Федькович Ю.

ЛИСТИ

1. ДО АНТОНА КОБИЛЯНСЬКОГО¹

6 квітня 1861 р., Кезди-Вашаргели

Благородний, чесний пане!

На 30 т[ого] м[ісяця] віддав-єм усі від п. Горбаля² позичені книжки в Цсік-Середі на пошту, і єсли-сте їх дотепер не дістали, то їх допевно небавом отримаєте, а я Вашої ласки прошу ті книжки п. Горбалеві з мойов сердечнов подяков віддати.

Не бануйте на мене, що я си Вам з моїм листом так опізнив, але я дуже слабую і від німецького великодня нині по перший раз на годинку з ліжка устаю, аби до Вас, до п. Марошанки³ і до Екгардта⁴ по парі слів написати.

Як борзо я си поздоровію - і ци я си поздоровію, того не знаю, бо-м моц слабий. В Гоморі дістав-єм запалення шиї і від того часу до здоров’я прийти не можу. Лікар самий не знає, що мені є, але предці дає надію, що за пару місяців здоров буду. Дай боже,- бо мене не конче кортить на Венгерщині погибати.

Днем перед виходом з Чернівець, таки і маршем, мав-єм много неприємних трафунків, так що мені стан войськовий - а не так стан войськовий, як стан офіцерський,- від дня до дня уритніший, бо не під одним тонким кабатом підле і дуже підле серце животить, а то бідне слово «гонор» - думаєте, що єго хто розуміє?

Ви - а може, лиш Ви мене розумієте, коханий пане Кобилянський: подумайте ж собі тепер, який мій пробуток на світі! На пенсію не піду, нє, бо німці від чоловіка вимагають, аби з тими 20-ма левами по-боярськи жити, не знати відки,- а відтак чоловіку доля усе зав’язана, і він, як-то кажуть, ні сплив, ні втонув. Ні, пане Кобилянський, я дармоїдом не хочу - не можу бути.

А що ж тепер робити? Рад би я, гой рад до наших країв, межи мої гуцули повернути, але нема мені там відки жити, не мавши жодного притулку. Правда, що мама моя хатку і кавалок грунту має, але мама, хоть з простого стану, встидаєси ним, гордує і лиш на висоту бгає (господи боже, мене прости!) - а я лиш в простім стані щасливим бути можу, бо ще лиш в простім стані добре серце, гонор, поезію найти можна, а інде - рідко або ніколи.

Радьте, пане Кобилянський, ангеле мій благий, бо мені горе; нема жодного способу, аби межи гуцулами прожити можна! Нема, видить ми си, але бог батько: сербський край недалеко - піду і пристану у вояки. Покину я свій край, побаную та й перестану,- а хоть і не перестану, то, може, си мені хоть сі щасливі часи обернуть, що-м, бувши простим жовняром, при войську прожив,

Бо мої браття правим серцем жили

І чтили гонор, чтили бога, віру,

Не знали фальшу, збитків, лицеміру,-

Бо мої браття того си не вчили.

Прощайте, коханий пане Кобилянський, що я Вам мойов бідов голов завертаю, але серцю ніби, гей, легше стає, як свої тоски з добров душев поділить або си якому годному чоловікові поскаржить.

Писали-сте до Львова? Що там чувати? Що і як-сте з Вашим «Slovom»⁵ зорудували?

Нарешті Вас прошу мені чимборше відписати, бо моя душа щось віщує,- чи смерть, чи нещасте, чи, може, і щастє,- сам не знаю. Відпишіть, прошу,- година за годинов буду Вашого листа ждати.

Поклонітси від мене п. Горбалеві в добрім здоров’ї, котрого Вам обом щиро і сердечно зичить Ваш вірний слуга

Федькович

Р. S. Не ошукали Ви си в мені?

Кезди-Вашаргели, 6/4 1861

Аdгеssе: Josef Fedkowicz, k. k. Lieut. dеr 17 Сompagnie des Br. Klelner 41 Infant. Regiments in Kézdi-Vásárgely.

2. ДО БОГДАНА ДІДИЦЬКОГО⁶

6 липня 1861 р., Кезди-Вашаргели

Високоблагородний пане редакторе!

У 18 номері прекрасно редагованої Вами газети «Слово» від 5 квітня ц[ього] р[оку] Ви зволили висловитися ласкаво про мій мізерний поетичний талант,⁷ за що складаю Вам якнайсердечнішу подяку. Я був би охоче зробив це скоріше, але, на жаль, одержав цю приємну звістку лише перед кількома днями й бажав би, щоб це виправдало мене перед Вашою милістю. Мені дуже прикро, але змушений Вас запевнити, що я не був тією особою, яка просила Вас через пана теолога Кобилянського з Чернівців прийняти мене співробітником Вашої газети. Я, правда, знаю особисто пана Кобилянського й високо його ціную, однак на цей раз він зловжив нашою дружбою і, очевидно, не бажаючи того, скомпрометував мене до певної міри. Адже Ваша милість не повірить, що я міг бути настільки безглуздим і ставити перед шановною редакцією подібні сміховинні вимоги. Ваше люб’язне бажання, щоб я поєднав свої сили з силами тих, хто сприяє українській літературі, сповнило мене гордістю. Однак я не знаю, якими засобами і способами я міг би виправдати Ваші ласкаві сподівання, щоб служити моєму гаряче любленому народові піснею і співом [...]. Якщо Ваша милість ще й зараз має таке бажання, то я просив би й надалі бути до мене прихильним і вказати, як би мені найзручніше використати мій скромний національний поетично-письменницький талант.

Я чув, правда, що у Львові редагується галицький альбом,⁸ однак не знаю, чи удостоюся честі стати його співробітником. Якщо Ваша милість має зв’язок з тією редакцією, якої назва мені, на жаль, невідома, то прошу ласкаво поклопотатися, щоб додані при цьому два мої вірші були прийняті нею до друку. Нехай це нікого не бентежить, що я пишу їх латинськими літерами. Шановній редакції не важко буде переписати їх кирилицею, проти чого я не заперечую, бо вважаю алфавіт лише засобом, а не ціллю. Коли б вищезгаданій високоповажній редакції могли знадобитися також кілька моїх новел, то я був би дуже задоволений. За свої твори я, звичайно, не вимагаю жодної грошової нагороди, бо моє становище і зв’язані з ним доходи позбавляють мене цієї прозаїчної необхідності.

Дозвольте, Ваша милість, ще раз висловити мою подяку й пошану і назавжди залишитися Вашої милості відданим слугою.

Федькович, лейтенант

Кезди-Вашаргели, 6/7 1861

3. ДО АНТОНА КОБИЛЯНСЬКОГО

10 грудня 1861 р., Кезди-Вашаргели

Любий друже!

Сто разів намірявся відповісти на Твій такий милий моєму серцю лист від 21 жовтня ц[ього] р[оку], але ніяк не міг відважитись на це, бо нічого приємного не можу Тобі написати,- і жаль мені, бо Ти така благородна душа і зробив для мене так багато добра!

Чому відрікся від своєї віри, своєї батьківщини⁹ - чому, моє вірне серце, що вони Тобі зробили? Покинути країну, сповнену пісень, поезії, і переїхати туди, де каса є вівтарем, а таблиця множення - найсвятішим!?

Справді, не можу Тебе зрозуміти, любий, добрий Антоне; Ти для мене - вічна загадка, мій вічний антипод. Напевно, тому Ти такий любий мені, бо Ти моя протилежність. І клянусь богом,- я не кривлю душею, повір мені,- що я Твій друг, але також і Твій Верріна,¹⁰ в той час як Ти для мене Фієско,- той Фієско Шіллера, який хотів визволити свою батьківщину з метою її пригноблення. І я теж більше нічого не можу сказати, як говорить цей Верріна, власне Шіллер: Фієско скине тирана - це так; Фієско стане найбільшим тираном Генуї - це ще певніше! [...]

Ти, мабуть, сповнений щастя, але дивною є людина, яка гадає: те, що її робить щасливою, так само мусить ощасливити й інших. Чи пам’ятаєш, як подібне місце я зачитував Тобі з «Довбуша»? Ти тоді погодився зі мною і сказав, що нема такого щастя, яке було б щастям для всіх. Але досить того, мій любий дорогий Фієско,- Антоне, хотів я сказати,- що в Галичину Ти не приїдеш як реформатор! І справді, навіщо це? Щоб знайти Веррін у своїх друзях? Будь щасливий, мій сердечний брате, бо Ти цього заслуговуєш, але не шукай свого щастя у нещасті мільйонів. Вибач! А тепер далі.

