту лишилися без змін специфічні діалектні форми займенників - мня, тя, го, ї, си, ти, него, єго, вни (відповідно означають: мене, тебе, його, її, собі, тобі, нього, його, вони), іменників, прикметників та займенників жіночого роду в орудному відмінку однини - головов, кровйов, зеленов, сусіднов, тов, нев, дієслів - летя, ходя, дзвоня, напивси. Зберігаються архаїчні форми: бих (особова форма аориста бути), під вікни, з орли. Дотримано паралельного написання таких слів, як ци і чи, лєг і ліг, ту і тут, дуброва і діброва, люб’ю і люблю, сегодня і сьогодня, оден і один, слези і сльози, сей і цей, люде і люди. Лишилися характерні поетові слова: зазуля, крес, желізо, стів, медвідь, гарешт, сніданє, щастє та ін.

Малозрозумілі слова пояснюються у словнику в кінці книги.

ПОЕТИЧНІ ТВОРИ

РАННЯ ЛІРИКА

НІЧЛІГ

Вперше надруковано у зб.: Поезії Іосифа Федьковича. Львів, 1862, с. 48 (далі скорочено: Поезії).

Автограф невідомий. В одній із Франкових записних книжок збереглася копія вірша (ІЛ, ф. 3, № 203, арк. 42-43). Ю. Федькович про цей вірш згадував: «Сеся думочка... єсть моя перша руська поезія», до того поет віршував німецькою мовою.

Твір написано в Італії, де в 1859 р. Ю. Федькович як солдат австрійської армії брав участь у австро-італо-французькій війні. У поетичних рядках відбилися сумні вояцькі думи в ніч перед боєм.

І. Франко висловив припущення, що поезія написана влітку 1858 р. (Писання, т. 1, с. 3). О. Маковей у монографії «Життєпись Осипа-Юрія Гординського-Федьковича». Львів, 1911, с. 107 (далі скорочено: Життєпись), а за ним М. Возняк у недрукованій книзі про Федьковича «Невикористана сила» (ЛБ, ф. М. Возняка, № 118, арк. 34) називають точнішу дату: травень 1859 р.

Цей твір Ю. Федьковича прочитав чернівецький літератор А. Кобилянський і умовив поета написати низку українських віршів до брошури «Slovo na slovo do redaktora «Slova», спрямованої проти «москвофільського» діяча Б. Дідицького.

Після зустрічі з А. Кобилянським Ю. Федькович написав ще одну поезію під заголовком «Нічліг» («Гадка в гадку - гадку гоню...»). У Писаннях (т. 1, с. 105), а відтак у виданні Федькович Юрій. Твори. В 2-х т. К., 1960, т. 1, с. 133, цей другий твір помилково віднесено до розділу «Поезії 1862-1867 рр.». Уже в 1861 р. другий «Нічліг» був опублікований у львівській газеті «Слово» (№ 87). Незабаром видавець газети Б. Дідицький забув про цю публікацію - і в 1862 р. вірш з’явився у «Слові» (№ 13) повторно.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 3.

ВИПРАВА В ПОЛЕ

Вперше разом з наступними двома поезіями та поезією «У Вероні» надруковано чесько-латинською транскрипцією у додатку до полемічної брошури А. Кобилянського «Slovo na slovo do redaktora «Slova». Чернівці, 1861 (далі скорочено: Slovo na slovo) під рубрикою «Žovniarskiji dumy J. Fedjkovyča».

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 8-9.

З приводу цієї та інших тогочасних публікацій Федьковича О. Маковей писав: «Перші пісні його - то «жовнярські думи», спомини з війни,- тема, найближча поетові. Склав він сі пісні на лад народних, мабуть, співаючи собі при писанні і самі мелодії. У збірнику народних пісень, ним самим зібраних, є, напр., пісня «Гей, засвіти, місяченьку»... Розмір сеї народної пісні находимо в поезіях «Виправа в поле» і «Під Маджентов» (Життєпись, с. 193).

Варіант поезії («Марш на Італію») Федькович не випадково назвав «співанкою».

ПІД МАДЖЕНТОВ

Вперше надруковано в брошурі «Slovo na slovo», у непагінованому додатку «Žovniarskiji dumy J. Fedjkovyča».

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 11-12.

Зберігся варіант автографа твору приблизно з 1862 р. (ІЛ, ф. 58, № 17). Це ноти і текст латинським шрифтом під заголовком «Dumka pid Magentow». Факсиміле варіанта вміщено на початку першого тому Писань. Тут же (с. 701-702) надруковано текст, коментарі й окремо (с. 787) ноти. Українською транскрипцією вірш передруковано у вид.: Народні пісні Буковини в записах Юрія Федьковича. К., 1968, с. 171 - 172 (текст), с. 178-179 (ноти) - далі скорочено: Народні пісні Буковини.

У третьому, найкоротшому варіанті вірша «Під Маджентов» - у «співанці» «Під Кастенедолев» (Поезії, с. 48-50) - автор опустив перші чотири строфи.

Битва під містечком Кастепедоле,- точніше сутичка з італійським повстанським військом Гарібальді, сталася 14 червня 1859 р. Особливо кровопролитною була баталія під Сольферіно 24 червня. Ю. Федькович не брав участі і в тому побоїщі, але глибоко пережив його. В етюді «Пісня молодецька...» із циклу «Буковинські пісні» поет писав: «А під Сольферіном билися ми од самого досвіта аж в темну ніч. Боже, що бились! - не то що, але зубами кусались, так бились! О, да не один там камрат любий поляг головою... кулі сиплються, як град, та свищуть тобі коло ух, знай та гадя. А як гукне гармата, то вже десять або кільки хлопців так і ляжуть мов підкошені... А вночі звелів нам полковник іти помагати грабарям побитих ховати...» (Писання, 1902, т. 2, с. 115). Австрійська армія втратила під Сольферіно близько двох з половиною тисяч жовнірів, майже одинадцять тисяч дістали поранення.

СПІВАЦЬКА ДОЛЯ

Вперше надруковано в брошурі «Slovo na slovo», у непагінованому додатку «Žovniarskiji dumy J. Fedjkovyča».

Автограф невідомий.

Поетична добірка Ю. Федьковича у брошурі «Slovo na slovo» відкривається віршем «На день добрий!» (с. 7-8), що є варіантом «Співацької долі». Імені співака (Федьковича) та місця дії («Гумані» - тобто Умані) тут не вказано, і від того втрачається головна ідея твору - ідея єдності українських земель.

Третій, найкоротший варіант - «співанка» «Співацькая доля» - надруковано у зб. Поезії, с. 35-36. Він починається рядком: «В місті Умані на книжницькій бані...» Звертання «Федьковичу молоденький» змінене на «співаче наш молоденький».

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 12-13.

ІЗ ЗБІРКИ «ПОЕЗІЇ...» (1862)

Поява збірки «Поезії Іосифа Федьковича» була важливою подією в українському письменстві. Федькович першим «увів» Буковину в літературу і зробив це талановито, з глибокою народністю духу і демократичністю переконань. Видана відразу після смерті Т. Шевченка Б. Дідицьким книжка «Поезії Іосифа Федьковича» привернула увагу широкого читача.

Ця збірка найбільш самобутня, тому повніше представлена у нашому виданні, ніж наступні. Вона складається з двох розділів: «Думи і співанки» (ліричні поезії) та «Балади і оповідання» («оповіданнями» названо поеми).

Твори треба датувати кінцем весни - осінню 1861 р., коли Федькович перебував на військовій службі в Угорщині. У «Слові от іздателя» Б. Дідицький вмістив лист Ю. Федьковича, де йдеться, зокрема, про обставини написання творів. Поет, що після італійського походу вже був повернувся в чернівецькі казарми, писав тепер з Угорщини: «Аж ту припав (сеї зими, 1861) нашому дивізіону марш сюди, на Ардаль (Семиград), де-м занедужав, а прикований до ложа недуги, писав-єм усі тоті думки, що-м Вам дотепер поприсилав. Не можу Вам сказати, котрими дні я тобі думи писав, тільки знаю, що перша моя поезія, котру-м тутки писав, були «Сонні мари».

Усі мої поезії, окрім епічних, смуток присів, а то тому, може, бо я не чуюся в моїм стані щасливий...»

У листопаді 1861 р. перша поетична збірка Ю. Федьковича вже друкувалася. Передмова Б. Дідицького позначена «днем св. Николая», тобто 19 грудня. А в останньому, 94-му, номері «Слова» за 1861 р. повідомлялося: «З печатні Ставропігійськой вийшли свіжо «Поезії Іосифа Федьковича. Часть первая». Ціна 50 кр[ейцерів] н[імецьких]. Доход призначен на цілі літературнії». Цим спростовується твердження, що «вірші даної збірки Федькович писав літом і зимою 1861 року» (Федькович Юрій. Твори. В 2-х т., т. 1, с. 496).

На підставі слів «Часть первая» на титулі збірки «Поезії» декому з дослідників здавалося, що була й друга її частина. А в бібліографічному покажчику «Юрій Федькович» (К., 1956, с. 4) навіть зафіксовано: «Поезії, ч. II. Львів. Друк[арня] інституту Ставропігійського, 1862, 98 с.». Насправді друга частина так і не з’явилася.

Разом з віршами Ю. Федькович висилав Б. Дідицькому пояснення деяких слів. У кінці збірки справді даються пояснення. Вони починаються таким зауваженням: «Щодо содержания гдекотрих поетичних утворів, в предлежащой книжочці поміщених, уважав іздатель в согласію с почт[енним] автором за річ потрібну єще слідующії примічання присовокупити» (Поезії, с. 136). У нас ці пояснення подаються не безпосередньо під віршами, а в коментарях, бо невідомо, наскільки вони належать Федьковичеві, а наскільки Дідицькому.

«ДУМИ І СПІВАНКИ»

ДУМИ МОЇ

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 3-4, як чоловий твір.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 18-19.

ДО РУСЬКОГО БОЯНСТВА

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 4-5.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 19.

Сонет адресовано тогочасним українським письменникам, у коло яких вступав молодий Федькович.

ПОКЛІН

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 5-6.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 19-20.

На текст поезії композитор М. Вербицький (1815-1870) створив чоловічий хор.

ВЕЧОРОМ

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 6-7.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 20-21.

На слова поезії композитор С. Людкевич (1879-1980) написав музику, близьку за характером до народної пісні.

СЕСТРА

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 7-9.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 21-22.

В основі сюжету - українська народна дума «Брат і сестра» (варіант «Дума о сестрі і браті»), яка друкувалася у фольклорних збірниках М. Максимовича, А. Метлинського, П. Куліша. За виданням М. Максимовича «Сборник украинских песен» (К., 1849, с. 9) початок її співзвучний з поезією Федьковича:

Не зозуля, зозуленька в темнім лузі кувала,

Не дрібная пташка в саду щебетала,-

Сестра з братом здалека розмовляла,

Поклон посилала...

ПРИ ВІДХОДІ

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 9-10.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 22-23.

ПІСНІ ЛАДОВНІЇ (ВЕСІЛЬНІ)

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 12-14, з такою приміткою: «Не кажу я, щоби сі дві пісні ладовнії великого вартунку мали бути, але я їх тому писав, аби, по-перше, свої сили на так дуже для співака труднім полі старослов’янської поезії спробувати, а по-друге - славне руське міщанство заохотити при своїх весільних обрядах наші красні старосвітські поведінки, а ще красніші праворуські пісні запровадити, бо ручу, що хто раз солодкі голоси ладовнії чув, а ще не зовсім серце закаменіле має, той, певне, при жалосливім «Ладо! Ладо!» слези обітре, бо єго душу обгорне ціла краса старослов’янського духа і тих часів, коли на світі ще гаразд було. Єсли руськая молодіж би собі зичила, то з радостію напишу пісні з мелодіями для руського весілля і поклоню їх нашим милим красавицям і соколам-парубкам, моїм браттям, а якби собі зичили, то приточу тим пісням докладно усі обряди і поведінки при ревних руських весіллях, не уймаючи честі ані «весіллю» в[ельмишановного] г[осподина] Лозинського, ані вельмишановного] г[осподина] Гальки» (Поезії, с. 136-137).

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 25-26.

...напишу пісні з мелодіями для руського весілля...- На цю ідею Федьковича у свій час ніхто не відгукнувся. Лише в 1866 р. група тернопільських гімназистів звернулася до поета з проханням: «Ще давно читали ми, що-сь обіцяв, коли молодіж бажатиме, списати весілля у нашого народу. Коли в Тебе це добре діло вже готове, то, просимо, пришли до нас, а ми потурбуємось, щоб воно швидше світ побачило; коли ж ще ні, то благаєм: виготови цей скарб-весілля, ми йому пропасти не дамо» (Писання, 1910, т. 4, с. 128). Змучений набутою у війську хворобою, обтяжений після демобілізації занедбаним господарством, поет відповів: «До весілля не маю коли братись, бо і мені невесело» (там же, с. 129). Однак при кожній нагоді Ю. Федькович записував народну творчість і сам складав пісні для народу. Він, зокрема, видав «Співаник для господарських діточок» (Відень, 1869), «Руські церковні і народні коляди і щедрівки» (Львів, 1873), «Пісні жовнярські з голосами» (Чернівці, 1887, кн. 1).

Про фольклористичні зацікавлення поета можна судити на основі збірника «Народні пісні Буковини в записах Юрія Федьковича» та монографії М. М. Пазяка «Юрій Федькович і народна творчість» (К., 1974).

ДИТИНА

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 14.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 26.

КВІТКИ

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 16.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 27-28.

ВЕЧІР НА ПІДГІР’Ю

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 17-19.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 28-30.

ПРЕЧИСТА ДІВО, РАДУЙСЯ, МАРІЄ!

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 20-21. Ще до виходу збірки, 24 вересня 1861 р., автор посилав цей твір, але без останньої строфи, в листі до А. Кобилянського. Одночасно посилалися також поезії «Ой вийду я з хати...», «Як я, браття, раз сконаю...» (обидві під назвою «Думка»), «На могилі мого брата» (варіант А) і «Сонні мари». Лист з автографами цих творів зберігається в ІЛ, ф. 58, № 90. Порівняно з першодруками, автографи мають незначні різночитання переважно правописного характеру.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 30-31.

За життя поета вірш переклав польською мовою Б. Червенський («Kurjer Lwowski», 1886, № 52).

МОЛИТВА

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 22-23.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 32.

РУСЬ

Вперше надруковано в газ. «Слово», 1861, № 86.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 32-33.

Ю. Федькович запозичив у німецького поета лише загальні мотиви, надавши своєму творові чисто «руського» звучання.

На текст поезії Федьковича український композитор А. Вахнянин (1841-1908) написав свій перший хоровий твір (1862).

УКРАЇНА

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 24-26.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 33-35.

«Україною» в часи Федьковича на Буковині, Закарпатті і в Галичині називали Наддніпрянщину. Федькович був палким поборником возз’єднання українських земель, проте Наддніпрянщини йому навіть не судилося побачити. Про «Україну» поет, звичайно, писав з уяви, через те пейзаж у цьому вірші І. Франко назвав «конвенціональним і наскрізь фальшивим» (Франко І. Зібр. Творів. У 50-ти т. К., 1980, т. 27, с, 156).

ОСКРЕСНИ, БОЯН!

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 26-28.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 35-36.

Твір являє собою коротшу на одну строфу переробку поезії «Оскресни, Бояне!», опублікованої в брошурі «Slovo na slovo» (с. 9-10). При переробці амфібрахій змінено на ямб.

У той час, як Дідицький готував до друку «Поезії Іосифа Федьковича», він ще виявляв певний інтерес до народної літератури. У вірші Ю. Федькович засвідчує йому повагу і навіть ставить поряд із «Тарасом-козаком», безперечно, тому, що Шевченкових творів ще майже не знав.