Ти колись був такий добрий і попросив мою фотографію. Висилаю таку, яку можна було зробити у Кезди-Вашаргелах, а як буде нагода - коли поїду у Кронштадт,¹¹- обіцяю вислати кращу.

Твоя думка про мої поезії, котрі я мав честь Тобі вислати,¹² хороша. Зараз вони саме друкуються,¹³ і незабаром, якщо Ти цього бажаєш, матиму щастя вручити Тобі один примірник. Як сприймуть мої поезії, ще не знаю, але сподіваюся на краще. До речі, Дідицький мені пише:¹⁴

«Повірте мені: о ваших поезіях такий маю суд, що і найменшу пісеньку, яку лиш напишете,- достойно, а навіть святим обов’язком єсть напечатанням обнародувати. Ви є-сте природний поет, а що лише напишете - буде поезія. Всі ми більше на книжках виучені поети - скоро не овладіє котрого з нас грішний дух ароганції - всі ми уступим вам приналежне первоє місце, яке предначертав вам серед народу Русі співацький єї геній. Маючи то предназначенє записане в книзі судеб вишніх, ви уже ніяк не в силах вирватися із чародійного руської поезії круга, як не мог того до самої смерті доказати Тарас Шевченко. Ваша доля і задача велика: маєте співати руському народу півцем єго найвірнішим, а молодим поетам Русі - [бути] приводником і образом. Будьте лиш вірні всему тому, що в грудях ваших поезійов грає, і творіть по власному вдохновенію, по любві к народу, із котрого ви вийшли і до котрого душу вашу судьба прикувала. Я з моєї сторони неісповідимо тим щастям радуюся, яке мені послі друга вашого г. Кобилянського достаєся,- що можу вас з честійов представити святой моєй Русі» - і т. д., і т. д.

Так, шляхетний дорогий друже, Ти був перший, хто проклав мені дорогу до храму мого народу, перший, хто повів мене у лавровий гай! А я змушений сьогодні в знак подяки робити Тобі такі гіркі закиди - яка невдячність! Так, я розумію, але повір, я не міг інакше, тому що інакше мусив би почервоніти, якби коли-небудь писав слово «друг».

Чи не був Ти моїм ангелом-проводирем до храму честі? Чи не міг би Ти провести мене до храму щастя? Я все ще не знайшов постійного свого місця. Чи Ти не настільки знайомий з Дідицьким, щоб попросив його допомогти отримати мені скромну посаду церковного хориста, або вчителя, або щось подібне. Адже я нічого не хочу, крім шматка хліба і права носити сардак і кресак - чи ж не скромне бажання? Я чув, що у Львові споруджується русинський театр,- можливо б, я там влаштувався?

Із мого одруження нічого не вийшло: сватали-сватали за мене, а за присяжного сина дали!¹⁵ О доле, доле! Чи не вартий я стільки, як кожний селянський юнак?.. Чи не скажеш мені, дорогий Антоне, щоб я пустив собі кулю в лоб? Або, може, порадиш, щоб я узяв ліру і пішов співати по Галичині від хати до хати? Та ж люди мене засміють, бо я ще молодий; крім того, є ризик бути арештованим за бродяжництво. Я охоче пішов би з лірою, та потрібно на щось опертися,- і, можливо, Ти мені це забезпечиш. О, як шкода, що Ти не дістав посади священослужителя,- неодмінно узяв би мене церковним хористом, але навіть це мені не судилося.

У Тебе, до речі, духовна освіта, тож висповідаюся Тобі, що маю на душі, як перед богом. А знаєш, чому я не пішов на пенсію? Бо мені заборонили носити сардак і співаючи ходити від села до села. Mea culpa!¹⁶

Мадам Марошані навіть не потрудилася відповісти на мій лист, якого Ти прочитав. Мабуть, вона боїться, що колись і моя селянська натура не витримає і на неї упаде гнів. Але ж Ти обіцяв мені листа - чому ж не прислав?

На цьому кінчаю і сердечно прошу не гаятися з відповіддю,- в усякому разі відпиши скоріше, ніж я відповів Тобі, бо я тільки помстився за Твоє тривале мовчання. Ну, тепер прошу пробачення і цілую Тебе багато-багато тисяч разів у Твоїй далекій новій батьківщині.

З великою пошаною - Твій щиро люблячий друг

Федькович

Кезди-Вашаргели, 10/12 1861

4. ДО КОСТЯ ГОРБАЛЯ

16 березня 1862 р., Кезди-Вашаргели

Слава Сусу Христу!

Простибіг Ти, братчику, за Твою карту, та най Ти господь святенький заплатить здоров’ячком за Твій труд. Але не гадай, що Ти мене зажурив, бо я ще, до Тє пишучи, знав, що з того усего нічо не буде,- а так шкода кождого слова, що о тих річах говоримо,- воліємо ми о чім іншім побалакати.¹⁷

Пишеш, що Ти банно, чому Ти люди періже не пізнав,- от і я то само на себе баную. Але цить, най Ти уповім. Писав ми раз п. Кобилянський з Вроцлава, що Марошанка мала десь казати, що то я таки «простий собі Федько». Добре і так, гадаю я собі, та й удіяв-сми до неї карту, як-сми сам уже розумів, а она ми на тото зараз і відповіла,- а що відповіла, то, будь ласкав, та прочитай сам здоровенький, а відтак скажи ми, чия правда: тут, бачиш, не інак, але або обоє брешуть, або обоє правду кажуть,- я про себе самого правди си лиш держу.

Що Ти мене, братчику, обсудив, то ми не дивниця, та й і не серджуси на того, бо знаю, що мене ніхто в світі ще не зміркував та й і не годен зміркувати,- а відки Ти би мене мав пізнати? Кажи Ти кілько хоч, що мнє знаєш, коли я знаю, що Ти мене все-таки не знаєш.

Пан Кобилянський чей си не подивує, що з ним си вже більше не переписую, бо я собі на чолі написав, аби відтепер си ліпше дивити, з ким собі си заходити. «За твоє жито ще тебе і бито»,- каже одна приповідка, а коби ї чоловік не забував, то би не раз багато ліпше гостив.

За прислані книжечки дякувати Ти, любчику, цілим серцем. А коли би Твоя воля та й ласка, пришли ми ще дечого, а найдужче Тє прошу о Шевченкові письма, бо як їх читаю, то не інак, але сми в раю; пришли, сокілку, а я Ти дуже красно подякую. Лиш коли що шлеш, то не шли на Твій кошт, але на мій, бо так си не повинно, аби Ти задля мене ще си і кельтував.

Шкода, що не знаю, котрої днини соловій наш, Шевченко, си упокоїв, але Ти, чей, будеш ласкав та ми напишеш. Буду си старати, абих хоть якийсь сонат на ухо видумав та на «Вечерниці»¹⁸ післав, бо вір ми, що я тепер якийсь такий не по своїй волі та студжений, що таки очевидки нидію та боюси, що далі загину,- боюси, кажу! Або ж не ліпше сто раз гинути, ніж так тривати, як я от триваю,- що ні сплив, ні втонув?

Але так, душко: чи на померший день Шевченки що напишу, ци ні, то я тої днини наше войськове козацтво до себе спрошу та будемо пам’ять нашого Віщуна хоть співанков та думов при зеленім вині або на солоденькім меду обходити,- пришли ми лиш, братчику, єго біографію та май дещо, абих мав тої днини нашим парубкам що уповісти та прочитати. Ци у вашім студенім Львові хто о нім спом’яне, ци ні, але хоть бідні вояки най не будуть послідні, що свого покойного Бояна-свята пожалують.

Майси в гаразді та в добрім здоров’ї, любчику, та не забудь, що я

Твій вірний друг

Федькович

Кезди-Вашаргели, 16/3 862

5. ДО КОСТЯ ГОРБАЛЯ

Весна 1862 р., Кезди-Вашаргели

Слава Ісусу Христу!

Я уже такий чоловік раз на світі, що мене аби дитина - з путі зіб’є, а такого чоловіка не може господь дужче помилувати, як коли му щирого приятеля нагалить,- от як Тебе мені. Простибіг Ти, брате, та й не бануй на мене за се слово, бо Ти не годен зміркувати, яке оно мені дороге. Брате милий, я здаюся зовсім на Твої руки - поводи мнов, як сам розумієш, а будеш мати в бога ласку за мене, бо видиш сам здоровий, який я повійвітер.

За Марошанку і не пригадуй ми більше - пльотка пльотков була та й буде; шкода лиш, що Ти ся о ній тілько розписав. Де я тогді лишень розум мав, коли я ся через одно нічо на одного Кобилянського міг погнівати, що я го, може, і не варта. Але я знаю, що він мене простить,- овшем, коли Ти за мене добре слово даш,- а тим часом я сими дни самий до него напишу.

За Дідицького не маю Ти багато що і казати, бо мнє серце болить, що-м ся так опарив.¹⁹ Але кажуть, що хто ся кип’ятком обіжже, то і на студену воду дує,- так буду і я відтепер робити, бо вже бачу, що я не Лафатер.²⁰ Я до него писав, як до свого батька ріднесенького, що го вже не маю,²¹ а він пустив мене на публіку. Більше не потрібно нікому знати, хто хоче Дідицького пізнати. Sapienti sat.²²

«Auch eine originelle Studie»,²³- пишеш ти, а так, гейби се ся до Тебе пило. Якби се так було, то бігме боже, що би-м Ти ся відразу признав, але присягаю Ти на гробі мої сестрички, що ї вже не маю,²⁴ що се ся не до Тебе напивало, але до самого п. Дідицького. Коби-с Ти знав, як тото він до мене красно писав, доки я му ще мої думи не поприсилав, а відтак? Але най: колись, як ся зійдемо,- покажу я Ти і тоті листи, а відтак і тоті, що ми їх Дідицький упосліди писав.

Скажеш і Ти: «Auch eine originelle Studie»:

Не лізь до дині,

Бо тє з’їдя свині.

Але лишімо, братчику, і дині, і св... та подивімся трохи і по нашій літературі.

Шевченко, батько наш Шевченко! Уже се слово саме є таке чудотворне, що нічо не треба, лиш го речі, аби літерацькі наші узурпати, що гей тоті рапаві жаби по Галичині сегодне крікають, туда позалізали, де їм бог судив бути: у болото. Шевченко, соловію! Хто сріберного твого голосочка раз чув, чи може той жабиного крікоту дожидати? Галичино, Галичино, бідна ти, Галичино! Але чей бог не допустить, аби жаби соловіїв поглушили.

«Маруся»,²⁵ Марусенька! Божечку милий, коби ми не сором, то, бігме, би-м ще раз сплакав. Се не повість - се одна красна-красна душа, висипана на папері. Кілько люби, кілько поезії! Як чоловік сю книжечку в руки озьме, то не інак, але тоне в красі, гей бджілка в цвітах; а як му ся прийде ї з рук покласти, то аж боїться, бо не інак, але му ся видить, що свій рай, свою душу тратить. О, не дай, боже, таких книжок багато - таже чоловік міг би з туги за тільков красов одуріти або і загинути! Але скажи ми, брате мій милий, ци нема ні раз у Львові українських книжок на продаж? Як є - ох, то напиши ми, любчику, абих Ти в сей час гроші післав, бо що значить гріш: слина напротив тілької краси!

Що ж я Ти, брате, о наших «Вечерницях» скажу? От жаль ми лиш, що-м їх охрестив. Як у їх читаю, то усе ми слова з «Апокаліпси»²⁶ на гадку ся сунуть: «Ти ні теплий, ні студений; о, дав би бог, аби ти або ся загрів, або застив, бо як ні, то прийду...» Се межи нами, брате. Але вернімося ще на хвильку до української літератури. Не раз, як єї твори читаю, занося мня гадки, аби ся зречи свої мамони та піти співаючи Українов, а хоть лиш Галичинов. Лиш боюся, що прошений хліб дуже гіркий, то як го вкушу, так загину. Але се мені ся, може, лиш так видить. Я міркую, що однако гинути,- ци там від прошеного хліба, ци тут з жалю та з туги, як та пташка в кліті. Може би, чесний наш батько Лавровський²⁷ мені хоть у сім способі поміч хотів дати та виходити для мене таке письмо, щоби ми можна було ходити пріськи та співаючи цілим руським краєм - Українов, Галичинов, Буковинов та й Угорщинов.²⁸ Ти добрий з Томачкевичем,²⁹ а Томачкевич знов знакомий з п. Лавровським,- от, може би, хоть з сего могло щось бути. Як радиш?

За Твою думочку дуже Ти файненько дякую. Прекрасна она, але гей щипає - мабуть, мене,- лиш не знаю, за яке би се?

Чуємо, що приїде сюди сими дни оден славний фотографа. Як се правда, то пришлю Ти мою портрать, коли буде дяка приймити, а з нев пришлю Ти, може, і уламок з мого «Добуша», аби-с мені над ним Твою критику здав, бо відтепер не гадаю я нічо більше до друку дати, заки Ти не прочитаєш та й не скажеш, ци дати, ци не дати. От бачиш, брате, що я від Твого товариства багато бажаю, але не понехай мене, сокілку, та і бог Тя не понехає. А за сим словом бувай ми здоровий та й відпиши ми, коли би ласка Твоя, але чей скоріше, як на моє посліднє письмо.

Федькович

Писано в четвер, на самого святого спаса.

Прищипка. Шевченка узяв-єм си відписувати і, скоро скінчу,- так Ти го зараз і відошлю. Нема у вас там у якій книгарні Шевченкові діла купити або хоть «Марусеньку»? Ей, тото ж би я рад та ще рад! Гину, братчику, за Українов,- їй-богу!

6. ДО КОСТЯ ГОРБАЛЯ

3 липня 1862 р., Кезди-Вашаргели

Добрий день, браття!

За прислані книжки³⁰ не дякую ні Тобі, ні Томачкевичу,- от хіба тільки скажу: простибіг; а хто ж би годен за те подякувати, що-сте мня на чужій чужині так помилували; ще раз простибіг вам, браття! Але не бануйте, прошу, що вам «Чорну раду» з «Хмельничинойов» відсилаю,- не усе Квітка та Шевченко, що на Україні пише,- ох, ні! Зрештов, не маєте про те що ся і гнівати: не схоче склепар книжки приймити, то відошліте ми їх назад, та й лад.

Більше сим часом і не пишу, бо, бігме, що не маю коли, але сими дни пришлю вам мої кіпи (портрети) та й ще, май, дещо,- тогді ся розбалакаємо доволі! А на сім слові бувайте здорові.

Федькович

3/1 862

7. ДО КОСТЯ ГОРБАЛЯ

Листопад - грудень 1862 р., Кезди-Вашаргели

Слава Сусу Христу!

Учора ще дійшов мене твій лист, та був бих ти за ласкавий приєм мого «Новобранця» таки ще учора подякував, та, бачиш, бігме, не було коли,- аж мусив-єм сегоднішньої неділеньки святої ждати. Отже ж, дякувать ти, брате милий, що-сь не погордив мнойов, сиротойов. Знаю я, що би тобі інак здалося подякувати, бо ти немало причинився за мнойов, але що ж,- рада би душа до раю, та гріхи не пускають. Ти не знаєш, брате, як мені тяжко приходить дещо гарного написати,- от до́ знаку так, як музиці в якім млині грати. Але що маю своїй голові робити - відь так уже доля судила! Ох, брате! Коби тото я ся хоть на два роки в своїй землі вздрів, заспівав би я вам інак,- міркую, що ні Кобилянський, ні ти би вже більше не сказали, що-сте ся на мені ошукали (так, бачиш, писано ми раз зі Львова).