СПІВАЦЬКА ДОБРАНІЧ

Вперше надруковано в газ. «Слово», 1861, № 83.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 36-37.

У вірші Ю. Федькович «не стільки намагається передати біографічні моменти з життя поета (Шевченка.- М. Ш.), про якого ще дуже мало знав, як втілити свою мрію про покликання митця... Найбільше на творі позначився вплив народної думи про смерть козака-бандуриста» (Пазяк М. М. Юрій Федькович і народна творчість, с. 108-109).

Заключну строфу твору викарбувано на надмогильному пам’ятнику Ю. Федьковича.

ДО НАШОГО БАТЬКА МОГИЛЬНИЦЬКОГО

Вперше надруковано в газ. «Слово», 1861, № 66.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 38.

Сонет Ю. Федьковича так само написаний під впливом виступу А. Могильницького в державній раді.

У сонеті, як і в оді В. Шашкевича, Могильницький шанобливо величається «Батьком».

МІЙ ОБРАЗ

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 31-32.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 38-39.

ДО НЕЇ

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 32-33.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 39.

Сонет присвячено Емілії Марошані, нареченій поета.

Від літа 1859 р. до весни 1861 р. полк, у якому служив Ю. Федькович, стояв у Чернівцях. Тут молодий поет відвідував вечори, організовувані німецькою творчою інтелігенцією на квартирі вдови-німкені Марошані. Душею цих вечорів була вродлива дочка господині Емілія. Вона грала на фортепіано, гарно співала, цікавилася літературою. Юрій та Емілія покохали одне одного, та побратися їм не судилось: Федькович мав офіцерський чин, а за одруження офіцера вимагалися великі гроші, яких у закоханих не було. Так і прожив поет усе життя нежонатим.

Емілії Марошані Ю. Федькович присвятив свій перший друкований твір. На жаль, про цю німецьку баладу є лише згадка - видно, тираж видання був дуже обмежений (див.: Життєпись, с. 134). Збереглися інші поетові присвяти цій особі. З нагоди іменин Е. Марошані, отже, як стверджує О. Маковей, в січні 1860 або 1861 р., Федькович склав велике поетичне послання «An Emilie» («До Емілії»;- Писання, т. 4, с. 561-563). Два сонети, один теж під назвою «An Emilie», другий - «Die Rose und der Schütz» («Троянда і стрілець»), поет вписав до альбому нареченої, звідки їх 15 листопада 1860 р. скопіював А. Кобилянський (див.: Писання, т. 1, с. 716-717; рукопис А. Кобилянського: ІЛ, ф. 58, № 2). Вірш-мініатюру «Wo dies Blümchen ich gefunder...» («Де цей пучечок моху я знайшов...»), написаний в Угорщині 26 березня 1861 р., Федькович мав намір послати Е. Марошані у формі листа, але дороги закоханих уже розходились назавжди. До того часу й належить поезія «До неї».

Є у Федьковича ще одна поезія «До неї» («Правда», 1873, с. 97-98), але вона стосується іншої особи.

В ЦЕРКВІ

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 33-34.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 39-40.

НА ДОРОГУ

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 34.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 40.

РЕКРУТ

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 36-37.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 41-42.

Вірш створений на основі записаної поетом пісні «Стоїть жовняр на шельваху на крутій горі...» (див.: Народні пісні Буковини, с. 122). Прислужилися тут і військові враження. «Статистика свідчить,- пише дослідник Г. М. Мізюн,- що з усіх армій світу австрійська була на першому місці за кількістю самогубств і дезертирів» (цит. за кн.: Федькович Юрій. Вибрані твори. К., 1955, с. 316).

СВЯТИЙ ВЕЧІР

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 37-38.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 42-43.

ДЕЗЕРТИР

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 38-39.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 43-44.

Під цією назвою у Федьковича є ще один вірш, який поет послав 1869 р. до журналу «Правда», та який, проте, надруковано лише на початку нашого століття (Писання, т. 1, с. 354, автограф: ІЛ, ф. 58, № 106; копія невідомою рукою - там же, № 428).

В АРЕШТІ

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 40-41.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 44-45.

ОЙ НІЧКА ТО ТИХА

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 42-43.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 45-46.

ОЙ ВИЙДУ Я З ХАТИ

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 43-45.

В автографі (лист до А. Кобилянського від 24 вересня 1861 р.) цей твір має назву «Думка» (ІЛ, ф. 58, № 90).

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 46-48.

СПІВАНКА

Вперше надруковано у газ. «Слово», 1861, № 84.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 48.

Сучасний дослідник повідомляє: «Співанка» Федьковича є сплавом кількох пісенних мотивів. Перші рядки твору поет бере з козацької побутової пісні:

Зашуміли темні лози

Козакові при дорозі.

Сюди блудить, туди блудить,

Під собою коня нудить.

(Пазяк М. М. Юрій Федькович і народна творчість, с. 62).

МАРШ НА ІТАЛІЮ

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 46-47.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 49.

Це варіант вірша «Виправа в поле» (с. 34-35 нашого видання).

У ВЕРОНІ

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 50-51.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 51.

Це друга, лаконічніша й краща редакція однойменного вірша, опублікованого в додатку до «Slov-а na slovo».

Збереглася копія Федьковичевих віршів «Товариш» та «У Вероні» (друга редакція), зроблена рукою А. Кобилянського чесько-латинською транскрипцією (ІЛ, ф. 58, № 77). Під першим твором стоїть літера «F.», під другим - підпис «Josef Fedjkovyč», під обома - однакова дата: «3 juli [1] 861».

Вірш «Товариш» згодом О. Маковей опублікував у Писаннях, т. 4, с. 563-564, при тому звернув увагу, що А. Кобилянський у копії до рядка «Чого ж то мій брат заплакався?» додав іронічну замітку: «Крепкі наші вояки! А як лиш пла́кати знають!..» Мабуть, через цю критику, висловлює здогад Маковей, поет не включив твір до своєї першої збірки.

Щодо «співанки» «У Вероні», то народний варіант її у 70-х роках XIX ст. записав етнограф і фольклорист Г. Купчанко. Запис увійшов до видання О. Лоначевського «Сборник песен буковинского народа» (К., 1875, с. 291).

ТОВАРИШІ

Вперше надруковано в газ. «Слово», 1861, № 48, з підзаголовком «Думка».

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 52-54.

Вірш написано на основі італійських воєнних вражень, але є в ньому багато фольклорних мотивів. Порівняємо для прикладу рядки «Ци то в полі над Маджентов три вірлове в’ються. Ци то в полі під Маджентов три царове б’ються?» із рядками пісні «Ой поїхав Романонько до Сучави на ярмарок», надрукованої в 1837 р. у «Русалці Дністровій»: «Що то в полі за димове? Чи то вірли крильма б’ються, Чи овчарі з турми гонять?..» (цит. за виданням-фотокопією: «Русалка Дністрова». К., 1972, с. 3). Див. також прим. до поезії «Під Маджентов».

ТРУПАРНЯ

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 66-67.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 56.

КОЗАК

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 67-68.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 57.

Після виходу в світ збірки «Поезії» Федькович опублікував свій німецький переклад вірша - «Der Kosak» («Sonntagsblatt der Bukowina» - «Буковинський недільний листок», 1862, № 5).

ЧОМУ?

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 68-69.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 57-58.

У ПОЛІ, ГЕЙ, У ПОЛІ!

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 70-73.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 59-61.

НА МОГИЛІ МОГО БРАТА

Варіант А вперше надруковано в газ. «Слово», 1861, № 76.

Автограф, що зберігається у поетовому листі до А. Кобилянського від 24 вересня 1861 р. (ІЛ, ф. 58, № 90), значно відрізняється від публікації, особливо у другому восьмирядді. Наводимо його повністю:

НА МОГИЛІ МОГО БРАТА

А

Весна ся вернула, всі пташки щебечуть,

Цвітами ся криє все поле,

То ж піду на цвинтар - не піду, полечу

До моїх там братей, соколей;

І возьму шездару, і пісеньку зложу

О цвіті, о воні, о маю,

І бідним камраттям на цвинтарнім ложу

На струнах червоних заграю.

Но заки я піду камраття-молодці

Шездаров і піснев вітати,

То піду до того там гробу на боці,

Що онде за муром видати.

Там спить мій товариш - о, бідна могила!

Ні хрестика видно, ні плити!

Там люди не ходя, сльоза там не плила,-

Там буду з шездаров тужити.

Автограф варіанта Б невідомий. І. Франко у Писаннях супроводжував цей варіант приміткою: «В тій скороченій формі ся думка перейшла в уста народу, а відси - в співаники (див.: Руський співаник. Уложив Кость Паньківський. Накладом тов. «Просвіта». У Львові, 1888, стор. 239-240). Чи і коли Федькович доконав сеї перерібки - не знаємо».

Вірш подається за вид.: Писання, т. 1, с. 63-64.

ЯК Я, БРАТТЯ, РАЗ СКОНАЮ

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 77-78.

Автограф у листі Ю. Федьковича до А. Кобилянського від 24 вересня 1861 р. (ІЛ, ф. 58, № 90). Різночитання переважно правописного характеру.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 65.

На слова поезії композитор С. Людкевич створив чоловічий хор. На цей текст відома також народна пісня.

КОНЕЦЬ

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 79.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 66.

«БАЛАДИ І ОПОВІДАННЯ»

ЯК ТО СПІВАК ПРОКЛИНАЄ

Вперше надруковано в газ. «Слово», 1861, № 48, під назвою «Співацькая клятва». Для збірки Поезії Федькович дещо підправив цей вільний переклад.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 69-71.

СТРІЛЕЦЬ

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 87-89.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 71-72.

Твір являє собою вільний переклад балади класика німецької і світової літератури Фрідріха Шіллера (1759-1805) «Der Alpenjäger» («Альпійський стрілець», 1804). Через кілька років Ю. Федькович здійснив нову переробку балади під назвою «Стрілець» («Правда», 1868, № 31).

ТРАФУНОК

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 96-98.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 77-78.

СТРІЛЕЦЬКА ПРИГОДА

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 98-100.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 78-79.

ДОБУШ

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 108-115.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 84-89.

Про Олексу Довбуша (бл. 1700-1845), відважного керівника карпатських опришків, Ю. Федькович писав неодноразово і як поет, і як прозаїк, і як драматург. Посилаючи 24 вересня 1861 р. А. Кобилянському свій перший із написаних в Угорщині вірш «Сонні мари», поет повідомляв: «Брате Антосю! Сі мої «Сонні мари» мали послужити за пролог до романсів «Добуш», котрі я на спосіб Гердерового «Сіда» хотів укласти. То ся мені тим часом не повело, але як не загину, то ще я імено моєго славного краяна повеличаю» (Писання, т. 4, с. 22).

ЮРІЙ ГІНДА

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 116-122, з приміткою (с. 138): «Юрій, або Іордакій Гінда - був то в своїм часі ославлений розбійник, живший в горах буковинських. Преданіє о нім, тут пересказане, жиє в устах народу, і єще нині стоять в куті на цвинтарі в Шипоті поминаємії в тім оповіданні дві берези, котрих ізображенє тамошня громада символом в свою печатку приняла».

Насправді Юрій Гінда - не історична особа. Легенду про цього нібито ватажка опришків середини XVIII ст. Ю. Федькович перейняв від свого приятеля, німецького письменника Ернста Нейбауера (1828 - 1890).

Автограф п’яти кінцевих рядків твору з приміткою І. Франка зберігається: ІЛ, ф. 3, № 1980. Повний автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 89-93.

КИРТЧАЛІ

Вперше надруковано у зб. Поезії, с. 122-130, з такою приміткою (с. 138): «Киртчалі був одним з начальників народного возмущенья в Болгарії. О нем поминає Пушкін, і оповіданє повище основане на історичнім преданю болгар». Ю. Федькович справді показує Киртчалі як окрему особистість у болгарському визвольному русі проти турків, але невідомо, чи трактував його історично, чи це результат художнього домислу. Пушкінське оповідання «Кирджали», яке мав на увазі видавець збірки Поезії Дідицький, побудоване на іншому матеріалі. Автор починав його словами: «Кирджали был родом булгар. Кирджали на турецком языке значит витязь, удалец. Настоящего его имени я не знаю» (Пушкин А. Собр. соч. В 8-ми т. М., 1970, т. 8, с. 46). Думку Дідицького про Киртчалі як історичну особу спростував у 1902 р. І. Франко. Він відзначив, що так, точніше «кирджалі», називали розбійницькі ватаги з турецьких дезертирів - самих турків та представників інших національностей, ватаги, що грабували Болгарію та Македонію в кінці XVIII-на початку XIX ст. Події тих часів відбилися, зокрема, у болгарській народній пісні «Делібаші нападають на Смядово» (див.: Болгарская народная поэзия. М, 1953, с. 97-98, прим. на с. 231). І. Франко висловив припущення, що балада Федьковича грунтується «на голосній свого часу, але з історичного погляду зовсім баламутній польській повісті М. Чайковського «Kirdžali» (див.: Писання, т. 1, с. 99). Це підтвердив О. Маковей: «Ф[едьков]ич взяв другий уступ з повісті і обробив його віршем; 15-та строфа подає зміст першого уступу повісті. У Федьковичевім обробленні дуже мало його видумки» (Життєпись, с. 201).

Тут важлива, проте, не стільки проблема історичної вірогідності, як сама справа інтернаціонального зацікавлення, факт звернення українського поета до визвольного руху братів-слов’ян.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 94-99.

ПРАЗНИК У ТАКОВІ

Вперше надруковано в газ. «Слово», 1861, № 84.

Автограф невідомий. Збереглася чужа копія балади з Франковими правками та зауваженнями: ІЛ, ф. 3, № 2073.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 99-102.

У баладі оспівано сербське народне повстання проти турецького гніту у так звану квітну неділю 1815 р. на чолі з Мілошем Обреновичем (1780-1860). Федькович говорить про Обреновича прихильно, беручи до уваги лише факт повстання. У такому ж плані писав про нього Олександр Пушкін у «Песнях западных славян» (1834).

Пізніше, після перемоги над турками, Мілош Обренович як сербський князь (1815-1839 і 1858-1860) запровадив у рідному краї досить деспотичний режим.

О. Маковей доводить, що тема балади «Празник у Такові» взята з повісті польського письменника М. Чайковського (1804-1886) «Kirdžali», а не з книжки німецького історика Леопольда Ранке (1795-1886) «Geschichte der serbischen Revolution», як вважав І. Франко (Життєпись, с. 201) .

У 70-х роках Ю. Федькович переробив баладу «Празник у Такові» на новий твір - «Сербські ваї» («Правда», 1877, № 1). Є у поета й німецька переробка - «Das Palmenfest zu Takow» («Квітна неділя у Такові») - у зб. «Am Tscheremusch». Чернівці, 1882, с. 49-53.

ПОЕЗІЇ 1862-1867 рр.

ПОЗА ЗБІРКАМИ

ДУМКА

Вперше надруковано у літературному збірнику Я. Головацького та Б. Дідицького «Галичанин», кн. 1, вип. 1. Львів, 1862, с. 13.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 106.

СИРОТИ

Вперше надруковано у зб. «Галичанин», кн. 1, вип. 1, с. 13.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 106.

БАРВІНОК

Вперше надруковано у львівському журн. «Вечерниці», 1862, № 6, с. 41.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 107.

ШЕЛЬВАХ

Вперше надруковано в журн. «Вечерниці», 1862, № 7, с. 53.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 107-108.

ЗІЛЄ

Вперше надруковано в журн. «Вечерниці», 1862, № 8, с. 57.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 108-109.

ЗОЛОТИЙ ЛЕВ

Вперше надруковано в журн. «Вечерниці», 1862, № 11, с. 85. Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 113-116.

ХУСТКА

Вперше надруковано в журн. «Вечерниці», 1862, № 15, с. 116.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 116-117.