Але я ся таки ні на кого іншого, як на тебе, гріхую (чому не мав бих правду казати?). Не просив я тебе раз, аби-с поговорив з Томачкевичем або з ким там знаєш, ци би він не міг мені через пана Лавровського (або як там небудь) таку карту виходити, щоби мені можна було ходити, співаючи, цілим руським краєм? Не писав я так? А ти що мені на се відписав? Нічо. Але дякувать ти, брате, і за се, бо ви вже ся там, у тім Львові, таке пофудулили, що далі годі буде без бука до вас і приступити. Але не сердьтеся, браття львівці, за се слово, бо не брешу. От пишеш сам, що обіцялися Шашкевич³¹ та Томачкевич до мнє написати,- а написали ж? Богдай так пси траву їли! А они, коби здорові, не знають, як би мене їх одно най словечко порадувало; але бо і ти мені також парубок, аби не казати,- а обіцялися разом з тобов писати,- а не ставилися у слові, то я, бувши тобов, був би їх до себе загулив, а відтак на ниточки до столика поприв'язував та й не пустив, доки би гарненько що були написали те, але гарненько, кажу, не отак, як на збитки, ніби тото, аби без того було. Бо, знаєш, брате, як я коли дістану яке письмо зі Львова або від нас таки відки-небудь, то читаю го що цілий тиждень або і більше не раз, аби ся доволі натішити, бо ви не знаєте, браття, як тото тяженько на чужині без своїх і без свого,- от якби вам ся (не дай, боже!) так трафило, то би-сте самі побачили, як тото є. Але що маю я багато з вами сварити (бо і так уже гріха наробив, що в неділю божу, ще й досвіта до того, а вже сварню зчиняю). Скоро мені не будете писати заєдно, як має бути,- кождий з вас по черзі хоть раз на тиждень, то буду вам щотижня неплачені листи слати, аби-сте, німці, хоть платили, бо кажуть, що хто ся лінує руками, то мусить ставитися мошенков,- то вже так я вам зроб’ю та буду бачити, ци я з вас лінку не вижену. Або і Томачкевич - коли захотіло му ся там якісь гріхи покутувати (відки би ся там і тільки гріхи взяли), то міг би був легко оден здоровий гріх позбути, якби був мені що написав, бо «сторонському писати» - то є оден милосердний учинок; не знаю, чому го панотці не написали до тих других,- може, й они жалували паперу, так як ти, непричком. А я вам отсе кажу, браття: як зробить хто з вас великий гріх, а хоче го ся борзенько скараскати, то най зараз лиш до мене пише. Скоро лиш буде лист на пошті - то і гріх уже на пошті, а я беру го собі на свою душу, бо мені однаково, ци піду з десятьма гріхами до пекла, ци з одинадцятьма, а все-таки піду, бо вже нікуди інде. Та же кажуть, що усі тоті, що собі самі смерть заподівають, то ідуть ци там летя прямісінько у безодню,- от так і зо мнов має статися бо, бігме боже, годі вже витерпіти. Гадаю ще на Україні написати, ци би там де не мож бідну свою голову притулити. Ох!..

А як же ж там, як, братчику, з нашими «Вечерницями»? Післав-єм туди оногда свою «Пугу», та видиться, що пана Заревича³² геть розсердила, бо до того часу перепадало мені хоть десь колись по листочку, а від того разу - ані пік. Не знаю, чим се я так званого пана прогнівав,- вже, бігме, не знаю, як догодити: шли - гніваються, не шли - знов гніваються; а я би рад, коби на мене ніхто ся не сердив,- та ци ж і не рад би я кождому догодити? Господи! Коби так лиш було коли, як го нема! От зачав-єм був колись одну повісточку задля «Вечерниць» писати - та зачав-єм та й мусив перестати, бо ніколи. Отже, аби-с вірив, то розкажу ти про цікавість, як я тут ся морочу.

Встаю о 1/2 6 години рано, та доки ся зберу, доки що, то вже і 6-та. Тут треба ся богу також, відай, помолити (нехай прийме) - от уже 1/4 7. О 1/2 7 приходить до мене оден капрал (мій таки краян) по-руськи учитися,- учимося до 1/2 8. О пів 8-ї лечу до касарні. Заки перегляну ї, заки що,- уже й 8. О 8 приходить капітан, тримає рапорт,- ба що, от уже й 1/2 9-ї. О 1/2 9 зачинаєся школа і тримаєся до 10 години. О 10 біжу до нашого майора та учуся з єго хлопцем (богдай ся нічо з него не звело, бо такий урвитель, що аби го лиш бог побив) аж до 12 години. Відси біжу на обід, а о 1 годині мушу вже бути знов у компанії, у школі писарській,- там ти обучую 24-ох їх писати і читати по-німецьки (руснаків та волохів - по-німецьки!). От учу їх до 1/2 3 - голова ми стане, як цебер, та ци рад, ци не рад - мушу іти на півгодини на прохід, бо о 3 мушу знов бути у школі та знов ся аж до 4 морочити. Від 4 до 1/2 5 тримаєся розказ, а о 1/2 5 знов біжу до майора та капарую аж до 6. О 6 іду домів та молюся дорогов богу святому, що поміг день трутити. Приходжу додому та й застаю знов двох унтер-офіцерів, що ся ходя до мене по-руськи учити і писати (та мусив-єм їм волю вчинити, бо як стали прохати, так годі було ся забути). От учуся з ними аж до 8. О 8 вечеряю та, коли-м не так гей дуже згризений, то ще пишу собі дещо з годину, а як ні, то мушу іти спати, бо бих нездужав.

От тільки що хіба часом у неділю маю коли до церкови рано піти, а по службі божій - на цвинтар до свого Урсуци.³³ Але часом так припадає, що і в неділеньку святу треба ся клопотати то одним, то другим - аж до 3 години по полудню. О 3 годині іду на прохід та бав’ю аж до 4, о четвертій приходжу домів - аж тут уже за мнов і наші капрали та і інші жовніри роєм: «Пан летман, батечку наш, ану прочитайте нам дещо з «Кобзаря» або про Марусю!» Я читаю, а они плачуть - тільки нашої і розривки. Є межи ними оден, що ся називає Капра,- аж десь із Якубен ци відки; той приходить ізо скрипков та як заграє! Господи! - не інак, але серця добуває. А ми знов зачинаємо за ним співати наших буковинських. От так зійдуть нам тих 4 години, як би і не були. Розходимося, а у понедівнок зачинаємо знов так, як-єм ти уже вперед розказував. Ци ж не гаразди, брате? Але коли чоловік не голий та не голоден, то дякувати богу милосердному і за те.

От мушу кінчати, бо дзвоня отак до церкови святої. А сегодне по полудню, браття мої львівці, чей ся вам легенько ікне, бо ми вас тут щонеділі при нашій вечорниці згадуємо та за ваше здоров’я п’ємо, Ей, коби ж ви уздріли нашого цугсфіра Хрестика Ілаша, що се за парубок, то не соромили би-сте ся ним, хоть собі з простого стану. От сей як то вам руське слово скаже, то аж у серця відволодіє, а Німеччина топиться, як сніг! От і за него, і за всіх таки клонюся вам, легіні мої славні.

Бувайте здорові та не забувайте і за нас, хоть часом.

Федькович

Брате Костю, а слухай! Як учуєш що про мою «Пугу», то напиши ми, ци дав ї Заревич друкувати, ци ні, аби я знав.

Я ще не готовий. Ци не міг би ти мені, Костику, прислати на якийсь час тогідного календаря - я бих рад ще повість про закоханого чорта прочитати.³⁴

Чую, що буде у Львові ще якась там часопись виходити.³⁵ Як ї побачиш, то напиши ми дещо про ю, ци варта що, бо кортить і мене на ню заплатити: кажуть, що она має бути для простого народу. Дай боже, щасливо!

Пан Дідицький мені як шле, так шле своє «Слово». Я єму раз уже дякував та й просив, аби ми го більше не слав, бо не витекаю, відки го оплачувати (чо бих правду таїв?),- от мушу ще раз писати, може, ще таки сегодне, а як ні, то на другу неділю, бо сегодне кортить мене ще до ненечки дещо написати, бо так ся і убиває за мнов! Ох, боже милий, боже! Потіш ти і єї та порятуй, бо нікому, а тяжко сироті одові³⁶ без своїх дітей погибати.

Бувай здоров. Ще тобі наказую: Шашкевича та Томачкевича загули до себе та поприсилюй на ниточки до столика, аж доки дещо не напишуть. А ти мені знов, Костику, не жалуй паперу: коли тобі треба, то пришлю ти го громаду, бо ми недавно оден мій давній капітан, що-м го по-руськи виучив, цілу гугу подарував. Простибіг.

8. ДО ДАНИЛА ТАНЯЧКЕВИЧА³⁷

Січень 1863 р., Кезди-Вашаргели

До Данка до Танячкевича як до брата рідного

Любчику!

На наш Новий рік був я дуже-дуже чось сумний - не інак, але здавало мені ся, що якби земля мені ся проступила, то бих у ню пішов. Не тям’ю, щоби я був ще коли такий смутний, як тої днини,- відай, душа сама вже своє горе віщувала, бо уночі, бачите, десь коло 9-ї години, як мене ухопили кольки, то нівідки було тривати. Скочив мій служка зараз до касарні дати знати; позбігалися наші хлопці - але я вже їх і не пізнаю, такі мене страшенні кольки пруть. Побігли по лікарі, ледве повідшукували їх по коршмах, але предці хоть оден на моє щастє ся лучив, що мені з обох рук кров пустив. От і полегшало мені трошки, але все 4 дні був-єм більше на тім, як на сім світі, та коли ще бог дні дав, то ще і жию,- і встав-єм сегодне трошки, аби вам на ваші любі-прелюбезні листи хоть по пару слів повідписувати. Як же они мене у моїй тяжкій слабості потішили!

Бодапрости, браття, бодапрости! А книжечки ваші любі, книжечки! Читаючи їх, здоров’я мені очевидьки прибувало. Та вай! уже такому моєму здоров’ю; дохтори усе-таки ще крутя головами; кашляю дуже - боюся, щобих у сухоти не впав. Та як уже там і буде, то мого віку небагато: нидію день за днем. Та що ж і робити! Лікарі усе кажуть та наказують: не журіться тільки, бо пропадете. А бог ма чим ся радувати - само серце ся журить.

А нащо ж ви ся, сокілку, аж на телеграм тратили? Боже милий, боже! Та же я вам ні брат, ані сват, щоби ви за мнов так дбали. Не робіть того більше, серце ласкаве,- відки ж і вас стане, як ви ся схочете за кождим тілько убивати? Ми і без того знаємо, яке красне серце у вас б’є: висипали-сте го у вашім листі на папір - до смерті буду тот лист собі ховати. А ще ся мушу з вами сварити: навіщо слали ви мені книжки? Таже то гроші коштує, а тепер тяжко постало за грейцар, бігме, тяжко,- нащо маєте ви ся для мене кельтувати? Але і урадували мене ваші книжечки! А найдужче «Невільник»,³⁸ та й українські співанки: «Гей, гей! Та виріс в наймах, в неволі, та не знав я долі ніколи,- та гей же!» Як-єм сі слова читав, то аж ми кров з серця потекла.

«Хмельниччину» я читав - гарна, нема що казати! А «Чорну раду» та єї відослав я тогді³⁹ не тому, що они би ся мені, може, не сподобали, але тому, що не витякало ми грошей. Біда, кажуть, бідному без слуги. А тепер скажу вам, якої я гадки про українські книжки.

Нема в нас сонця, як Тарас, нема місяця, як Квітка, і нема зіроньки, як наша Марковичка.⁴⁰ Про Тараса та Квітку нема що більше і казати, а про Марковичку хіба тільки скажу, що звичайніш та краще не годен уже ніхто написати,- щодо форми, то она перевершила ще Квітку; але одна в неї хиба, та і немала хиба: кождій з єї повістей бракує моральна підвалина (eine moralische Grundidee);⁴¹ чоловік читає єї повісті - наче медом по серці го мастить, але, дочитавши, питаєся: чому, нащо, пощо той або та так а так страждала? Марковичка має нам у своїх повістях вищі моральні цілі всказувати - а стане она тогді першов нашов писательков. In der moralischen oder überhaupt in der Erzählung, wenn sie poetischen Wert haben soll,- каже оден славний німець (забув уже котрий),- soll das ewige sittliche Gezetz durchschimmern, dass das Gute besteht und das Böse, Schlechte zu Schanden wird. Und wenn das Gute auch unterliegt, so muss wenigstens die Idee der höheren Weltordnung, der moralischen Macht, siegen.⁴²

За Куліша не знаю, що вам казати,- може бути, що я єго не можу ще так осіцувати, як він варта, але я єго не можу читати. Яка причина в тім є, не знаю; скоро зачну го читати, то якось мені, гей бих під ршубами був,- усе мені на гадку набивається, що Куліш дуже учений, але не знає ще серце свого народу. Форма єго творів дуже старанна - багато часу мусив він десь доложити, доки ся з народної бесіди і пісні виучив народної фрази, але та фраза так непричком, як красно убраний мертвець, що в нім серце уже не б’є. Куліш і Марковичка - се дві противні душі: Куліш кладе собі вищі цілі, а не вміє їх совершити, Марковичка уміє як, а не знає що, чому, нащо.

Але вас прошу, аби-сте моїй сій бесіді ані раз ся не противили, бо я не годен ще письменних сіцувати,- є се дуже велика річ. От я лиш сказав, якої я гадки, але ци моя гадка справедлива, то велике питання.

З повістев «Люба - згуба» робіть так, як самі здоровенькі знаєте. Вірш до Куліша також єм написав,⁴³ коби лиш удатний. З друком поезій не треба ся ще квапити, бо я бих рад «Циганку» та «Зрадзілля» ще докінчити,- може, я сам налагоджу манускрипт та го вам пришлю, але нічо би не шкодило, коби-сте мені написали, котрі з моїх поезій вам ся подобають. Борзо вам манускрипт не можу ще прислати, бо-м дуже слабий,- страх багато з мене дохтори керви виточили та морочить ми ся багато в голові.

Ци я «Добуша» дочекаю ще написати, ци ні,- не знаю. План готовий - а якбих борше загиб, то я вже ся о тоє постарав, аби го або ви, або Шашкевич дістали. Хотівши «Добуша» писати, то мусив бих дома бути - без грижі, без туску, межи своїми людьми, аби мені ся поезія нашого народу назад нагадала, бо вже багато дечого ся позабувало. Або чому, гадаєте, я ся так за домом убиваю? Тому... та нещасна моя долечко! Ци ж нема таки рятунку? Для других, що хотя ся учити на що-небудь, є стипендії, а для того, котрий би ся рад учити поезії свого народу, нема нічо. Але я не нарікаю; сам смерті собі не заподію, бо господь сам, бачу, гадає мене спрятати з сего світа. Та і не жаль ми за ним, лиш тільки бих рад у своїй землі лежати,- та й і на тото не маю грейцара, аби домів поїхати, бо пішки не путерую іти. Де ще ся який гріш при душі заважав - усе пішло тепер на дохтори та ліки, та ще мушу ся і удовжити. А трьох лікарів платити - то не жарт. Але нічо тото, богу дякую за все.

За ваших вельможних не згадуйте мені,⁴⁴ сокілку, ніколи нічо, бо они не варта, аби добрі люди їх і в губи брали. От най ся западають. Дуже я, зрештов, рад, що мене не пригорнули до Львова,- а я ж би у Львові що робив? О ні, братику, моє щастя не там. Моє щастя - в Буковині, у горах, а коли не в горах, то все-таки у Буковині - межи Дністром а Прутом. Не знаєте ви, любку мій, кілько там краси та поезії! Хто не може на Україну та там ся народного духа учити, то най іде в руську Буковину - до Кіцманя, у Заставну, у Чорний Потік,- а як там побуде якийсь час, най іде межи гуцули - у Довгополе, у Розтоки, у Шипіт, у Сторонець!

Ще спімну про мою «Любу - згубу».

Не є це небилиці, але кавалок мого життя. Так я дома тривав. А я ся з дому не називаю Осип Федькович, але Юрій Коссован,⁴⁵ ци як мене дома звали: Коссованючок. Федьковичем то мене лиш в рекрути вписали, бо мене, знаєте, без паса з Молдови видали. Рад би я вам і більше ще уповісти, та ще не можу, але Костеві⁴⁶ я дещо про себе напишу, аби, як загину, хоть він дещо вам знав про мене розказати.

Гей, гей!

Та виріс в наймах, в неволі,

Та не мав я долі ніколи,-

Та гей же!

Простибіг вам, пане мій, брате мій, за ваші книжечки! Але є і в нас, на Буковині, красні співанки - буду вам подеколи їх присилати, та не знаю, ци муть ся подобати, бо дуже прості. А знаєте ви одну співанку?

Гей, встану ж бо я раненько,

Уберу ж я ся борзенько

Та й займу ж бо я плужочок,

Виорю ж бо я шнурочок... і т. д.

Та дуже она красний голос має. Коли ї не знаєте, то мушу вам конечне ї прислати. А може, ви ся гніваєте, що вам за такі пусті речі говорю? Так і перестану.

Проте знов, що ви до мене, душко, так довго не писали, то я ся аж тогді перестану гнівати, як мені будете зчастенька писати. Дотримуйте ж слова, лебедику.

Остав ми ся з літа ще оден портрет. Коли ласка, то прийміть, голубчику. Я вас панком не називаю, але паном; рад би я вас рідним братом назвати, то боюся, що вас оскорб’ю, бо я, звичайно, бідний жовняр, а з роду простий мужик,⁴⁷ - та не випадає мені «брате» вам казати, бо ви сегодне-завтра станете на попа, вас муть люди величати та в руки цілувати, а я усе світом блукатиму, безталанний, коли не загину. Та дуже-м ослаб, брате,- коло мене цілу ніч свічка горить і оден жовняр пантрує. Але лікаря славного маю - тутейший фізикус, а називається Сінкович,- він мені не дав погибати, та і тепер у одно два рази на днину до мене ходить.