ГУЦУЛКА

Вперше надруковано в журн. «Вечерниці», 1862, № 18, с. 142.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 117.

Ранній вірш під такою назвою друкувався в газ. «Слово», 1861, № 46. У «Вечерницях», 1862, № 20, с. 167, були вміщені Федьковичеві «Гуцулки» (п’ятистрофовий коломийковий вірш).

НЕ ЗНАЮ

Вперше надруковано в журн. «Вечерниці», 1862, № 26, с. 225. Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 120-121.

СЕМУ-ТОМУ, ХТО ЦУРАЄСЬ СВОГО ДОМУ

Вперше надруковано в журн. «Вечерниці», 1862, № 29, с. 253. Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 122-123.

Цим твором, що до деякої міри співзвучний із Шевченковою поемою «І мертвим, і живим...», Федькович засудив відступників від рідної культури типу Б. Дідицького.

ДУМКИ

Вперше надруковано в журн. «Вечерниці», 1862, № 25, с. 217; № 28, с. 241; № 30, с. 263-264; № 34, с. 292; № 43, с. 365.

Автографи невідомі.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 124-127.

НОВОБРАНЧИК

Висилаючи поему «народовському» літераторові К. Горбалю (1836-1903), якому вона присвячена, Ю. Федькович писав: «Якби я був такий щасливий у бога, щоби Тобі ся мій «Новобранчик» сподобав, то прошу тя, братчику, дай го де видрукувати,- або в «Вечерницях», або де сам знаєш,- коли міркуєш, що не буду мати якого кабалику з поліційов; сли ж би се так мало бути, то волієш мого «Новобранця» на Україну післати. Зрештою, роби, як сам здоров міркуєш, лиш аби добре було» (Писання, т. 4, с. 43).

Вперше надруковано уривок з поеми (від слів «От викрався і місяць з раю...» до «А кілько то козацької Кровці тутки ллється!..») в журн. «Вечерниці», 1862, № 36, с. 308-309, з таким листом до автора (с. 312): «Ш[ановний] п[ане] Федьковичу! Вибачте, добродію, що ми, поміщаючи [уривок] з Вашого «Новобранчика», перемінили Кулішеву правопись на правопись п. Головацького; важні причини мали ми до того - не занехаєм незабавом Вам ліпше висповідатися».

Другий уривок, під назвою «Прощанє» («Темна нічка, невидненька...»), з’явився більше ніж через два десятиріччя в «Ілюстрованому календарі товариства «Просвіта» на рік... 1884». Львів, 1883, с. 35-37.

Після смерті поета поема була надрукована в журн. «Зоря», 1889, № 8, с. 124-125; № 9, с. 147-148, за автографом, який зберігався у Горбаля.

Повністю твір опублікував І. Франко у Писаннях (т. 1, с. 140- 150), зазначаючи: «Друкується з автографа (власність проф. К. Горбаля в Перемишлі) по двом копіям: одна В. Сімовича у Чернівцях, а друга - самого д. Горбаля (власність тов[ариства] «Просвіта»). Крім сего, в нас у руках є ще дві копії сеї поеми, зроблені ще в 60-их роках, декуди повніші від Горбалевого автографа, в якім, здається, пропала перша картка (посвята), котру д. Горбаль і списав потім із пам’яті не зовсім докладно. Так само в тексті Горбалевого автографа деякі місця викрапкувані, а в моїй копії повні» (Писання, т. 1, с. 150-151).

Отже, з цензурних міркувань Федькович вислав К. Горбалеві неповний текст поеми. Цей автограф (із загубленим і дописаним рукою Горбаля початком) зберігається в ІЛ, ф. 58, № 36; тут же зберігаються Горбалева та Сімовичева копії (№ 35 і 37), а також одна з двох повніших копій, про які говорить І. Франко (ф. 3, № 3731). Є ще копія, зроблена маловідомим галицьким літератором Михайлом Ничаєм (ЛБ, ф. Народного дому, № 315).

У 60-70-х роках поема поширювалася у багатьох списках і була відома не тільки серед інтелігенції. Так, восени 1871 р. М. Бучинський повідомляв Ю. Федьковича: «Почувши Вашого «Новобр[анчика]», неписьменний Петро Дедерчук із Татарова (в публікації невпевнено: Татсугова (?).- М. Ш.) такий на Вас суд видав: «Сей спочув і виспівав цілий біль руськ[ого] народу!» (Переписка Михайла Драгоманова з Мелітоном Бучинським. Львів, 1910, с. 38). Пізніше Бучинський про цей епізод сказав докладніше: «Був се ідеальний тип гуцула, і коли ми йому читали «Новобранця» Федьковичевого в рукописі... то не знав він, як нас угостити. Тут газда ухопив на руки свого малого хлопчика і каже: «Будеш, сину, вчитися, аби-с так само знав переказати цілий біль руського народу!» Відтак показав нам свої «скритки», де переховував стародавню гуцульську зброю» («Літературно-науковий вісник», 1901, т. 13, кн. 1, с. 14-15).

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 140-150.

ЛУК’ЯН КОБИЛИЦЯ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1891, № 1, с. 9-10, із пропусками з огляду на цензуру. Повністю поему надрукував І. Франко у Писаннях з анонімної недатованої копії. Цікава історія виявлення цієї копії. «І так,- повідомляв І. Франко,- 1879 р. (у Писаннях - 1878 р.- М. Ш.), переходячи попри лавку якоїсь перекупки на Краківськім (ринок у Львові.- М. Ш.), я побачив у неї досить грубий зошит 4°, писаний виразним руським почерком. Перекупка дерла з нього картки, завиваючи в нього черешні. Оглянувши одну таку картку, я побачив, що се народні пісні. Я відкупив у перекупки весь зошит за 10 кр[ейцарів] і знайшов у ньому, крім кількадесятьох народних пісень, переписаних десь у 60-их роках (кулішівкою) не звісно, де й ким (перших кільканадцять карток зошита пропало), також копії двох Федьковичевих поем: «Новобранчика» і «Лук’яна Кобилиці». Певно, тоді, коли писано сю збірку, ті поеми мались у автографах. А тепер автограф «Новобранчика» маємо тільки один, що донедавна був власністю проф. К. Горбаля (поема й присвячена йому автором), а недавно дарований ним у бібліотеку Наук[ового] товариства ім. Шевченка... А про другу поемку, заховану в тій копії, про «Лук’яна Кобилицю», нема ніде ніякої згадки ані в листах Федьковича, ані в звісних мені листах його сучасників, і якби не та копія, припадком урятована мною від затрати, ми не мали би ніякісінького сліду, що Федькович написав коли-небудь сю поему - одну з кращих і щодо свого укладу найінтересніших поем Федьковича» (Франко І. Зібр. творів. У 50-ти т. К., 1982, т. 33, с. 118- 119). В іншому місці І. Франко зауважує, що поема «Лук’ян Кобилиця» «в часі її написання видалася такою сміливою й революційною, що її більше як 20 літ не сміли не то друкувати, але навіть переписувати, так що вона дійшла до нас лиш у одній, припадково захованій копії» (Франко І. Твори. В 20-ти т. К., 1956, т. 19, с. 717).

У Центральному державному історичному архіві у Львові (далі ЦДІАЛ) знайдено ще одну копію поеми - на жаль, неповну (не вистачає середньої частини, від слів «Сперли ліси, сперли пашу...» до слів «Що наш Кобилиця молоденький поробляє, Та що єго гості...»): ф. 309, оп. 1, № 1929, арк. 16-17 зв. На копії напис: «Найдено між паперами пок[ійного] Мелітона Бучинського. Передано в бібліотеку Наукового тов[ариства] ім. Шевченка. Богдан Заклинський. Станіславів, 22. XII 1908».

Висловлювалися різні припущення з приводу дати написання поеми. В 1910 р. О. Маковей опублікував лист Ю. Федьковича до Д. Танячкевича, К. Климковича і В. Шашкевича, писаний, як видно зі змісту, в січні 1863 р. Поет повідомляв: «Зачав-єм мої поезії переписувати, а як скінчу, то пришлю вам їх, браття. Сим часом посилаю вам одну думку та й мого «Кобилицю»: пішліть го на Україну, а самі дивіться, браття, аби я не мав якої гризоти. Ви мене розумієте. Скоро сесь лист скінчу - беруся «Новобранця» переписувати... А не могли би ся мої поезії на Україні друкувати? Я бих рад, аби межи ними і «Новобранчик», і «Кобилиця» були» (Писання, т. 4, с. 64). На основі цього листа О. Маковей визначив, що поема написана в 1862 р.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 165-170.

НИВА

Вперше надруковано в журн. «Вечерниці», 1863, № 9, с. 70-71. На жаль, за браком повного автографа твору, досі не вдалося встановити купюрованих у публікації рядків. Деяке світло на це проливає недрукована монографія М. С. Возняка про Ю. Федьковича. «Коли Володимир Шашкевич був редактором літературної газети «Вечерниці»,- пише М. С. Возняк,- прислав Федькович вірш на роковини смерті Шевченка. Це було 1863 р. (іншого твору, де б згадувався Шевченко, поет у 1863 р. у «Вечерницях» не друкував, крім «Ниви» - у березневому номері.- М. Ш.). Левицький поправив Федьковичів ритм у кількох місцях. Шашкевич був би на це не дозволив собі. Прочитавши свою поезію, надруковану з правками Левицького, Федькович в листі до одного з львівських знайомих відгрожувався, що поїде до Львова з пістолями й там по-гуцульському розмовиться з тим, що наважився поправляти його поезію. Згодом Федькович охолов із першого гніву, тим більше, коли довідався, що правки зробив Остап Левицький, відомий із своєї сатиричної польської поеми на дезертирів - польських повстанців» (ЛБ, ф. М. Возняка, № 118, арк. 59).

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 151-152.

ДО МОГО БРАТА ОЛЕКСИ ЧЕРНЯВСЬКОГО, ЩО ЗБУДУВАВ МІСТ НА ЧЕРЕМШІ У РОЗТОКАХ

Вперше надруковано в журн. «Вечерниці», 1863, № 14, с. 112.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 153.

[МІЙ САРДАК]

Вперше надруковано разом із листом до Д. Танячкевича від 12 червня 1863 р. в журн. «Зоря», 1892, № 13, с, 258.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 102.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 154.

Вірш був відповіддю на докори урядників за те, що поет поміняв мундир австрійського офіцера на селянський гуцульський одяг. Віршеві передують такі рядки Федьковичевого листа: «Тутейші німці не дають мені на світі прожити, інтригують, прозивають лайдаком та хтозна-як, а то лиш через мій теплий руський сардак».

ДУШКО МОЯ РОЗМАЇТА

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1868, № 4, с. 43-44.

Не маючи автографа, І. Франко на основі першопублікації відніс цей вірш у Писаннях до розділу «Поезії 1868-1876 рр.».

М. Ф. Нечиталюк знайшов автограф у відділі рукописів Львівської бібліотеки ім. В. С. Стефаника АН УРСР (ф. «Правди», п. 1, № 22). На тому ж аркуші знаходиться й автограф поезії «А хто винен?». «Мабуть,- висловлює здогад М. Ф. Нечиталюк,- обидва вірші написані одночасно. Нетвердий і незграбний почерк автографа вказує на час тяжкої хвороби Федьковича на початку 1863 року» (див.: Федькович Юрій. Твори. В 2-х т., т. 1, с. 511).

Текстологічні зіставлення віршів «Душко моя розмаїта» та «А хто ті пси?» із творами Федьковича, написаними в 1863 р., свідчать, що припущення дослідника переконливе. В 1863 р., зокрема, створене оповідання письменника під назвою «Хто винен?». Тоді ж написана поезія «До М. Д.» (тобто до Михайла Дучака, який раніше служив у війську, а в 1864 р. тяжко захворів і незабаром помер). Вона закінчується запитанням «А хто винен?», а сам твір має таку ж піднесену мелодику, як і вірш під цією назвою. Початок вірша «До М. Д.» («І я гуцул, і ти гуцул, Оба носим сардак куций») настроєво близький до мініатюри «Мій сардак», створеної 12 червня 1863 р. Зрештою, це пояснюється психологічним станом письменника: він, хоч і був пригнічений хворобою й нестатками, у душі радів, що повернувся додому після більш як десятирічної армійської муштри. Так, у листі до Д. Танячкевича в 1863 р. він писав: «З відправов моєв з війська я ані грейцара зламаного не беру; я рад, кобих лиш з душев вийшов, та й тільки, бо все жаль чоловікові на стороні гинути... О-о! - я щасливий, братчику: гірко зароблю, а солодко з’їм».

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 309.

А ХТО ВИНЕН?

Вперше надруковано в дещо коротшому варіанті у вид.: Федькович Юрій. Твори. В 2-х т., т. 1, с. 316.

Подається за автографом: ЦНБ, ф. X, № 17.

ДО М. Д.

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1868, № 21, с. 246. На основі першодруку в Писаннях твір віднесено до розділу «Поезії 1868-1876 рр.», та доведено, що він написаний у 1863 р. (див. прим. до поезії «Душко моя розмаїта»).

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 320-321.

СТАРИЙ ЖОВНЯР

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1868, № 5, с. 53-54. В Писаннях на основі першодруку твір віднесено до розділу «Поезії 1868-1876 рр.». Тоді ще не було опубліковано листа Ю. Федьковича до тернопільської молоді від середини 1866 р., в якому він повідомляв: «Старого жовняра» не маю - десь пропав, сердешний. За оце вам осьде німецький: привітайте го, як свого». При тому висилався вірш «О heilige, still, klare…» («О священна, тиха, ясна...» - Писання, т. 4, с. 130; текст німецького вірша - с. 566). Отже, поезія «Старий жовняр» написана десь у 1865-1866 рр.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 310-311.

ДО ДМИТРА ЛЕЛИКА (ЦУГФІРА)

Вперше надруковано в Писаннях, т. 1, с. 183-184, за автографом з такою приміткою І. Франка: «Дати нема, та з характеру письма і з натяку на Федьковичеву любовну історію догадуємося, що вірша писана 1865-66 рр.».

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 14. Угорі олівцем написано: «З паперів Ом. Партицького. О. Маковей».

Подається за першодруком.

ДО ДАНИЛА МЛАКИ

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1868, № 14, с. 166-167.

О. Маковей («Буковина», 1909, № 46), а за ним і радянські дослідники (див.: Федькович Юрій. Твори. В 2-х т., т. 1, с. 510; Воробкевич Сидір. Вибрані поезії К., 1964, с. 14) датують вірш роком публікації. Проте сам Федькович згадує його уже в середині 1866 р. у листі до віденської студентської молоді. У зв’язку з тим, що іноді зміщують дати й інших поетових творів, процитуємо дане місце з листа: «Я сими дни написав з кілька поезій... Є тих поезій усіх 18 і звуться: «Городенчук», «Як в світі ведеться», «Леля», «А хто винен?» (очевидно, друга редакція однойменного вірша 1863 р.- М. Ш.), «Співак», «Старий жовняр», «Церков», «Стрілець», «Черемська княгиня», «Прощі», «Чия правда», «Флояра», «Лісова цариця», «До Данила Млаки», «Удова», «Сліпий», «Свекруха», «Волошин».

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 314-317.

ГУЛЯЛИ

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1869, № 40, с. 330. На основі першодруку в Писаннях твір вміщено у розділі «Поезії 1868-1876 рр.», проте, за спостереженням О. Маковея, він написаний у 1865 чи 1866 р. (див.: Федькович Юрій. Твори. В 2-х т., т. 1, с. 510).

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 350.

На текст поезії композитор О. Нижанківський (1862-1919) написав і видав у 1885 р. хоровий твір.

ІЛЕМ

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1869, № 42, с. 348.

На основі першодруку в Писаннях твір вміщено у розділі «Поезії 1868-1876 рр.», проте О. Маковей відніс його до 1865-1866 рр. (див.: Федькович Юрій. Твори. У 2-х т., т. 1, с. 510).

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 351.

ОДНИХ ВИУЧУЮТЬ ПИСАРИТЬ...

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1868, № 30, с. 358. На основі першодруку в Писаннях твір уміщено в розділі «Поезії 1868-1876 рр.», проте О. Маковей датує його 1865-1866 рр. (див.: Федькович Юрій. Твори. В 2-х т., т. 1, с. 510).

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 322.

З ОКРУШКІВ

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1868, № 35, с. 414-415; № 36, с. 424-425 (I-XII); 1869, № 6, с. 45 (XIII-XV); 1870, № 5, с. 200-202 (XVII, XIX, XXI, XXIII, XXIV). Добірка окрушків за 1870 р. має присвяту: «Співучим пташкам на поклін». Окрушки XVI, XVIII, XX і XXII опублікував І. Франко у Писаннях за чиєюсь рукописною копією з таким зауваженням: «Здається, сей рукопис... був у редакції «Правди», яка власне з нього, а не з авторового автографа друкувала те, що було поміщене в «Правді». На се вказує те, що власне друковані уступи в рукописі позачеркувані олівцем і над ними олівцем покладено римські цифри І-V. З якої більшої цілості повиривані ті «окрушки» - годі догадатися» (Писання, т. 1, с. 358-359). Копія, якою користувався І. Франко, зберігається в ІЛ, ф. 58, № 18.

Автографи невідомі.

Як видно з листа Ю. Федьковича до тернопільської молоді (весна 1866 р.), до того часу цикл «З окрушків» уже був написаний - невідомо тільки, чи весь. Поет повідомляв: «Мій свояк (Георг Ганицький...) збирає грошики поміж добрі люди і хоче дати печатати усі мої ще не печатані поезії: «Дезертир», «Мертвець», «Циганка», «Рожа», «Кріль Ероль», «Могила», «Неприкаяний», «Окрушки» (Писання, т. 4, с. 129).

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 324-330, 356-358.

На тексти окрушків IX-XII композитор О. Нижанківський написав чоловічий хор «Золоті зорі».

В САМБОРІ

Вперше надруковано в Писаннях, т. 1, с. 706-707, за невідомим сьогодні автографом.

Подається за першодруком.

КРІЛЬ ЕРОЛЬ

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1868, № 37, с. 438-439. У Писаннях баладу віднесено до розділу «Поезії 1868-1876 рр.». Та, як видно з листа Ю. Федьковича до тернопільської молоді, твір був готовий уже в перших місяцях 1866 р.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. З, № 3727.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 330-331.

Даний твір - вільний переклад популярної балади Й.-В. Гете «Erlkönig». Про цей, а також про наступні два переклади - з Шіллера та Гейне - чеський дослідник творчості Федьковича М. Кргоун говорить: «У них збережена думка, головні дійові риси, тема (відповідних німецьких творів.- М. Ш.), але зі всіх дихає на нас Буковиною, у всіх виступають українці-гуцули» (Krhoun Mečislav. Básnické dilo Jurije Fedkovyče [Брно, 1973], с. 188).

СПІВАК

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1868, № 9, с. 102. В Писаннях на основі першодруку баладу вміщено у розділі «Поезії 1868-1876 рр.», тим часом Ю. Федькович у листі до віденської молоді писав про цей твір як закінчений уже в середині 1866 р.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 311-312.

ПРОЩІ

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1868, № 17, с. 198. У Писаннях на основі першодруку твір віднесено до розділу «Поезії 1868-1876 рр.», проте Ю. Федькович у листі до віденської молоді писав про цей твір як закінчений уже в середині 1866 р.

«Прощі» - це вільний переклад поезії «Die Wallfahrt Kevlaar» («Паломництво до Кефлаару») з видання «Buch der Lieder» («Книга пісень», 1827) видатного німецького поета Генріха Гейне (1797-1856).

Автограф невідомий. Копія Федьковичевого переспіву поезії Гейне «Du hast Diamanten und Perlen...» зберігається в ІЛ, ф. 3, № 3729- 3730 (копія рукою І. О. Левицького). Цей переспів Ю. Федькович без усяких посилань включив до циклу своїх «співанок» («Жемчуг маєш, злато маєш...» - Писання, т. 1, с. 553-554).

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 317-318.

ОСЬМИЙ ПОМЕННИК ТАРАСОВІ ШЕВЧЕНКОВІ НА ВІЧНУЮ ПАМ’ЯТЬ

Вперше надруковано окремою брошурою у Львові в 1869 р.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 345-348.

Наприкінці 1865 чи на початку 1866 р.- в період найбільшого творчого наслідування Т. Шевченка - Ю. Федькович вирішив щороку відзначати дату смерті Кобзаря черговою посвятою («поменником»). Скільки їх написано - не знати, відомо тільки, що поет дотримувався цього принципу недовго.

У 1866 р. з друкарні Ставропігійського інституту у Львові вийшла окремим виданням поезія Федьковича «В день скону Батька нашого Тараса Шевченка, Кобзаря Русі, Мартира України, предтечі нашої волі і слави» (Писання, т. 1, с. 185-189).

18 травня 1867 р. у листі до редакції «Правди» Федькович писав: «До «Правди» не пришлю нічо, аж доки не буду знати, що ся з моїм «Первим посланієм...» і з моїм «Поменником...» стало». 4 липня 1867 р. поет у листі до О. Партицького скаржився: «У сегорічні роковини смерті нашого великого Кобзаря заслав я у Львів два поменники (поминальні поезії). Знаєте, що львівці на се сказали? - «Нема грошей!..» Перше моє «Посланіє...», що я у Львів заслав, пропало без слиху! Кілько я не упоминався, аби мені хоть манускрипт вернули - але де ж там!»

Значення слів «Перве посланіє...» і «перше моє «Посланіє...» ідентичне. Очевидно, малася на увазі поезія «Апостол слова України...», позначена цифрою «I» під загальним заголовком «Дванадцять посланій Ю. Городенчука-Федьковича на цілу соборну Україну», виявлена І. Франком у паперах М. Бучинського. Поезію опубліковано в «Літературно-науковому віснику», 1904, т. 25, с. 75-77, потім уміщено в Писаннях, т. 4 с. 567-569. У сучасному виданні вона має назву «Посланіє на Україну» (Федькович Юрій. Твори. В 2-х т., т. 1, с. 197-200). Автограф першого з дванадцяти задуманих «посланій» зберігається в ІЛ, ф. 58, № 11.

У 1868 р., не підтриманий «львівцями» і заклопотаний домашніми турботами, Ю. Федькович признавався: «Я тепер нічо а нічо не пишу, бо не маю коли, отже, і не знаю, чи буду мати коли по Тарасові поменник написати» (Писання, т. 4, с. 175). Це - з листа до літературного критика й публіциста О. Терлецького. В іншому тогорічному листі до цього ж адресата поет не без обурення запитував: «Вірші мої на шостий поменник Тараса не друковані? Я би рад знати, чому?»

Нумерація «поменників» Ю. Федьковича відповідала не кількості, а річниці смерті Кобзаря, причому поет, як правило, рахувався з часом, потрібним на друкування твору; ось чому «шостий поменник» мав би бути написаний у 1865, а «осьмий» - у 1867 р.

Подаючи цю поезію в Писаннях, І. Франко зазначав: «Отсей «поменник» - мабуть, той сам, що написав був Федькович на 1867 рік і якого не захотіла тоді ані 1868 р. надрукувати львівська громада. Однак цілковитої певності в тому не маємо і для того друкуємо його тут, на чолі поезій 1869 року». Найімовірніша дата написання твору - 1867 р.

ОСЬМИЙ ПОМЕННИК ТАРАСОВІ ГРИГОРОВИЧЕВІ ШЕВЧЕНЦІ НА ВІЧНУЮ ПАМ’ЯТЬ

Вперше надруковано в журн. «Вісник Академії наук Української РСР», 1953, № 12, с. 51-53.

Автограф зберігається в ЦНБ, ф. X, № 16.

Подається за автографом.

ДУМИ МОЇ, ДІТИ МОЇ

Вперше надруковано у вид.: Писання, т. 1, с. 191-192. Публікуючи тут цей твір, І. Франко висловив здогад, що причиною його написання була стаття «Руський театр. Хвилеві патріоти» в газеті «Русь» 26 травня 1867 р., де невідомий автор дорікав, що Федькович, на жаль, став писати менш оригінально.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 16.

Подається за першодруком.

ІЗ КОЛОМИЙСЬКИХ ПОЕТИЧНИХ ЗБІРОК

У 1867-1868 рр. у коломийській друкарні Михайла Білоуса вийшли три брошури під назвою «Поезії Юрія Городенчука-Федьковича». Видання здійснене заходом станіславських гімназистів на чолі з О. Терлецьким за допомогою О. Партицького, тодішнього тернопільського вчителя. О. Терлецький писав поетові: «Ми, станіславці, друкуєм Ваші поезії у Коломиї... Друкується уже 1 випуск - содержить він поеми «Мертвець» і «Туга на могилі званого мого брата Михайла Дучака у Заставні»... Найдальше за 2 неділі скінчиться друкування першого випуску і начнеться друкувати «Дезертир». Ті поезії («Дезертир».- М. Ш.) не дали ми друкувати яко осібні брошурки, тільки так, як Шевченкові поезії. Треба нам, отже, більше утворів Ваших, щоб принаймній один спорий том надрукувати. Упрошаю, отже, дуже, щоб Ви до нас, до Станіслава, прислали єще кілька утворів більших і менших... Не цурайтеся нас, бо всі ми Вас любим, бо всім нам Ви - другий Тарас» (Писання, т. 4, с. 173-174).

Ю. Федькович, який глибоко переживав критику на свою адресу в газеті «Русь» (див. попередню примітку), тепер недовірливо ставився до всяких похвал, тим більше - до пропозицій. Довелося О. Партицькому (уже не Терлецькому) й поему «Дезертир» видавати брошурою.

Зміст коломийських збірок такий: перша (1867) - «Мертвець», «Туга на могилі званого мого брата Михайла Дучака у Заставні»; друга (1867) - «Сині пюрця», «Городенчук», «Рожа», «Циганка»; третя (1868) - «Дезертир».

У середині 1875 р., заперечуючи думку щодо недоцільності використання «українських форм» у галицько-буковинській поезії, І. Франко - тоді випускник Дрогобицької гімназії - зауважував: «Мені здається, що форми граматичні, чи то українські, чи галицькі,- то спільне добро цілого руського народу, спільний скарб книжного язика... Що ся касає поезій Федьковича, котрі вийшли в Коломиї,- то тут річ на інну дорогу пішла. Не українські форми, але попросту дух і манера Шевченка, котру Федькович без внутренного чувства наслідував, то позбавило ті твори вартості» (Франко І. Твори. В 20-ти т. К., 1956, т. 20, с. 14). Це зауваження звучить досить різко. З роками І. Франко змінив свій погляд на Федьковичеві коломийські збірки: «...критика... не пробувала поза наслідуваними формальностями добачити в тім циклі деяких перлин Федьковичевої поезії, вповні оригінальних щодо замислу й виконання. До таких перлин треба зачислити поперед усього поемку «На могилі званого мого брата Михайла Дучака у Заставні», один із найкращих ліричних творів Федьковича... Другою перлиною сеї збірки і короною всієї поетичної творчості Федьковича, його найкращою поемою був «Дезертир» (Франко І. Зібр. творів. У 50-ти т. К., 1982, т. 33, с. 127-128).

НА МОГИЛІ ЗВАНОГО МОГО БРАТА МИХАЙЛА ДУЧАКА У ЗАСТАВНІ

Вперше надруковано у збірці «Поезії Юрія Городенчука-Федьковича», вип. 1, 1867, с. 27-40, під назвою «Туга на могилі званого мого брата Михайла Дучака у Заставні». Передруковуючи твір у Писаннях, І. Франко заголовок подав за автографом, виправив редакторські огріхи, навів, як додаток, відмінне від опублікованого й дещо слабше закінчення.

Із «5 окремих карток» автографа, яким користувався І. Франко, в ІЛ зберігається лише одна: ф. 58, № 59.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 225-234.

Про М. Дучака Федькович у квітні 1864 р. писав Д. Танячкевичу: «...Мігай Дучак, камрат мій незабутній, вийшов з війська додому. От що мені пише, сизий мій: «Коли хоч мене ще живого побачити, то приїжджай до мене,- я прийшов додому умирать». М. Дучак помер у кінці 1864 - на початку 1865 р. Тоді й написано цю третю поезію про «званого брата» (перші дві - «До Михайла Дучака у славній Заставні» (1862) та «До М. Д.» (1863).

ЦИГАНКА

Вперше надруковано у збірці «Поезії Юрія Городенчука-Федьковича», вип. 2, 1867, с. 63-96.

Автограф невідомий.

Перший твір Ю. Федьковича під назвою «Циганка», фрагменти якого друкувалися в журн. «Вечерниці» (1862, № 24, с. 209) та «Зоря» (1889, №10, с. 166), за слушним здогадом І. Франка, мабуть, не був завершений. Коментована поема написана в кінці 1865 - на початку 1866 р. Весною 1866 р. вона уже згадувалась автором серед закінчених поезій (див.: Писання, т. 4, с. 129).

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 244-261.

ДЕЗЕРТИР

Вперше надруковано окремою брошурою: «Поезії Юрія Городенчука-Федьковича», вип. 3. Коломия, 1868.

І. Франко за допомогою львівського бібліотекаря та видавця Костя Паньківського розшукав частину автографа поеми (від розділу «Лист» до кінця твору). «Порівняння сього автографа з першодруком,- зауважував І. Франко,- показало знов, як по-варварськи поводився редактор (О. Партицький.- М. Ш.) з Федьковичевим твором, змінюючи, обкроюючи та по-своєму псуючи оригінал» (Франко І. Зібр. творів. У 50-ти т., т. 33, с. 128).

Автограф (частина) зберігається в ІЛ, ф. 58, № 72.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 261-306.

Початок роботи над поемою припадає на весну 1864 р., а вже весною 1866 р. вона згадується поетом серед закінчених творів (Писання, т. 4, с. 129).

За визнанням самого Ю. Федьковича, поема «Дезертир» - переробка поеми «Новобранчик» (див.: Писання, т. 4, с. 129). Дослідники справедливо відзначають, що без такого визнання було б важко про це здогадатися - настільки переробка самостійна.

ПОЕЗІЇ 1868-1876 рр.

ІЗ ПОЕМИ «СЛАВА ІГОРЯ»

Сонети взято з незакінченої поеми, навіяної «Словом о полку Ігоревім». Автограф знайшов М. Павлик у паперах М. Драгоманова. Було це після виходу першого, поетичного, тому Писань, через те поему опубліковано в додатку до другого, прозового, тому (с. 471-494).

Автограф (ІЛ, ф. 58, № 43) - великого формату зошит у синій м’якій обкладинці з парних незшитих аркушів. На титулі напис: «Слава Ігоря, відспівав Ігор Федькович». (Як відомо, у поета було кілька імен: Юрій, Осип, Ігор, Домінік.) На звороті титулу застереження - «Перевід без дозволу автора запрещається во імені законів і честі»; на окремому аркуші - присвята: «Боярину Івану Федоровичу» - з продовженням на звороті: «клонить Співак».

Подається за вид.: Писання, т. 2, с. 476-478.

КУДА?

Цю поезію Федькович вислав до Львова О. Партицькому влітку 1869 р., але опубліковано її у «Правді» лише в 1872 р. (№ 9, с. 409). І. Франко в Писаннях друкував твір за чужою копією з листа до О. Партицького; вона зберігається в ІЛ, ф. 58, № 428. Пізніше до його рук потрапив автограф, який він передав у бібліотеку Наукового товариства ім. Шевченка (нині зберігається в ІЛ, ф. 58, № 106).