Будьте ж мені здоровенькі, славний пане! Дякувать вам за ваше добре та ласкаве серце. Потіш вас, господи, на кождім поступі так, як ви мене красно та любо порадували. А пишіть мені - пишіть мені, серце, кілько зможете та кілько витякатимете. Не забувайте мене, не давайте мені в світі пропадати, та матимете великий простибіг у господа милосердного.

Шашкевич най ся за тото не гніває, що до него пишу,- я оце зо щирої душі писав, та і вас прошу, сокілку: постарайтеся, аби був у вас ци межи вами старший парубок,- се багато варта, уздрите самі, здорові. А як Тараса-батька споминатимете, то не смішіться, браття, але чиніть так, як я вам раджу.⁴⁸

Усім щирим та ревним руським парубкам низенький мій поклін! Не забувайте мене, браття мої, так як я за вас ніколи в світі не забуду. А караскайтеся німецьких та лядських звичаїв - караскайтеся, молоді мої браття, аби біда над нами гору не узяла. На вас уся наша надія: піддасте ви ся біді, то і ми пропадемо, бо ми - би́лє, а ви - цвіт, ви маєте ваш нарід уквітчати. Караскайтеся, браття, чужоземщини та набувайте рідного духа,- найчистіш він на Україні віє, відтак на Буковині,- не забувайте, соколики мої ясні.

Якби я скоро загиб, братчики мої, то скажіть мені на Чорногорі красний хрест покласти. А Добушеву кирницю скажіть красно вицимбрувати - кождий гуцул з-над Черемшу покаже вам, де она є.

Ще раз, Данку: бувай ми здоров та пиши мені зчаста. А за все прошу: не гнівайтеся - може-м, що і нетрібного написав, але вірте мені, що зо мнов ся світ крутить, такий єм слабий.

Федькович

9. ДО ДАНИЛА ТАНЯЧКЕВИЧА, КСЕНОФОНТА КЛИМКОВИЧА,⁴⁹ ВОЛОДИМИРА ШАШКЕВИЧА

Січень 1863 р., Кезди-Вашаргели

Братики мої як рідні!

Спасибі вам за ваш дар⁵⁰ та за вашу щирість,- інак не вмію вам подякувати, бо слів мені не стає. Спасибі, братики мої; най вас господь ласков свойов небеснов помилує. А я вже гадав, що я сирота! Неправда: хто таких щирих побратимів у світі має, той не є сирота. Спасибі, браття.

Я не був ніколи ще без грейцара, і тепер, богу дякувати, ні, але якби-сте були мене не помилували, то мусив бих тут погибати, а так зможу ся, може, домів дістати та там умиратиму. Моє здоров'я пішло за водою - довго нема мого віку: груди скажені. Да буде ваша слава, пани мої милі, що не тут загину, а дома,- не ме мені ся здавати, що вмираю, але що ся на світ роджу. У своїм краю, межи чорними нашими горами, біля моїх сестричок спочиватиму,- спасибі вам, браття!!!

А все мені таки жаль, чого ви ся, братики мої, задля мене так тратите, так убиваєте? Не робіть сего більше, други мої сизі, не робіть,- не рвіть мого серця! Ци не доста слово добре від вас почути? - і те ще забагато безталанному. А грошей не шліть мені, братики, більше, бо не прийму,- бігме, не прийму. Або ви, може, маєте золоті свої гори, аби ви мені тільки грошей слали? Але то усе ти винен, Данку, ангеле мій добрий, усе ти; дивися лиш, аби-с яких калабаликів відтак не мав, бо не в кождого гадка однака. А тобі знов, брате Климковичу, спасибі за щире та сердечне твоє слово, але затільки мені жаль, що викаєш,- таже ми не жиди, аби ми ся вайкали, ми козаки - так принаймні Танячкевич каже (а правду каже).

Тобі, співаче наш любий, брате Шашкевичу, красно дякувать за щире твоє слово, та не гнівайся на мене за перший мій лист,- от чоловік слабий говорить та сам не знає що,- так і я. Прости, братчику: я тебе ще не знав-аж тепер тебе знаю.

А що ж більше напишу?.. А от що: чому Кость⁵¹ до мене нічо не написав? Я єго, чей, не розсердив. Жаль мені.

Я все ще не виходжу з хати; в грудях пече, як вогнем,- лікар не знає ради. Наш майор поїхав до Германштадта: очікую го, як бога,- може би, мені дав урльоп додому. Дуже мене душа тягне - тяжко-бо чось умирати на чужині, ох, тяжко! Та і це не знаю, ци позволить мені майор,- він чех.

А що ж більше, братики мої, казати вам му? Зачав-єм мої поезії переписувати, а як скінчу, то пришлю вам їх, браття. Сим часом посилаю вам одну думку та й мого «Кобилицю»: пішліть го на Україну, а самі дивіться, браття, аби я не мав якої гризоти. Ви мене розумієте. Скоро сесь лист скінчу - беруся «Новобранця» переписувати.

Скоро манускрипт моїх поезій буде готовий (може, за 3 місяці, бо я усі мої поезії переіначую), то зараз вам пришлю, сли ласка ваша буде виданням ся займити, а відтак озьмуся до «Добуша», коли доти ще дочекаю. Дуже мені той «Добуш» чось на душі тяжить - аж сниться мені часом.

А не могли би ся мої поезії на Україні друкувати? Я бих рад, аби межи ними і «Новобранчик», і «Кобилиця» були.

А як вам ся буковинські співанки ладя? Напишіть мені, братики, най знаю, ци вам ще деякі посилати, ци ні. Маю їх до сто.

А тепер най вам ще напишу, що мені ся тої ночі снило, як-єм мав ваш лист з грішми дістати. Снить мені ся, що я десь прийшов додому, в Сторонець, а сам десь по-гуцульськи убраний, як давно бувало: ногавиці червоні, сардак чорний, бланений, а на голові кресаня з полами, а самий десь такий-єм великий виріс, що страх. Зробив я ся десь коло церкови - дзвони не грають, ні! - а я десь собі гадаю: вступ’ю і я та подякую богу милосердному, що ми допоміг домів ся вернути. Входжу я в церков - а тут уже по службі, а серед церкви стоїть багато-багато попів а всі молоденькі, без борід, і кождий тримає в одній руці мирничку, а в другій кружечок з нафоров святов, і кождий-кождий з них мене помирував і дав мені по кришечці дори. Іду я додому. Е, що, гадаю я собі,- чо я маю обходити аж до воріт, коли я можу через паркан скочити та борше дома бути! От і скочив через паркан - аж у городі (пробачте ми за слово) такий величезний пацюк десь риє - страх! Але я зараз пустився до него вигонити. Ледве-не-ледве я біду вигнав з городу, але він усе-таки розломив воротечка, утікаючи. Злагодив я нарешті і ворітця, а сам іду в хату. Куда, гадаю я собі, іти перший раз - ци в хатчину, ци в світлицю? Е, піду перший раз до хатчини! Уходжу, а неня беруть білу сорочку. А ви, кажу, ненько, перебираєтеся? - Або ж за 14 років не час, синку? - кажуть неня.- Але доки я ся переберу,- кажуть далі,- іди собі, синку, в світлицю, там є гості - та й милі гості,- привітай їх,- кажуть.

Входжу я до світлиці, аж тут столи доокола, білими скатертями застелені, а за столами - усі тоті молоденькі попи, що в церкові були, але вже не в фалонах, але всі так, як я, по-гуцульськи убрані. Скоро мене вздріли - зараз і повставали, кресані поздоймали і стали мене за рядом цілувати. Тепер уже, кажуть, ти наш, ми тебе ніколи не пустимо. Та-бо я, кажу, і не прийшов на таке, аби ся з вами розходити, але на таке, аби з вами ся вже ніколи-ніколи не розійти...

А що, не дивний се сон? Дай боже, абих так по правді вечора дочекав, як по правді вам уповідаю.

Що би я ще вам такого цікавого написав? Не знаю, єй-богу, не знаю з утіхи, що і писати,- так мене ваш лист розвеселив. Спасибі, братики, усім вам спасибі. Як прийду домів, то найму за ваше здоров’я службу божу у нашій церкові. Бог прийме - а коли вже мою молитву не прийме, то прийме сльози ненечки мої старенької,- она довіку за вас молитися ме та господа милосердного благодарити, що такі щирі душі мені навернув. Най она вам подякує, не я, бо я не годен, соколи мої. Ех, боже милий, боже праведний, ще [аби-м] перед смертію в горах [ся міг] побачити! Спасибі, браття!