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 353.

ХІБА ДОЛІ ЯКЕ ДІЛО?..

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1889, т. 1, вип. 2-3, с. 147. Тут же опубліковано вірші Ю. Федьковича «Піду я у Львів», «Кресак», «У кожусі», «Правда», «Криноліна», «Удова» з редакційною приміткою, що подаються ці твори за автографами, які належать О. Барвінському. Готуючи перший том Писань, І. Франко, за браком автографів (О. Барвінський відмовився дати їх), висловив думку, що твори ці написані в 70-х роках, до виходу збірки «Дикі думи». Однак у Писаннях він подав їх у розділі «Поезії 1885-1886 рр.». У Франковому архіві знаходяться чужі копії цих поезій (ІЛ, ф. 3, № 3732). Нині автографи названих творів знайдено серед паперів О. Барвінського. Вони зберігаються в ЛБ, ф. Барвінських, № 4676.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 494.

КРЕСАК

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1889, т. 1, вип. 2-3, с. 147-148.

Автограф зберігається в ЛБ, ф. Барвінських, № 4676.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 494-495.

У КОЖУСІ

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1889, т. 1, вип. 2-3, с. 148.

Автограф зберігається в ЛБ, ф. Барвінських, № 4676.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 495.

ПРАВДА

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1889, т. 1, вип. 2-3, с. 148.

Автограф зберігається в ЛБ, ф. Барвінських, № 4676.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 495.

РОЖА

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1872, № 5, с. 201.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 359.

За словами І. Франка, «сей твір, хоч який маленький, варт стояти рядом з найкращими народними піснями і з найкращими піснями Шевченка і показує нам справді першорядний ліричний талант Федьковича» (Франко І. Зібр. творів. У 50-ти т., т. 33, с. 132).

Під назвою «Рожа» у Федьковича є ще дві поезії. Одна з них, із присвятою «Ілашеві Хрестикові з Великого Кучурова на поклін», надрукована у збірці «Поезії Юрія Городенчука-Федьковича». Коломия, вип. 2, с. 55-62, друга, так звана «Іранська казочка», що увійшла до збірки «Дикі думи»,- в журн. «Правда», 1877, № 9, с. 313-318. Другу, що власне сюжетом подібна до попередньої, поет згодом переспівав німецькою мовою під назвою «Die Rose» (зб. «Am Tscheremusch», Чернівці, 1882, с. 27-30).

СТРАЖ НА РУСІ

І. Франко в Писаннях (т. 1, с. 364) опублікував поезію за автографом як варіант А, зауваживши: «Се, наскільки знаємо, перший нарис пісні, яку Федькович переробляв скільки разів, бажаючи зробити з неї щось вроді національного гімну».

Очевидно, цей перший варіант поезії Федькович послав до львівської «Правди». 24 березня 1875 р. О. Партицький повідомляв поета: «П[ан] Романчук читав нам Вашу пісню «Страж на Русі». Се дійсно поезія велична, пориваюча, а в ній різко висказаний наш народний програм. Однако ж друкувати редактори трохи бояться. Щось так причувається в тій пісні, як би похід збройний. А і те ще заходить, що «Правда» висилається в Росію, та могла би по надрукуванню тої поезії утратити поштовий дебит» (Писання, т. 4, с. 241).

Невдовзі Ю. Федьковичу написав буржуазно-культурний діяч Ю. Романчук, один із редакторів «Правди». Цей лист найкраще характеризує хитру, дволичну особу його автора: «Правдиву радість зробили-сте нам, присилаючи свою «Страж на Русі». Коротко - а сильно і ядренно. Я показував сю поезію многим, та кождому дуже а дуже сподобалась. Роздумували ми довго, чи не дасться вона в «Правді» помістити,- та от яке діло. «Правди» іде 80 екземпл[ярів] на Україну, а там, розуміється, не можна сеї поезії заслати задля строфи о «білім царі». Готові би за се «Правду» раз назавсігди там заборонити. А і в Галичині готов суд видати процес - вправді не за «білого царя», але за «лядського пана, неситого крові». Змінити ж не можна - шкода, бо поезія дуже багато би втратила. Але, може, якось сему зарадимо. У тих екземплярах, що посилаються на Україну, випустимо строфу о «білім царі» - лише випун- ктуємо її. А у тих ескземпл[ярах], що для Галичини, випустимо слово «ляцький», а лише випунктуємо його. Так, мож, дасться полатати».

Далі зі слів Ю. Романчука виявляється, що вірша у нього нема! Позичив, мовляв, комусь переписати, а «на другий день заслаб і дві неділі пролежав у ліжку», після чого забув, кому дав, бо бажаючих було немало. Після такого «пояснення» він не соромиться знову просити у Федьковича цю поезію, при тому малює «забавну» перспективу: «Я, як кажу, буду старатися помістити її в «Правді», але хоч би і не те - то як же би се було, якби львівські русини сеї пісні не мали! Ми її й співати будемо на яких вечерницях в «Руській бесіді» (Писання, т. 4, с. 241-242).

Як і слід було чекати, у «Правді» «Страж на Русі» не з’явився.

19 липня 1875 р. Ю. Федькович написав новий варіант поезії з підзаголовком «Піснь. Співається на голос, що німецька «Die Wacht am Rhein» («Сторожа на Рейні»).

Пісню «Die Wacht am Rhein» у 40-х роках XIX ст. написав маловідомий німецький поет Макс Шнекенбюргер (1819 - 1849) як «німецьку марсельєзу», і, хоч іменувалася вона гучно «народним гімном», народною не стала. У ній виразно втілена ідея великонімецького панування, через що пісню навмисне розповсюджували серед австрійського вояцтва. Їй на противагу Ю. Федькович створив пісню з «руськими» патріотичними мотивами, яких, розуміється, в імперії Габсбургів визнавати не хотіли. Німецькому «Lieb Vaterland magst ruhig sein!» у приспіві український поет протиставляв «О руський край (у другому варіанті - «О руський льве...»), спокоєм будь!..». І де вже Vaterland («вітчизна») міг бути в безпеці, коли підіймала голову найвідсталіша «колонія» - Буковина! Саме запозичення німецької мелодії мало звучати як перекреслення пісеньки Шнекенбюргера.

19 червня 1876 р. Ю. Федькович посилає поезію С. Воробкевичу, а той разом з іншими творами поета переадресував її до Львова О. Барвінському: «Посилаю тобі твори Федьковича і послі прислану єго руську марсельєзу, котру в альманасі помістить не можна» (Юрій Федькович в розвідках і матеріалах. К., 1958, с. 170). Перед автором Воробкевич виправдовувався: «Вашу гарну пісню «Страж на Русі» післав я моєму щирому Барвінському, щоб і він ю собі прочитав» (там же, с. 171).

«Щирий» О. Барвінський хіба що вірш «собі прочитав». Хто «прочитав», хто «заспівав» - а на друк сміливого не знаходилося.

Восени 1876 р. другий варіант вірша «Страж на Русі» поет включив до рукопису збірки «Дикі думи». Збірку було надруковано лише частково і без твору «Страж на Русі». Цей другий, як і перший, варіант І. Франко опублікував у Писаннях (т. 1, с. 366-367), позначивши його літерою Б.

За рік до смерті Ю. Федькович таки побачив свій «гімн» опублікованим у літературному збірнику «Ватра» (Стрий, 1887), виданому критиком і публіцистом Василем Лукичем (В. Л. Левицьким, 1856-1938). Був то новий, найбільший з відомих варіантів, що в публікації мав назву «Сторожа на Русі». У Писаннях (т. 1, с. 559-560) ця чергова переробка подана за автографом під назвою «Страж на Русі» і з Франковою позначкою «В».

Зовсім інший варіант поезії мав друкуватися у збірці «Пісні жовнярські з голосами. Склав Ю. Федькович. Книжечка перша», виданій у 1887 р. у Чернівцях. У змісті вона значиться під назвою «Страж Австрії». Зміною назви поет, мабуть, хотів «заспокоїти» цензуру. Однак твір лишився тільки у змісті збірки і в нотах (з першою строфою).

Збереглося кілька автографів поезії. Зазначаємо їх згідно з Франковими буквеними позначками: варіант А знаходиться в ІЛ, ф. 58, № 51 (лише дві перші строфи, решта аркуша відірвана), повна копія цього варіанта - ІЛ, ф. 58, № 33; варіант Б - ІЛ, ф. 58, № 47 і 48; варіант В - ІЛ, ф. 58, № 49 і 50.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 364.

БАРКАРОЛА

Вперше надруковано у вид.: Писання, т. 1, с. 365.

Автограф, за яким І. Франко опублікував цю поезію, зберігається в ІЛ, ф. 58, № 3.

Подається за першодруком.

За словами І. Франка, «Баркарола» - це «проба віддати гармонію, милозвучність, меланхолію та трохи театральний сентименталізм венецьких веслярських співанок» (Франко І. Зібр. творів. У 50-ти т., т. 33. с. 132).

У ГОРАХ

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1876, № 17, с. 645-646.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 52.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 369.

ЛАЙДАКА

Вперше надруковано у вид.: Писання, т. 1, с. 390.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 27.

Подається за першодруком.

Я ГАДАВ

Вперше надруковано у вид.: Писання, т. 1, с. 390-391.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 57.

Подається за першодруком.

ЧИ ХТО ЗМІРКУЄ?

Вперше надруковано у вид.: Писання, т. 1, с. 391.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 55.

Подається за першодруком.

У ЛЕГІНЯ

Вперше надруковано у вид.: Писання, т. 1, с. 392.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 54.

Подається за першодруком.

О ЧОМ, ДУНАЙ?..

Вперше надруковано в альманасі Данила Млаки (С. Воробкевича) «Руська хата». Львів - Чернівці, 1877, с. 2.

Автограф (аркуш внизу пошкоджений) зберігається в ІЛ, ф. 58, № 38.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 371-372.

ІЗ ЗБІРКИ «ДИКІ ДУМИ» [1876]

Збірку Ю. Федькович упорядкував восени 1876 р. і доручив розпорядитися нею С. Воробкевичу. Розчарований різними життєвими невдачами, поет писав до Воробкевича в середині листопада того року: «Я Вам... вже казав, що відтепер по-руськи писати вже не думаю. От і переглянув я усі свої руські письма, а межи ними понаходив чимало віршів, котрі, здавалось мені, ще шкода було у огонь метати. Тії ж вірші зібрав я і списав у отсю книжечку, котру Вам отсе посилаю з просьбою зарядити собі з нев, яко воля і ласка Ваша. Як найдете що гарного і путнього, то можете або у Ваш альманах помістити, або до редакції «Правди» відослати. Бо щоб ся книжечка у цілості діждалась печатання - сего не надіюсь, хоть би, може, се і найлучче було, бо всі сі поезії становя одну цілість, неначе поетичну автобіографію» (Писання, т. 4, с. 275).

С. Воробкевич негайно переслав лист і рукопис О. Барвінському. При тому наголошував, що «сей збірник становив би останні звуки карпатського лебедя-співака». І хоча Воробкевич не встиг усе прочитати, але висловив слушну думку: «...твори дуже гарні і цінні - з ними і треба добре газдувати» (Юрій Федькович в розвідках і матеріалах, с. 176).

«Газдівство» над рукописом Федьковича взяла львівська «Правда». У першому номері за 1877 р. у ній з’явилася поезія «Сербські ваї»; далі були опубліковані «Дикі думи», «Гуцул-Невір», «Довбуш», «Дзвінка», «Доля», «Гуцул-кобзар», «До маймурового ангела», «Бісків», «Сокільський», «До рожі», «Рожа». Під останньою з названих поезій (1877, № 9) стояла помітка «Д. б.». Однак «далі не було». З невідомих причин того ж року припинено й окреме видання збірки «Дикі думи»; випущено лише невеличку (24 сторінки) книжечку з опублікованих у «Правді» поезій (за винятком вірша «Сербські ваї»).

Пізніше деякі з недрукованих віршів рукопису з’являлися в чернівецькій газеті «Родимый листок» (1879), львівських виданнях «Діло» (1886) і «Зоря» (1886-1887).

Повністю збірку «Дикі думи» опублікував І. Франко у Писаннях, т. 1, с. 397-462, за автографом, який зберігається в ІЛ, ф. З, № 212.

ДИКІ ДУМИ

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1877, № 4-5, с. 121-122.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 399-400.

Початок вірша співзвучний з коломийками, записаними самим поетом:

Де ж я свої співаночки подію, подію?

Та піду я в Чорногору на швару посію.

Будуть туда вівчарики з вівцями ходити,

Будуть мої співаночки в траві знаходити;

Будуть туда вівчарики білі вівці пасти,

Будуть мої співаночки за капелюх класти.

(Народні пісні Буковини, с. 159.)

Ю. Федьковичу, безумовно, була відома поетична збірка Володимира Шашкевича «Зільник» (Львів, 1863). Вона починалася віршем «Заспів», перша строфа якого звучить так:

Ой ви, мої співаночки,

Де я вас подію?

Ой по горі, по долині -

Там я вас розсію...

Можливо, поезія «Дикі думи», якою відкривається однойменна збірка, «підказана» Федьковичу «Заспівом» «Зільника».

ГУЦУЛ-НЕВІР

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1877, № 4-5, с. 122-123. Вільну переробку вірша («На рокиті трембітар...») поет у 1886 р. включив до циклу «Співанки» (див.: Писання, т. 1, с. 554).

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 400-401.

ДОЛЯ

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1877, № 4-5, с. 126-128.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 404-406.

ДО РОЖІ

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1877, № 6, с. 198-199.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 413-414.

ШИПІТСЬКІ БЕРЕЗИ

Під цією назвою існують три поезії Ю. Федьковича, що є переробками балади «Юрій Гінда». Перший варіант надруковано у львівському журналі «Мета», 1863, № 2, с. 99-105; автограф невідомий. Другий увійшов до «Диких дум» і опублікований у Писаннях; автограф зберігається в ІЛ, ф. 3, № 212. Третій, датований 14 листопада 1886 р., побачив світ у літературно-науковому додатку до газети «Буковина» «Зерна» (Чернівці, 1887, с. 46-52); автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 56.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 421-423.

Серед паперів поета знаходиться нотатка «Прикмети», що починається словами: «Не казка, але факт. Професор Найбавер (Нейбауер.- М. Ш.), путешествуючи у горах, видів ще ті берези. Імена я переміняв, бо родина нещасливих дівчат ще жиє» (ІЛ, ф. 58, № 421).

Цей матеріал О. Маковей використав у дослідженні «Шипітські берези» («Буковина», 1909, № 232 і 234), яке в наш час передруковане у збірнику «Юрій Федькович в розвідках і матеріалах», с. 176-186.

КЕРМАНИЧ

Вперше надруковано в газ. «Діло», 1886, № 111.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 424-426.

Ю. Федьковичу належать ще німецька переробка твору - «Der Kermanitsch» (у збірці «Am Tscheremusch», 1882), а також драма «Керманич, або Стріляний хрест», відома у двох редакціях (обидві надруковані у Писаннях, т. 3, ч. 1-Б, 1918).

З-ПІД ЮГА

Вперше надруковано у вид.: Писання, т. 1, с. 437.

Подається за першодруком.

БУДЬ ЗДОРОВА!

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 17, с. 282.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 454-455.

НІМЕЦЬКІ ПОЕЗІЇ

Ю. Федькович, як відомо, в силу історичних обставин не мав змоги здобути освіту рідною мовою. Українська книжка в ті часи й на Буковині була рідкістю, а Федьковичу з юних літ довелося блукати по Молдавії, Угорщині, Італії.