А що ж там парубоцтво наше робить миром? Най здоровеньке буде та величне, як колачі пшеничні. А мене най не забувають.

Ще раз, братики мої милі, дякувать вам красно за серце ваше ласкаве, за думку вашу козацьку. А тебе, братику Танячкевичу, не забуду до самої смерті. Щастя, здоров’я, долі доброї буду Тобі у господа милосердного благати, а ти не забувай мене і надалі, як я тебе навіки-навіки не забуду. Прощай, братику.

Федькович

10. ДО ДАНИЛА ТАНЯЧКЕВИЧА

3 квітня 1863 р., Чернівці

Братику мій солодкий!

День добрий, серце! А я вже гадав, що ти ся осердив,- єй-богу, я так гадав. Аж тут сегодне рано приносить мені поштар лист. Господи, як припаду, як стану читати!.. А тепер стаю до відповіді, сокілку мій, та лиш не знаю, відкіля би зачати, бо багато маю дечого розповісти.

Я відправу ще не дістав, любчику, але сподіваю ї ся на 1 або 15 мая, а дотіля все собі на урльопі гуляю, лиш за тільки шкода, що тепер піст та музики нема, а то й справді би собі чоловік покрутився. А коби ти видів, Данчику, яка у нас красна тепер челядь,- аж би-с поцмокав! Да що з того, коли чоловік за отсих одинадцять рік при войську гей трохи ся підтоптав; гай, гай, милий боже!

Я все дома пробуваю, хіба подеколи кличуть мене сюда, до Чернівців,- от як тепер,- то бав’ю тут кілька день, а відтак знов вертаю домів. Завтра їду знов до Сторонця і буду там бавити аж до повелицидні, може, де до світлої середи, а може, таки аж до 1 мая,- сам не можу знати, бо німці, братику, таке мнов крутя, що лиш аби їм ся так у голові крутило, цопаки собачі: ба сего, ба того їм не стає до мої просьби, ба до дохтора треба йти, ба до авдитора,- ніт вісті, що тобі все повибагають,- а ти їдь 16 миль намість дурного та трать грейцарик останній, що маєш при душі, бо ми, знаєш, коней тепер не тримаємо,- все треба наймити, все наймити,- лиш оден бог мені вірить хіба, а більше ніхто. А тут ще треба ся стягати і на убрання, бо дома мало я вже дечого застав з давніх моїх уборів: відки ж би ся могли і задержати за 14 років! Хто годен зміркувати! Боже милий, боже, рятував ти мене в не однім припадку, порятуй мене ще і тепер, а відтак уже - да буде воля твоя!

Хазяйствечко я найшов гарненько, вже би чоловік якось животів при ньому до якогось часу, але ненька мені дуже слабенькі - таки такі слабенькі, що сегодне-завтра - «прийдіте поклонімося»,- от тогді аж я сирота! Да що ж робити - може, і я ся не забав’ю.

Але зо всім то я здоров, братчику, не маю що бога гнівати. Гірське повітрє дуже мені панить, а не так повітрє, як робота дома, бо маю тепер кутання досить - мусив-єм собі навіть наймита приймити,- так що ж: я по надвір’ю, ба вожу гній, ба плоти пересипаю, а в хаті нема нічо, бо ненька день на ногах, а два в постелі,- дуже нездужають. Я прийду з наймитом на обід та журюся, а ненечка у одно: женися, синку, бо пропадеш,- я вже не годна. От і висватав собі дівчину - не багату, не молоду - от так против мене: щоб, бачиш, і неньку поважала, і мені рада була. Правда, що я ще не зовсім безпеку і маю, але прецінь маю у господа милосердного надію, що восени поберу рушники, а може, таки й оженюся. Так, сокілку мій сизокрилий: треба, мабуть, кобзу на клинок буде повісити, а самому ся до ціпа та до коси узяти, що ж робити; а господь милий свідім, що при тім війську вже більше не путерую служити. Гадав я та сподівався у одно, що чей-чей, може, трапиться і мені кавальчик спокійного хліба, щобих міг був музі тільки жити та мій талан образувати, коли ж годі,- відай, бог мені таки не судив співаком посеред руського народу стати.

Учора післав я до «Вечерниць» одну повісточку і пару поезій - не знаю, ци ся уподобають. У свята, дасть бог діждати, напишу, може, ще з одну повість, але безпечно не знаю, бо ледве мені дадуть наші легіні дома сидіти; не то що, але навіть пільські парубки⁵² мене на свята до себе прося. Нема тото, братику, як наші щирі люди!

Мій чесний рід приймив мене доста красно - краще, може, як я ся сподівав, але ми ся не від сего дня знаємо. Про багатий мій рід був би я на стороні загиб, якби були не ви, браття мої дорогі, дружія моя люба! Спаси-спасибі вам! Доки жити буду, я вам не забуду. Да лиш тільки мене сумління гризе, що ви ся, мабуть, забагато утратили? Якби-сте позволили, я бих вам помалу тоті гроші сплачував. Але не сердьтеся про се слово на мене, бо я не хотів вас уразити,- бог свідім.

Завтра їду знов домів. Будь же ж ласкав, братику мій, та напиши мені до Сторонця, т. є. до Путилова просто, але прошу якнайборше, бо відтак бих ся, бігме, гнівав,- я ще хочу твій лист до свят побачити. Не забудь же!

Кілько я дома тепер забав’ю, ще й сам не знаю: може бути, до світлої середи, а може бути, аж до 1 мая. Пам’ятай же мені, Данку-братчику, таки зараз відписати, аби я ся любими твоїми словами ще до великодня або у святки принаймні утішив. Озьми собі приклад з мене: рано відобрав лист, а на полудне вже і відповідь на пошту пустив; так тото люди людям відписують, сли їх люб’я. Буду ж видіти, як ти мене любиш.

А що там діє братчик Шашкевич та Климкович? Дай боже, аби здоровенькі були. Я їх ніколи не забуду - они мені як браття рідні або ще ліпше. А най будуть ласкаві і они коли до мене написати. Я їм ніколи не забуду, як они мене в моїй недузі красно потішали, най їм господь заплатить ласков свойов небеснов.

І не лиш їм, але усім таки парубкам нашим у Львові поклоняюся низько: аби здорові були! Аби за них гаразд так не забув, як они за мене, бідного жовняра, не забули! Они мене, сказати, ущасливили. Спасибі, браття!

А вже нікому так, як Тобі, брате Танячкевичу! Яко благий ангел, став ти біля мене. Не відступи ж мене і надалі, братику мій солодкий, та любий, та дорогий, та щирий.

Федькович

3/4 1863, в Чернівцях

11. ДО ДАНИЛА ТАНЯЧКЕВИЧА

12 червня 1863 р., Сторонець-Путилів

Братику мій солоденький!

Ждали ви довго на мою відповідь, але мушу і я довго на ваш лист чекати, та й хто знає, ци ся любого вашого слова і дочекаю, бо мені ся усе так здає, що ти ся на мене нагнівав, братику мій препишний. Скажи: гніваєшся? - абих тебе відразу перепросив. А маєш за що ся і гнівати, знаю я дуже добре, але прости мене, братчику мій: я певно що хотів тобі борзо на твій лист відповісти, коли ж бо не було коли, вір ми, друже,- бігме, що не було.

Минулася, братику, лихая година: не тільки що мене німці домів пустили, але дали мені ще і пенсійку. Тепер лиш би жити, але що з того, коли здоров’я нема. І зо мною, відай, до́ знаку так буде, як з тим черваком, що в хріну свій вік збув, а вліз у моркву - та здох, як тото приповідають. Груди мня дуже боля; здається, що гірське остре повітрє мені не панить, а не так тото повітрє, як тота гризота. Тутейші німці не дають мені на світі прожити, інтригують, прозивають лайдаком та хтозна-як, а то лиш через мій теплий руський сардак⁵³ [...].

І тогді ся го не скину, як бих мав відси піти. Руський край великий, а так, братику?

А що з «Вечерницями» ся подіяло, га? Я вже хто знає відколи їх не дістаю. За що ви ся так дуже на мене загнівали, браття мої кохані? Краще б було, якби ви мені без рукавиць усю правду сказали, як таков німецьков політиков коло мене ходити,- то не є красно, не є по-козацьки. Або, може, правда, що тут говоря, що «Вечерниці» уже не муть виходити? А то хто мені казав: вуйко. «Хто ж бо,- каже,- видів, у «Вечерниці» такі «прості» сторії слати, як ти шлеш? Певно, що через тебе устали «Вечерниці» виходити, не через кого іншого». Такі речі я тут мушу вислуха́ти, братику мій любий, та й ще і сто раз гірші. Така моя доля.