Вихований на багатій німецькій класиці, досконало володіючи мовою Шіллера і Гете, Ю. Федькович, закономірно, починав писати німецькою мовою. Художник Рудольф Роткель, що познайомився з ним влітку 1851 р., згадує: «Федьковнч був уже поетом тоді, коли я пізнав його у Нямці (молдавське місто Тиргу-Нямц; нині на території Соціалістичної Республіки Румунії.- М. Ш.), однак писав поезії, оскільки нагадую собі, тільки по-німецьки» (Життєпись, с. 74).

Цінні відомості про свою творчість німецькою мовою подає сам Ю. Федькович: «Вернувши уже офіцером вліті 1859 року з Італії до Чернівців, пізнав-єм ся з любим німецьким чернівецьким поетом, професором Нейбауером... То́му-м прочитав мої німецькі думи, котрі-м ще в Молдові писав (із Молдавії Федькович виїхав у 1852 р.- М. Ш.), а той ревний німецький поет так мене дуже полюбив, що я не лиш вступ в єго високочесний дім отримав, але він мені навіть раз казав, що я в ліриці з кождим німецьким поетом мірятися можу... Но не мав я ще досі случаю тії поезії об’явити, бо не маю до того грошей. Але скоро німецька часопись на Буковині ожиє, то редактор Нейбауер мене вже наперед до удільствовання запросив,- і при тій оказії буду міг не лиш мої німецькі думи в світ пустити, але і німецький народ із чудеснов народно-руськов поезієв обзнакомити, до чого мене Нейбауер, читаючи деякі мої німецькі переводи з руських народних дум, якнайдужче заохочує...» (Поезії, с. XIII-XIV).

Ю. Федькович і пізніше творив німецькою мовою. Він друкував німецькі вірші у газеті Е. Нейбауера «Sonntagsblatt der Bukowina» («Буковинський недільний листок»), видав дві окремі збірки - «Gedichte» («Поезії» - Чернівці, 1865) та «Am Tscheremusch» («Над Черемошем» - Чернівці, 1882).

DER HUYULEN-BERGSCHÜTZ

Вперше надруковано в газ. «Sonntagsblatt der Bukowina», 1862, № 5.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 719-720.

У перекладі О. Маковея твір публікувався в журн. «Ілюстрована Україна», 1913, № 5, с. 2.

Переклад подається за автографом, який зберігається в ЦДІАЛ, ф. 386, оп. 1, № 37, арк. 41.

DIE HEIMKEHR

Вперше надруковано у вид.: Писання, т. 4, с. 564-565. Тут О. Маковей на основі змісту твору висловив здогад, що поезія написана в 1863 р., а то й пізніше.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 13. На ньому напис: «Ся поезія Ф[едькович]а найшлася у книжці Нойбавера. Листи пропали. Чернівці, 4/5 1909. О. Маковей».

Подається за першодруком.

Переклад О. Маковея опубліковано в журн. «Ілюстрована Україна», 1913, № 5, с. 2. Подається за цим виданням.

TARAS

Вперше надруковано у зб. Gedichte, с. 5-6.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 727-728.

Переклад Б. Гавришкова подається за вид.: Федькович Юрій, Твори. В 2 х т., т. 1, с. 487.

AM TSCHEREMUSCH

Вперше надруковано у зб. Am Tscheremusch, с. 5-6.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 741-742.

Переклад В. Лучука друкується вперше.

SECHS UZULENLIEDER

Вперше надруковано у зб. Am Tscheremusch, с. 123-126.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 782-783.

Переклад В. Лучука друкується вперше.

ПОЕЗІЇ ОСТАННІХ РОКІВ ЖИТТЯ

Я НЕ ДИВУЮСЯ

Вперше надруковано у вид.: Писання, т. 1, с. 484-485.

Автограф невідомий.

Подається за першодруком.

НАШІ «СТАРІ»

Вперше надруковано у вид.: Писання, т. 1, с. 491-492.

З автографа, яким користувався І. Франко при публікації вірша у Писаннях, збереглися лише два останні рядки з датою і підписом (ІЛ, ф. 58, № 62). Це закінчення міститься між фрагментами інших рукописів. На одному з аркушів чийсь напис: «Fed’kovyčiana. З паперів, знищених... у 1914/15 рр. в Наук[овому] товаристві ім. Шевченка». Поруч (іншою рукою) уточнення: «Папери ці - це була купа сміття, порозкидана в «Академічному домі». Д-р Кревецький вибрав цінніші речі і пов’язав у пакунки. В 1930 і 31 році мені довелось ці пакунки упорядковувати, розсортовувати та творити поодинокі архіви. Ще в 1936 р. траплялося найти таки нерозсортовану пачку й доповняти ніби вже впорядкований архів».

Подається за першодруком.

У сатиричному вірші «Наші «старі» засуджуються так звані «москвофіли» - представники буржуазної західноукраїнської інтелігенції, які служили реакційним силам царської Росії. Щоб зрозуміти нарікання Федьковича на «старих», які вчаться «нарід продавати», досить сказати, що в одній з ленінградських наукових бібліотек зберігаються таємні доноси «москвофіла» І. Наумовича царському урядові на І. Франка та інших українських демократів, а також листи, в яких Наумович жалюгідно випрошує гроші за ці доноси. Ще в 60-х роках минулого століття «москвофілів» гостро критикував М. Чернишевський у статті «Національна безтактність». Остаточне викриття ця партія реакціонерів знайшла у праці В. І. Леніна «Як поєднують прислужництво реакції з грою в демократію?».

СПІВАНКИ

Під таким заголовком І. Франко вперше опублікував у Писаннях, т. 1, с. 550-561, 12 Федьковичевих поезій з його рукописної збірки народних пісень, що зберігається в ІЛ, ф. 58, № 66, і має назву «Найкращі співанки руського народу на Буковині. Зібрав Ю. Федькович», Цикл зазначених поезій (арк. 93-102, 115-118) об’єднаний заголовком «Співанки Федьковича». В кінці збірки дата: «16 н. с. декембра 1886».

У нашому виданні «співанки» подаються за першодруком вибірково (с. 550-553, 557-558). Найбільшу популярність здобула пісня «Як засяду, браття, коло чари...», написана «на голос» німецької т. зв. буршівської пісні «Sind wir nicht zur Herrlichkeit geboren?» («Чи не народжені ми всі для прекрасного?» - Писання, т. 1, с. 558). Пізніше твір зазнав різних трансформацій. Наприкінці минулого століття початок «співанки» майстерно перефразував О. Маковей для викриття бездіяльності буковинського посла до австрійського парламенту Воляна:

Як засядем, браття, ми у Відні

Радити про злидні і біду -

Посли друться за народи бідні,

А я собі ухом не веду.

Кришталева чаша, добре вино,

Радьте чи не радьте - все одно.

(«Буковина», 1897, № 56, с. 3).

БАЙКИ

За спостереженням І. Франка (Писання, т. 1, с. 529), Ю. Федькович складав байки, починаючи з 1868 р., і написав їх майже півтора десятка. Дві з них у 1873 р. автор включив до рукописної збірки «Проскура для чемних руських діточок», яка зі значними змінами вийшла у Чернівцях лише в 1887 р. Друкувалися байки Федьковича також у виданнях: «Зоря, читаночка для сельських людей» (Львів, 1869), «Буковина» (1885), «Бібліотека для молодіжі» (Чернівці, 1886, 1887), але разом поет їх так і не видав.

Банки «Кіт і Лис», «Гривко і Сивко», «Заєць», «Кінь» вперше надруковано у вид.: «Бібліотека для молодіжі», 1887, с. 85-86, 107-108, 126-127, 158-159.

Автограф байки «Кіт і Лис» невідомий; з автографа байки «Гривко і Сивко» лишився тільки фрагмент (ІЛ, ф. 58, № 62); автографи байок «Заєць» і «Кінь» зберігаються в ІЛ, ф. 58, № 19 і № 25.

Байки подаються за вид.: Писання, т. 1, с. 533-538.

Відсутню в Писаннях дату байки «Кінь» ставимо за автографом.

ЩО Я ЛЮБЛЮ, В ЩО ВІРУЮ, НА ЩО НАДІЮСЬ

Вперше надруковано у «Буковинському календарі на звичайний рік 1892» (Чернівці, 1891, с. 4).

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 1, с. 514.

_____________

ПОЯСНЕННЯ СЛІВ

Аби́х - аби я; якби я

Абши́т - відставка, звільнення від військової служби

Авди́тор - прокурор військово-польового суду

Аді́ть - дивіться

Алеу́та - музичний інструмент

Арнау́т - найманий солдат-албанець

Арога́нція - зухвалість, нечемність

Арти́кул - параграф

Арца́ба - бокова частина віконної або дверної рами, стесана навскіс (варцаб)

Арше́ник - отрута

Асентеру́нок - рекрутський набір

Афте́мний - пекельний

Ба́діка - старший брат; дядько

Бамбу́рити - сильно вдаряти, бити

Ба́нно - сумно, тужно

Ба́ночка - австрійська монета (гульден)

Банува́ти - сумувати

Ба́рда - сокира

Ба́юр - шнурок, очкур

Бербени́ця - діжечка, барило

Беса́ги - сакви

Бефе́ль - військове навчання, муштра; наказ

Беци́рк - повітовий уряд

Би́лє - бадилля

Би́нда - стрічка

Бігме́ - їй-богу

Бізува́ти - могти

Бла́нений - обшитий хутром, смушками

Блі́ти - блеяти (про овець)

Бо́дня - дерев’яна низька діжка з кришкою

Бока́ч - косогір

Боржій, бо́рше - швидше

Бринду́шка - назва ранньої весняної квітки

Брич - бритва

Вайльо́! - вигук розпачу (у значенні «лишенько!», «горе!»)

Ва́ре - слово для підсилення запитання

Вару́нок - умова

Ва́р'ят - божевільний

Вата́жний - старший, головний

Ва́терка (ва́тра, ватра́к) - вогник (вогнище)

Вербеци́рка - військовий прийомний пункт

Виби́ваний - розкішно оздоблений; інкрустований

Визни́на - в’ялена осетрина

Вило́ги - військові відзнаки на комірі

Витяка́ти - вистачати

Ви́цимбрувати - закріпити яму колодязя зрубом (цямринням)

Ві́дав (ві́дай) - видно, мабуть

Віди́й - лютий, злий

Відпра́ва - увільнення (з війська, з роботи); церковне богослужіння

Відь - мабуть, певно; адже

Ві́ля - вілла

Ві́но - придане

Віншува́ти - вітати (переважно у новорічне свято або під час весілля)

Ві́рбіль - барабанний дріб

Воска́рка - ворожка

Встріть - назустріч

Ву́йко - дядько по матері; в гуцулів також - назва ведмедя

Вчини́тися - опинитися

Вшак - адже

Габа́ - хвиля

Гадя́рка - змія

Га́зда - господар

Га́йта - повія

Га́чі (га́ча) - штани (штанина)

Га́шечка - гадюка

Гвер - гвинтівка

Гема́йний - рядовий (жовнір)

Гі́я - метушня, натовп

Гліт - ряд, шеренга

Глого́вий - терновий, глодовий

Гля́ба - невідомо

Гнет - раптом, зараз

Головни́цтво - убивство, кримінальна справа

Горбо́тка - рід жіночої плахти, запаска

Горн - горщок

Гости́нець - битий шлях

Грє́нути - грянути

Грузь - грязюка; друзки

Гу́га - стіс (паперу, тютюнового листу)

Гу́лити - манити

Гу́ицвот - бешкетник, шибеник

Гуцу́лка - тут: коломийка

Да́нка - данина

Дві́рник - старшина, війт

Дворя́н - дворянин

Дедика́ція - присвята, дарчий напис

Де́лькати - тремтіти

Демна́ти (демина́ти) - припрошувати

Дерлю́га - шкапа, худа тварина

Дє́дьо (дє́дик) - батько (батечко)

Дже́рга - запаска з нефарбованої вовняної тканини

Джума́ - чума

Дзур! - брязк! (звуконаслідування)

Дзьобли́нка - торбинка

Ди́жма - процент, десятина

Діл - вершина гори

Діле́тка - мірка

Доїда́ти - тут: надокучати

Дора́ - паска

Драб - гульвіса; обірванець

Дуга́ - веселка, райдуга

Дуфа́ти - надмірно клопотатися; надіятися

Єдама́шок - шовкова тканина

Жа́вра - гідра

Жас - страх

Же - що

Женти́ця - сироватка

Жереби́на - живопліт (переважно грабовий)

Жиро́ваний - орнаментований, інкрустований металом

Жубр - зубр

Жус (джус) - розбишака

Закрі́рвати - заробити кривавицею

Залі́жка - заклад (побитися об заклад)

За́полоч - випрана білизна, підсинювана в синьці

Запряда́ч - дерев’яний гудзик

Зарі́нок - берег, вкритий галькою, дрібним камінням

Зарусти́ - закричати; заплакати

Заря́ - зоря

Засния́ти - засяяти

Збуй - розбійник

Звозди́ки - гвоздики

Зглода́тися - стертися

Згрі́бний - з грубого полотна

Здумі́ти - здивуватися, розгубитися

Земни́к - льох

Зі́лє - квіти

Зух - зухвалець

Ізво́р - яр, видолинок, балка

Ізорці́ - взірці

І́лем - берест, в’яз

Імено́ - ім’я

Інфантери́сти - піхотинці

Каба́т - верхній одяг жовнірів

Кава́льчик - шматочок

Калабали́к - клопіт; розгардіяш

Кали́ло - фарба

Ка́лфа - ватажок

Калю́га - болото, калюжа

Кама́та - плата за несвоєчасне повернення боргу

Камра́т - товариш по військовій службі

Каму́з - друзки

Ка́нон - гармата

Капани́стий - плямистий

Капарува́ти - робити силувану працю; трудитись будь-як; жити у злиднях

Ка́пка - крапля

Карабе́ля - вигнута шабля

Кара́скатися - цуратися, зрікатися, позбуватися

Каса́рня - казарма

Ката́нка - військова сукняна куртка

Кату́ш(а) - тюрма

Ке́леф (ке́леп) - старовинна зброя у формі молота, насадженого на держак

Кельтува́ти - тратити, витрачатись

Кеп - глум

Кери́ння - безладна купа

Керма́нич - плотогон

Керни́ця (кирни́ця) - криниця

Ки́нути - рушити, хитнути

Ки́ржа - довга палиця, з якою ходять старі гуцули

Ки́тва - якір

Киче́ра - вершина гори

Кі́нви - коновки

Кір - килим

Кі́та - квітуча рослинність

Клеве́ць - молоток

Кліть - комора

Коби́лечка - коник-стрибунець

Когу́ти - півняче пір’я на гуцульських капелюхах

Кої́ти - втихомирювати, заспокоювати

Кола́ч - пшенична булка

Коме́нда - команда, загін; начальство

Комі́рник - наймач квартири

Комі́сний - військовий

Комо́н - кінь

Компа́нія - товариство; рота, військовий загін

Корду́н - кордон

Корня́ти - будити, порушувати

Кору́на - корона; мереживо

Корч - кущ

Котю́га - котище

Кочува́ти - тут: гнати

Крак - суха крива гілляка

Кранц - край, пруг

Кре́йцар (гре́йцар) - дрібна монета у цісарській Австрії

Кремськи́й - кремезний

Креса́к (креса́ня) - гуцульський капелюх

Кріс (крес) - рушниця

Круга́в (кругавець) - яструб, шуліка

Ку́ля - милиця

Ку́тання - робота, клопіт

Ла́ба - лапа

Ладува́ти - заряджати (рушницю, пістолет)

Лати́р - поруч

Латр - міра дров

Ла́я - зграя

Легі́нь - парубок

Ле́да - всякий, хто не хоче (зневажливо)

Ле́кман - лейтенант

Лелі́тка - блискуче кружальце для прикрас

Лє́лє - тітка

Ли́жка - ложка

Лі́варник - лірник

Лі́ска - хвіртка

Ліцитува́ти - конфіскувати

Луди́ня - одяг

Луди́ти - манити, приваблювати

Луча́й - випадок

Лушни́ця - смолоскип

Люба́ - любов

Лю́за (люзува́ти) - зміна (змінювати)

Лютр - люципер; зла людина

Льо́кай - слуга, лакей

Май - слово для підсилення припущення або запитання (не відмінюється)

Майму́р - мармур

Ма́ковиця - вершина, верх, (гори, дерева, будівлі)

Мамо́на - гроші

Ма́нта (ма́нтля) - військова шинель

Манускри́пт - рукопис

Марти́р - мученик

Матриду́на - «приворотне» зілля

Ме (мем) - буде (будемо)

Мельдува́ти - заявляти

Ме́стна - помста

Мину́тися - тут: померти

Ми́рничка - церковний посуд, у якому тримають запашне, призначене для релігійних обрядів масло (миро)

Ми́рса - мирт

Мі́сто (мість) - замість

Міцко́вий - вовняний

Мозола́ - нужда, клопіт

Моне́ство - намисто з монет

Морокува́ти - гніватися, нарікати

Морщи́ння - складки біля коміра в сорочці

Мости́вий - вельможний

Мося́жний - бронзовий

Моше́нка - гаманець

Му́шка - бджола

На́видітися - любитися

Навкі́рки (наукірки) - наперекір, навмисне

Нага́бати - надибати

Нагали́ти - порекомендувати

Най - хай, нехай

Накоре́нок - паросток; поріддя, виродок

Нана́шко - хресний батько

Нарукува́ти - повертатися (звідкись)

На́тинка - лобода

Небізува́ти - нездужати

Неду́ра - паморока

Не́ньо - батько

Неспові́тий - невимовний

Нестанови́тий - непостійний

Нетру́дний - чорт

Не́шта - повія

Нич - нічого

Нікт - ніхто

Нім - доки

Ніт - нема

Ногави́ці - штани

Но́ша - одяг

Ну́та - нота, мелодія

О́бершт - полковник

Обла́з - обхідна стежка в горах

Облюзу́нок - зміна вартових

Обцаркува́ти - огородити

О́вшем - будь ласка; поготів

Огальо́ни - галуни (для прикраси)

Одалі́ска - красуня з гарему

Ода́я - загін для худоби за цариною

Одва́х - гауптвахта

О́кіл - округа, повіт

Оклі́к - навідліг

О́ко - міра рідини (близько літра)

Оногда́ (оногди́) - якось, недавно, одного разу

Опа́листий - запальний, гарячий

Опа́с - вартовий

Опе́лінок - немовля у пелюшках

Опи́нка -запаска

Осігди́ (усігди́) - завжди

Осокоти́ти - оберегти

Осте́клий - розлючений, осатанілий

Оха́ба - щось дряхле, що вже розвалюється; непотріб

Охі́ч - охочий

Охо́та - забава

Па́ви - павині пера; у переносному значенні: штучні квіти або вишиті узори

Па́зити - пильнувати, стерегти

Пак - знову

Пани́ти - сприяти

Пантрува́ти - доглядати, виглядати

Паргамі́н - пергамент

Па́рма - назва полку (від імені його засновника)

Парть - талан

Пару́н - сильний удар, постріл

Пас - паспорт

Пастівни́к (пастівни́ця) - відгороджене місце для коней

Па́цити - коїти, шкодити; пережити, перетерпіти щось

Перебі́й - бочка

Переве́тити - перемогти, перегнати

Пере́же (пері́же) - раніше

Переме́та - піраміда

Пе́рі - міфічна істота в образі красивої жінки з крилами, що береже людей від злих духів

Петропо́па - протопоп

Пивни́ця -погріб

Піоне́ри - піхота; розвідка

Пі́ти - співати

Плай - гірська стежка

Пло́ска - плеската пляшка

Побо́й - дах, критий гонтом (дранкою); у переносному значенні: заможна будівля

Побри́читись - поголитись

Пого́ї - потоки, ручаї

По́дря - сцена

Подуфа́лий - самовпевнений; зухвалий

По́клич - слава, поговір

Поку́тати - полагодити, поробити

Політи́чка - стрічка

Пома́на - згадка, пам’ятка

Понеді́внок - понеділок

Попідси́лу - попідруки, попідпахви

Порошни́ця - порохівниця

По́рційка - чарочка

Поспо́лом - разом

По́тич - спотикаючись

Почу́ріти - потекти струменем

По́шта - поштовий віз

Пра́во - прямо

Пре́дці - а все-таки, адже

Пренумера́нт - передплатник

Преци́зія - точність

Пригі́ст - привітання гостей

Придаба́шка - небилиця

Принце́зна - принцеса

Припові́стися - признатися

При́скалок - виступ на скелі

При́спа - призьба

При́щипка - латка у взутті

Прі́ськи - усюди, скрізь

Пропіна́ція - шинок, корчма

Про́симець - січень

Проте́с - половина поздовжньо розрізаної колоди

Профати́н - денщик

Про́фуз - тюремний наглядач

Пру́ба - проба

Пуга́р - бокал

Пуд (пу́дити) - страх (страшити)

Пу́кати - стукати (в двері, у вікно); тріскати (надвоє, на кілька частин)

Пуря́вий - задерикуватий, непокірний

Путерува́ти - здужати, могти

Пу́то - відро

Пю́рце - пір’їна

Ра́бдати - рабськи коритися

Рале́ць - бенкет

Ранту́х - біле тонке полотно

Рахмани́н - за народним повір’ям, житель міфічної місцевості - праведний і тихий християнин

Раху́ба - рахунок, лічба

Ра́чити - забажати

Регіме́нт - військова частина

Ре́йвах - суматоха, безладдя

Ре́тязь - ланцюжок

Реце́піс - рекомендований лист

Ри́тмайстер - ротмістр

Ришту́нки - обладнання, амуніція

Ро́звід - лад

Ро́зказ - наказ

Розо́лія - солодкий напій із троянд

Розпа́й - розподіл

Ро́зривка - забава, гулянка

Ро́зсішки - малі дерев’яні вила

Роки́та - гора

Рома́н - ромен

Ру́жа - троянда

Руна́ - луна

Ру́ти - плакати, ревти

Рци́ти - казати, ректи

Ря́ди - наряди, прикраси; збруя

Самбі́р - порода дерева, листяний ліс

Сара́ка - бідолаха, нещасний

Сарда́к (серда́к) - верхній одяг селян-гуцулів

Сві́тич - свічка

Сеге́льба - розкорчоване для поля місце

Сембри́ля - плата, заробіток

Сикомо́ра - фігове дерево

Сіцува́ти - оцінювати

Скал - курок у крем’яному пістолі

Ска́пати - тут: уникнути

Ски́ня - яскиня, печера

Склеп - крамниця

Склепа́р - продавець

Склі́вочка - скляночка, пляшечка

Скорня́ти - будити, тривожити

Ско́ром (скоро́мина) - м’ясна або молочна їжа, яку церковними правилами заборонялося вживати у піст

Скрань - чоло

Сла́жда - насолода

Сли - коли, якщо

Слуп - стовп

Снадь (сніди́й) - загар, смаглявість (загорілий, смаглявий)

Сокоти́ти - стерегти

Сорокі́вці - монети (різної вартості)

Спа́цир - прогулянка

Спиже́вий - бронзовий, мідний

Спра́вниця - судовий зал, канцелярія

Спроволо́ка - сповільна, спроквола

Спу́за - гарячий попіл

Стариня́ - батьки; старі люди

Стойка́р - вартовий (військовий)

Стокмле́ний - погоджений, домовлений

Сторо́нський - з іншого села

Стрий - дядько

Стро́їтися - наряджатися

Строми́й - стрімкий, крутий

Стусо́ваний - валяний (капелюх)

Стяка́ти - вистачати

Субо́р - товариство

Судни́к - посуд

Супротина́ція - непослух

Су́тий - багатий

Су́тки - завулки

Суферя́ти - терпіти, зносити, потурати

Сфарма́чити - поламати, зіпсувати

Та́ли - зарості лози

Тамбо́р - барабан

Та́хнути - танути, гаснути

Тачі́вка - качалка

Твар - лице

Терті́ла - пакунок

Терх - в’юк

Ти́рба - кров

Тобі́вка - гарно оздоблена шкіряна торба

Това́р - велика рогата худоба

Тогі́д - торік

То́кма - безперечно

Тора́нити - базікати, верзти

Торба́н - український народний музичний інструмент, подібний до бандури

Торні́стра - солдатський ранець

Траба́нти - гвардійці, охорона

Трафу́нок - випадок, пригода

Тро́ви - полювання з собаками

Тройзі́ль - народна назва деяких рослин (конюшини лучної, братиків та ін.)

Тро́ска - турбота, клопіт

Тру́дний - утомлений

Ту́зин - дюжина (12 штук)

Тула́ч - бурлака, блукач

Ту́рма - юрба, отара

Туск - сум

Туте́йший - тутешній

Тяр - дійсно, особливо, навіть

Увиха́тись - вештатись, крутитись

Уза́води - навперейми

У́кий - вчений

Упослі́де - після, потім

Урви́тель - шибеник

Ури́тний - тяжкий

У́рльоп - військова відпустка

Урльо́пас - дозвіл (документ) на військову відпустку

Усте́клий - розлючений

Фа́йний - гарний

Фа́леч - міра сипучих тіл

Фало́н - риза

Фа́ля - хвиля

Фа́на - стяг, прапор

Фантува́ти - забирати речі за несплачений борг

Фасува́ти - одержувати щось згідно інструкції

Фі́глі - трюки

Фір (фі́рер) - десятник

Фле́кев - парубчак

Флє́шка - пляшка

Флоя́ра - сопілка

Фо́я - хвоя

Фра́йтер - єфрейтор

Фра́шка - жарт, фарс

Фре́бра - лихоманка, малярія

Фри́ка - різке слово, сварка

Фуду́льний - гордий, зарозумілий

Фу́лес - самовпевнений гордяк

Фу́ма - гордість, пиха

Фундува́ти - засновувати

Футрува́ти - годувати (коня)

Хала́ш - курінь, намет

Ха́нька - пуста балачка; гарбуз

Хаптеле́й - гендляр, хапун

Хоро́ми - сіни

Цаль - дюйм

Цапістра́х - сигнал до військового збору

Циги́рний - коричневий

Ци́рка - мережка

Ці́ба - вигук, яким проганяють собак; вияв зневаги до людини

Ці́вка - дуло рушниці

Цілобза́нє - цілування

Цопа́к - телепень, йолоп

Цуг - взвод

Цума́ття - дрантя

Ця́ти - сльози

Чагі́р - чагарник

Ча́ка - каска

Часува́ти - конати, мучитись перед смертю

Че́лядь - прислуга; члени сім’ї; жіноцтво

Че́рес - зшитий із двох ременів шкіряний пояс, у якому носили гроші

Чимбі́р - жіночий пояс із вовняної пряжі

Чиро́к - рідка страва із кукурудзяної або вівсяної муки

Чи́рчик - дуже низький смушок

Чирчико́вий - червоний

Чільце́ - вид жіночої головної пов’язки

Чі́чка - квітка

Шантала́вий - неохайний, вдягнений у лахміття

Ша́рварок - громадська робота (по ремонту шляхів, мостів, панських будівель)

Ша́ржа - офіцери

Шатну́тися - метнутися

Шва́ля - швачка, вишивальниця

Швар - гірська трава

Шезда́ра - струнний музичний інструмент

Ше́львах - варта (військова)

Шип - чіп

Шири́нка - хусточка

Шкам - дрантя, хлам

Шко́рпій - скорпіон

Шпарка́са - ощадна каса

Шру́би - шурупи

Штокга́вз - карцер

Штуце́рський - штучний

Ще́зник - чорт

Юн - юнак

Яв (я́ли) - почав (почали)

Я́зя - відьма; гадюка

Яр - весна

_____________

Частина цієї книги оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

«Примітки» та «Пояснення слів» вичитувала: Оксана Боров’як

Федькович Юрій

ПОЕТИЧНІ ТВОРИ

159

Друкований текст для вичитування взято з:

Юрій Федькович. Поетичні твори. Прозові твори. Драматичні твори. Листи.

Київ, «Наукова думка», 1985.

Серія «Бібліотека української літератури»

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Частина цієї книги оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

«Примітки» та «Пояснення слів» вичитувала: Оксана Боров’як

© Форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2021

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2021

¹ - Маджента - місто в Італії, в 20 км на захід від Мілана, де 4 червня 1859 р. відбулася одна з найбільших баталій австро-італо-французької війни. Австрійська армія під командуванням генерала Урбана, хоч і була численніша за франко-сардінські війська, зазнала поразки і понесла величезні втрати. Резервний полк, у якому служив Федькович, не встиг взяти участь у битві, але смерть близьких і незнайомих братів по долі потрясла поета до глибини душі. З приводу загарбницьких інтересів цісарської Австрії О. Герцен писав: «Місця такого нема в просторій імперії, де б у повітрі не носився стогін безжалісно задушеної народності, де б не валялись перержавілі на живих кістках кайдани. Скільки бід, принижень перенесла вона за своє холодне хижацтво, за ревниве властолюбство! Тяжкі нещастя йшли одне за одним - Сольферіно за Маджентою,- нагадуючи ветхому грішнику, що міра його діянь переповнюється, що час покаятись» («Колокол», 1863, № 157; цит. за факсимільним виданням: «Колокол». Газета А. И. Герцена и Н. П. Огарева, вып. 6. М., 1963, с. 1304).

² - Лев, леви - ренський, ренські - монета, стояща нині 100 крейцерів австрійських, або около 50 копійок російських» (Поезії, с. 141).

³ - «Шездара» - єсть музичний приряд (інструмент) вроді цитри або цитари, от котрой і ім’я своє чей проізводить. Шездара уживаєсь ще і нині декуди у болгар і сербів, котрі, віроятно, перейняли ю від греків. «Той інструмент,- зауважує Федькович,- є, може, із всіх наших на востоці найдавніший, а понеже ім’я єго звучить мені дуже поетично, а відповідного руського названня я єму не знаю, то ужив-єм єго часто в моїх піснях в значенню музичного приряду загалом» (Поезії, с. 148).

⁴ - «Ватаг або ватажко - ім’я, означавшоє колись начальника громади (ватаги)... опришків, нині же - начальника спокійной громади вівчарей. Коли-бо гуцули-вівчарі ідуть зі своїми чередами овець на літнюю пастьбу в гори, вибирають они з-помежи своїх пастухів одного ватага, т[о] є старшого вівчаря, котрого служба в тім состоїть: сир і бринзу робити і о прокормлення для вівчарей старатися. А понеже тим ватагам стає ще довольно часу від занятій свободного, то упражняються они більше, ніж прочії, в приграванні на флоярі і складають короткії, 2- 4- і 6-стишнії пісеньки, названі «гуцулками» (коломийками.- М. Ш.), від котрих прекрасно гомонить по горах і долах» (Поезії, с. 140).

⁵ - «Щезник - сатана; видиться, іде тоє ім’я від «щезай, щезни!» - як тим воскликом заговорюєм себе від сатани» (Поезії, с. 143).

⁶ - «Криць - сталь, а відтак: крицяна рушниця - сталева стрільба. Толкують также слово «криць» в значенні «кремінь», а тогді крицяна рушниця означала би стрільбу з кремінною підпалкою. Гуцули дуже любуються в оружжі; кождий носить за поясом красно оправлений ніж, котрого рукоятка звичайно дрібними мосяжними цвяхами вибивана. Молодий гуцул соромив би ся дуже, сли би у него не було хоть одного пістолета або, ще гірше, топірця» (Поезії, с. 141).

⁷ - «Кресак, кресаня - гуцульський капелюх, чорної барви, звичайно з мосяжною обвідкою і пав’їм пером; у крис находяться часом хорошо вишивані рубці. Молоді гуцули, любуючись в красивім, опрятнім одінню, полагають много на кресаню і на порошниці, про котрії не раз у них случалися розбої. Ім’я кресак проізносять гуцули так же, як к крисак (крисаня), або як красак (красаня), з чого мож би заключати, що іде оно або від «криси» (Krämpe), або від «красний» (Поезії, с. 141).

⁸ - «Міgnоn» - поезія (в українському перекладі «Міньйона»), написана видатним німецьким поетом і мислителем Йоганном-Вольфгангом Гете (1749-1832) у 1783 або 1784 р. для роману «Театральне покликання Вільгельма Майстера». Оскільки роман лишився незавершеним, Гете включив поезію до свого нового прозового полотна - «Літа науки Вільгельма Майстера», що з’явилося у 1795-1796 рр. Однак сам автор друкував «Міgnon» і як окремий твір.

⁹ - Левова палата - терем сина Данила Галицького, князя Лева Даниловича (бл. 1228 - бл. 1301); переносно - місто Львів, назване іменем цього князя.

Звичайно, у вірші Гете немає згадок про Дністер, Галич, Левову палату, оскільки там не йдеться про Русь. У сучасному українському перекладі В. Петрика початок другої строфи читається так:

Ти знаєш дім? Колони держать дах,

Кімнати й зала сяють ув огнях,

І статуї питаються в журбі:

«Дитинко, що пороблено тобі?..»

(Гете Й.-В. Твори. К., 1969, с. 57).

¹⁰ - Боян - легендарний співець із «Слова о полку Ігоревім»; у Ю. Федьковича - ідеал співця-поета.

¹¹ - Богдан - мається на увазі Дідицький Богдан Андрійович (1821-1909), український письменник, видавець і громадсько-культурний діяч «москвофільського» напряму, редактор газети «Слово» (1861-1887). Згадані у наступних рядках твору Всеволод, Ксеня, Чабрай - персонажі поеми Дідицького «Буй-Тур Всеволод, князь курський», надрукованої у виданні «Зоря галицкая яко альбум на год 1860».

¹² - Могильницький Антін Любич (1811-1873) - український поет-романтик, послідовник «Руської трійці» (М. Шашкевич, І. Вагилевич, Я. Головацький), яка у 1837 р. книжкою «Русалка Дністровая» поклала початок новій, народній літературі на західноукраїнських землях. У Перемишлі в 1852 р. вийшла перша частина поеми А. Могильницького «Скит Манявський» (цей головний твір планувався у трьох частинах, та написано лише початок другої). У 1861 р. широку славу А. Могильницькому принесли його виступи у Відні як делегата державної ради. На засіданні 27 червня він сміливо захищав права рідної «руської» мови, добивався її запровадження у школах та уряді Галичини. Син М. Шашкевича В. Шашкевич відгукнувся на виступ А. Могильницького одою «Гомін молодої Русі» (Львів, 1861), яка починалася таким захопленим вітанням і визнанням:

Здоров, Батьку Могильницький!

В Тобі Русі давня сила,

Давній дух єй передвіцький,

Давня бодрість єй віджила.

¹³ - Стефан - Йдеться про собор святого Стефана у Відні, що стоїть неподалік від цісарського палацу.

¹⁴ - Сигот - очевидно, місто Сигет над Тисою, нині знаходиться на території Соціалістичної Республіки Румунії.

¹⁵ - «Порошниці - суть то ріжки, роблені звичайно з оленіх рогів, в котрих стрільчий порох переховується. Ріжок такий висить у гуцула на ремені, два цалі широкім, а мосяжними цвяшками густо набиванім. Ремені тії закидаються наперехрест через плечі - а дуже статно і характеристично убирають гуцула, рівно як і ретязі» (Поезії, с. 142).

¹⁶ - Розтоки - село на батьківщині Ю. Федьковича, поблизу міста Вижниці.

¹⁷ - «Ретязі - т[о] є тонкії мосяжнії ланцюжки, котрих 12 або і більше висить через плечі у гуцула і котрі у пояса спов’язані суть двома великими спряжками. Тії же спряжки спов’язують разом всі ретязики (ретєзі) з ремінням, що іде через пояс» (Поезії, с. 143).

До речі, у названому вище автографі коментований рядок вірша звучить дещо інакше: «А ретязі мої сам Довбуш носив».

¹⁸ - Верона - місто на півночі Італії. Ю. Федькович перебував тут у 1859 р. в складі 41-го австрійського полку, що був відправлений на італо-французький фронт.

¹⁹ - Уланд Людвіг (1787-1862) - німецький поет-романтик. Особливого успіху досяг у жанрі балади, тісно пов’язаної з фольклором. Ю. Федькович зупинив свій вибір на популярній баладі Уланда «Des Sängers Fluch» («Прокляття співця», 1814), у якій засуджується деспотичний король.

²⁰ - Шипіт (Шипот) - селище у верхів’ї р. Сучави (тепер Чернівецької області).

²¹ - ...побої...- Так називали будинки, «побиті» гонтом (дранкою), які на бідній, критій переважно стріхами Буковині були ознакою багатства.

²² - Маються на увазі пісні і думи про видатних козацьких полководців Данила Нечая (?-1651), Нестора Морозенка (?-1649), Богдана Хмельницького (бл. 1595-1657), а також про діяча гайдамацького руху Саву Чалого (?-1741), убитого за перехід на бік польської шляхти Гнатом Голим.

²³ - «Пава, пави - пав’ї пера, а также певний род тканих з вовни цвітів, котрії гуцулки знають прекрасно виробляти. Вираженє «пави брати, пави набирати або забирати» означає: пестрим шовком або вовною вишивати на ткані цвіти або колечка, очкам пав’їх пер подобнії» (Поезії, с. 142).

²⁴ - Токай - місто в Угорщині, відомий центр виноробства; у ширшому розумінні - токайська місцевість.

²⁵ - «Погої - фалі, волни; погій - повідь, наводненє. Вираженє «ріка погоями грає» значить: возбранная ріка несесь великою фалею, б’є горі волнами. Єсли гуцул видить кого окаліченого, як кров сильно тече з рани, то каже: «з него кров погоями грає», або «тече», або «чурить» (Поезії, с. 142).

²⁶ - Марко ясен - Марко Королевич, герой сербського національного епосу.

²⁷ - Кара Дьордій (Георгій Петрович, 1752-1817) - керівник сербського повстання проти турків у 1804 р. У 1813 р. емігрував до Австрії, потім до Росії, а коли через чотири роки вернувся на батьківщину, був підступно вбитий Мілошем Обреновичем.

Як видно з листа Ю. Федьковича до О. Партицького від 18 червня 1875 р., письменник мав намір створити трагедію «Кара Дьордій» (Писання, т. 4, с. 246).

²⁸ - «Чимбор - шовковий пояс, уживаний у сербів» (Поезії, с. 144).

²⁹ - «Чель, челі - вираз сербський, означає: словне (словесне.- М. Ш.) преподавання, оповідання. Сказання «серби при боянській челі... празник закінчили» ужите в тім значенні, що празник закінчився при розказах, при декламації боянів, котрим-то іменем в Сербії та Болгарії називають народних віщунів і співаків, существуючих там же донині і жиючих із віщунства і піснепінія. За биток до прадавніх слов’янських часів, котрих пам’ять постала і у нас, на Русі, в преданні о віщім Бояні, поминаємім в «Слове о полку Игоревҍ» (Поезії, с. 143-144).

³⁰ - «Левом називають в коломийських і буковинських горах золотий ренський» (прим. у першодруку).

³¹ - Гуцулка - тут: гуцульська мелодія до танцю, коломийка.

³² - Лук’ян Кобилиця (1812-1851) - ватажок селянського визвольного руху на Буковині. Близьким його другом і соратником по організації селянського повстання 1848 р. був старший брат Ю. Федьковича Іван.

³³ - Йдеться про часи, коли Буковина належала до Молдавського феодального князівства. Ім’я Стефан досить часте серед молдавських «господарів» (князів), і невідомо, кого конкретно мав на увазі Ю. Федькович.

Поет дещо ідеалізує доавстрійське життя на Буковині. Але, як каже І. Франко, «щоби вияснити цю прояву, доволі буде згадати, що до 1784 року гуцули буковинські (Русько-Кімполунгський округ, до котрого належить Путилів-Сторонець) становили щось вроді самостійної республіки, що положення селян під пануванням молдавським, особливо в лісистій Буковині, було далеко легше, ніж в Галичині» (Франко І. Зібр. творів. У 50-ти т. К., 1980, т. 27, с. 153).

³⁴ - Сокільський - назва кам’яного виступу над Черемошем.

³⁵ - Поколія - відважний буковинський опришок часів Олекси Довбуша.

³⁶ - Плоске (Плоска) - селище неподалік Сторонця-Путилова. Тут жив Лук’ян Кобилиця.

³⁷ - Йдеться про революційні події в Угорщині 1848 р.

³⁸ - Руська Україна - Західна Україна.

³⁹ - Червона Русь - так у середині XIX ст. називали Східну Галичину.

⁴⁰ - М. Д.- Михайло Дучак, близький товариш, «званий брат» Федьковича з часу армійської служби.

⁴¹ - Данило Млака - псевдонім українського поета і композитора Сидора Івановича Воробкевича (1836-1903).

⁴² - Мається на увазі дівоча гаївка «Їде, їде Зельман...».

⁴³ - Це вільний переклад Шіллерової поезії «Поділ землі». В сучасному перекладі цю поезію див. у кн.: Шіллер Фрідріх. Лірика, К., 1967, с. 154-155.

⁴⁴ - Венедик - місто Венеція в Італії.

⁴⁵ - Мова йде про Т. Шевченка. І. Франко зауважував, що до твору «вплетена оригінальна концепція Федьковича про силу Шевченкової поезії... Оця концепція лірника, що своїм співом валить камінь із віковічних мурів і грозиться завалити цілу будову або й цілу Росію, появляється уперше в німецькій шаті («Gedichte», 1865), повторено з відмінами («Am Tscheremusch», 1882), а потім повторяється ще по-руськи в «Диких думах» і належить до тих улюблених Федьковичевих тем, які він раз у раз переробляв та переспівував на різні лади» (Франко І. Зібр. творів. У 50-ти т., т. 33, с. 128).

⁴⁶ - Чорнявая Цора (Чора) - молода вродлива циганка, якій у юності симпатизував Ю. Федькович.

⁴⁷ - Николай Кочеранюк з Великого Села...- За свідченням О. Маковея, це Микола Кочерган із с. Дихтинця, військовий товариш Федьковича (Життєпись, с. 426).

⁴⁸ - «Ти, смагляве дитя, чому вдивляєшся так пильно в срібні хвилі?» Нейбауер (нім.).- Ред.

⁴⁹ - Іван Юрчишин у Валяві - буковинський селянин, приятель Ю. Федьковича по військовій службі.

⁵⁰ - Атени - Афіни.

⁵¹ - Морфаїс (Морфей) - за грецькою міфологією, один із тисячі синів бога сну Гіпноса, найбільш прихильний до людей.

⁵² - «Матиця» - культурно-освітнє товариство «Галицько-руська Матиця», створене влітку 1848 р. у Львові для піднесення освіти народу та розвитку літератури й мистецтва. Федькович натякає на те, що діячі «Матиці» незабаром забули про високу місію у справі рідної культури і почали вислужуватись перед австрійським цісарем та запобігати перед російським царем, дедалі більше сходячи на реакційні позиції.

⁵³ - «Слово» - клерикальна газета Б. Дідицького, що виходила у Львові у 1861-1887 рр. т. зв. язичієм. Спочатку в ній друкував свої твори Ю. Федькович, але потім, ближче пізнавши видавця, порвав з ним.

⁵⁴ - До Ісаії.- Йдеться про шведського поета Есайаса Тегнера (1782-1846), твір якого - «Сага про Фрітьофа» (1819-1825) - мав вплив на Федьковича.

⁵⁵ - ...Осмоуме! - Поетичне звертання до могутнього галицького князя Ярослава Осмомисла (?-1187), тестя князя Ігоря.

⁵⁶ - Воскарочка - ворожка, що ворожить на воску.

⁵⁷ - Лідо - піщана коса вздовж Венеціанської затоки.

⁵⁸ - Дожів чертоги...- знаменитий палац дожів на площі Святого Марка у Венеції.

⁵⁹ - Мається на увазі Понте-Ріальто, один із кращих венеціанських мостів.

⁶⁰ - О мій дорогий! (італ.).- Ред.

⁶¹ - Чорногора - найвища гора у гуцульськім околі. (Під віршами збірки «Дикі думи» - примітки авторські.- Ред.).

⁶² - Швара - особливий рід дуже буйної трави, зелений, лискучий, як барвінок.

⁶³ - Легінь, або ледінь - парубок.

⁶⁴ - Трови - полювання з псами.

⁶⁵ - Лови - мисливство, полювання.

⁶⁶ - Юн - молодець.

⁶⁷ - Пасти - засісти на звіра.

⁶⁸ - Діл - купола гори.

⁶⁹ - Плай - дорога, стежка в лісі.

⁷⁰ - Рокита - гора, на котрій голос відбиваєсь.

⁷¹ - Половчанин - гуцули пишуться половецького роду.

⁷² - Це хибна концепція Федьковича, за якою гуцули нібито походять від половецького племені уців. Ширше цю концепцію поет висловив у трьох віршах під назвою «Король Гуцул» - двох українських і третьому німецькому («Der Uzulenkönig»). Один із цих творів було включено до збірки «Дикі думи», але з’явився він друком у газеті «Діло», 1886, № 98. Другий побачив світ у «Буковинському календарі на 1886 рік» (Чернівці, 1885, с. 45-46). Німецький варіант надрукований у збірці «Am Tscheremusch» (Чернівці, 1882, с. 89-97).

⁷³ - Трембіта - то, що у тіролів Schalmei [сопілка].

⁷⁴ - Гія - збіговисько, товпіт, баталія, мотлох.

⁷⁵ - Буришкати - нести щось, але по неволі.

⁷⁶ - Що тримала - т. є. яко кума до хресту.

⁷⁷ - Хрестити дитину - за кума дитині бути.

⁷⁸ - Верг - кинув

⁷⁹ - Каманак - гуцульська шапочка

⁸⁰ - Ватаг - начальник.

⁸¹ - Дукар - багач.

⁸² - Нешта - [повія].

⁸³ - Кичера - вершок гори.

⁸⁴ - Керекорити - гомоніти.

⁸⁵ - День св. Ілія гуцули дуже поважають.

⁸⁶ - Шипіт - гуцульське село на Буковині.

⁸⁷ - Тета - тітка.

⁸⁸ - Ширинка - хусточка вишивана.

⁸⁹ - Мриїти - flimmern [миготіти].

⁹⁰ - Гінда - славний гуцульський опришок.

⁹¹ - Подунути - vergolden, versilbern [позолотити, посріблити].

⁹² - Керманич - der Flösser, Matrose [плотогон, матрос].

⁹³ - Шуміти - seufzen [зітхати].

⁹⁴ - Блав, блават - die Kornblume [волошка].

⁹⁵ - Баритись - піти і не вернути борзо.

⁹⁶ - Монество - eine Münzenschnur um den Hals [разок монет на шиї].

⁹⁷ - Плесо - тихе, а дуже глибоке місце у ріці.

⁹⁸ - Колода - eine horizontale Wolkenschichte [смуга хмар горизонті].

⁹⁹ - Утерли... і лож, і крешелинє.- Тобто поламали в рушниці (кресі) і приклад, і ту частину, де кріпиться ствол.

¹⁰⁰ - «В усній традиції передається ще й інший рефрен:

Кришталева чаша, срібна криш:

Пити чи не пити - все умреш!»

(Прим. І. Франка у Писаннях, т. 1, с. 557).

¹⁰¹ - Добре! (лат.) - Ред.