А що з «Напередовцем» нашим,⁵⁴ братику?

Оногда у Чернівцях був я у редактора «Буковини».⁵⁵ Не одно ся там говорило, а нарешті прийшло до того, ци би не могла на нашій Буковині одна руська часопись - от, напримір, як «Вечерниці»,- виходити. Професор Найбавер⁵⁶ казав, що він би міг зараз концесію дістати, сли би я ся редактором тої часописі обібрав. Я знов єму казав, що мушу ся вперед з тобов порадити. Як же ж ти мене порадиш, братю? - абих знав, що Найбаверові відписати.

Що ся тичить мої музи, то мушу тобі ся по правді признати, що тепер дуже мало пишу,- і що́ зачну, то не маю охоти навіть докінчити, бо та гордість, той укір, та зневага, котров мня тут частують, гризе, як трута, моє серце. Не дай, Христе-боже, аби се так остало! - волієш ми дати смерть погану. А ще до того і мати мня зневажає; розумієш ти, братику, що то значить? Мати тому собі мене желала, бо гадала, що стане з-за мене панею, аж то не туда ся моє серце горне. От і причина моїх угризків. Братю мій дорогий, хіба оден бог мені вірить, а більше ніхто. Я маю по сестрі кавальчик грунту. Не раз занося мене такі гадки, аби тот грунтик продати та іти в Галіцію мешкання глядіти, а відтак знов зробить мені ся жаль за своїми горами, бо красні, братику,- знов міркую я собі так: твого життя недовго - чого ти маєш іти на чужину погибати, коли лучче на своїм цвинтарі, при своїй сестричці спочивати. Мені ся, братику, раз снило, що мого життя ще лиш три роки, а ворожка знов мені казала, що мня мають тутки строї́ти. Ти з цего сміятися меш, але моє серце лишенько віщує. Боже милий, кобих тебе хоть побачив,- але мені ся у одно видить, що ти чогось сердитий. Як ти маєш на мене яке діло, то пиши мені відразу: ти оце та оце негарно зробив, або як там уже небудь, лиш не сердься, не завивайся у папірчики. Я раз такий чоловік, що мені можна усе сказати,- за правду, то я ся ніколи не гніваю. А я би сегодне навіть яко поета багато вище стояв, коби було кому мені правду уповідати та усе на праву дорогу наводити. Боже милий, боже, чому тепер так тяжко за правду постало!?

Видів-єм сегодне «Страхопуда», та й і єго «Концерт руський»,⁵⁷ та й єго бесіду читав. Мені ся видить, братику любий, що руська справа у Галичині не здоймеся д горі. Як же ще стоїть руська словесність на Вкраїні? Ци і з неї кпиться леда дурень? Ох, ох, руський роде! Видить ми ся, що-сь пропав навіки.

Як там ся має діло з тими моїми поезіями, що-сь їх хотів за границев друкувати? Я би гадав, аби-с дав ще покій до якогось часу, бо я, бачиш, небагато уже маю кінчати «Зрадзіль», відтак «Циганку», а відтак пришлю тобі усі поезії до друку. Я їх усіх переробив, та видить ми ся, що тобі ся хоть тепер уподобають. Як заборзо я тобі манускрипт пішлю - не знаю, бо серце моє нидіє. Братику, голубе мій сизий, я пропаду, навіки пропаду! Не знаєш ти, соколе, хоть одного такого куточка на руському світі, де би я отця-матір найшов, де би з мене люди ся не сміяли, де би я був щасливий? Нема, відай, братчику. А чого ж я ще жию на сему світу? Най мені хто скаже.

Я до тебе багато вже дечого писав, та тебе питав, та ся радив, але ти мені ніколи на всі мої питання не відповідав,- чому, братю? Не варта моя просьба хоть тілько у тебе, аби ти мені на усе відповів? Але ви, львівці, стали зовсім німецькими дипломатами: коли не хочете на яку річ відповісти, то чинитеся, що-сте на ню забули,- і словечком згірним не згадаєте. Не гнівайся, братику, за правду.

Чув-єм, що Климкович дістав службу при «Домі народнім».⁵⁸ Дай єму, боже, щасливо! А чому вже не видає свого «Напередовця»? Лиш най уважає, аби такий перед не повів, як «Вечерниці», що вже і «Страхопуд» з них ся кепкує.

Не забудь же ж, братику, мені відповісти ци порадити, як ти гадаєш о тій часописі, що я їй би мав у Чернівцях видавати. Як я гадаю, то ледве би з того що було, бо у нас, на Буковині, нема багато пренумерантів, а ваша Галичина... але що і казати, коли сам здоров знаєш.

Коби я міг на зиму найти собі який супокійний тепленький кутичок, абих був далеко від дому і нічим ся не журив, що ся тичить господарства, то бих зачинав «Добуша», бо дома, братику, гляба що і в руки взяти. Лиш що озьму перо в руки, а мати вже і сваря: а це тут пропадає, а то там, а ти нічо не дбаєш, а ти нічим не питаєш, а ти ледащо! Та й пиши, коли тобі ся хоче.

Ще тобі маю одно діло уповісти - як мене оногда на вашій Галичині хотіли бити. Був я недавно у сестри у Розтоках (буковинських, ци, як у нас кажуть, волоських). Розтоки, знаєш, не мають сим часом свого попа, але аж з Петрашів доходить,- отже ж, одної неділі тут служба, а другої там. Каже ж одної неділі сестра до мене: «Сегодне не буде тутки служби, але зберися та іди на лядський (галицький) бік до церкви». Зібрався та й пішов. Люди там стали ся межи собов питати: а хто се, а хто се? Та се урльопник з волоського боку. Ану бити єго, гунцвота,- що він має у нашім селі та у нашій церкві робити? Гвалт! Якби були не панотець Костинович, то хто знає, що би там було ся стало, бо я мав при собі пістолета та лиш єм ждав, аби котрий ся був до мнє зближив,- відразу був бих єму срібного бобу дав. Так мене, братику, ваша Галичина привітала. Зо мнов був єще оден парубок, Микита Гуталюк. Я і кажу до його: «Ходім, брате,- ліпше таки у нашім краю. До нас як чужий чоловік загостить, то зустрічають го хлібом-сіллю, а тутки і до свої церкви не дають приступити».

Тілько, братику мій любий! А за сим словом бувай ми здоров та не забудь відписати.

Федькович

12/6

12. ДО ДАНИЛА ТАНЯЧКЕВИЧА

22-24 січня 1864 р., Сторонець-Путилів

Браття мої срібні та годні!

У суботу по Новому році поховав я свою неньку стареньку, ту мученицю-удову, а сам оставсь сиротою навіки, браття. Аж тепер я знаю, як-то люди плачуть!..

Дари ваші приймив, і перші, і послідні,- спасибі вам, братіє. Да не читав я ще нічого, бо мені тепер не читається. Туга та жура мене їсть, мов та ржа залізо: і одинокий-єм, як та билина в полі,- звісно, сирота, і вдовживсь, що і не знаю, як тим жидам та дохторам з рук вийти, і вороги мня обсіли, мов ті собаки скажені. Потропопа, мій вуйко, хоче мені навіть городець одібрать «для церкови». А дай же, боже, щоб він більше гаразду не знав, як те, що бідним сиротам одбере!

А ви, братики мої любі та годні, про віщо ж ви ся так тратите задля мене? Ви гроші не куєте, браття. От лишіть мені хіба такі дорогі та величні дари слати, бо я не знаю, як вам дякувати: і слів не стає, і паперу такого немає.

Або ви, може, сподіваєтесь моїх пісней у заплату? О, братики мої як рідні! Мені не до співання, коли треба самому і зготовити собі, і випрати, і ще й від ворогів обгризаться.

А за сим словом прощайте! Даруй вас, боже, щастям, та здоров’ям, та славов добров і не забудь вас, як ви не забуваєте бідного того жовняра-сироту

Федьковича

А тепер же нехай я собі з тобою поворкую, Данилечку, братику мій, ангеле мій щирий та добрий! Мабіть, я у бога святого дуже щасливий, коли він мені приятеля такого гарячого навернув.

Я в великій печалі, братику, туга моя безконечна... А коби не листи твої часті та не речі твої щебетющії, то я б, мабіть, розсівсь,- так, братику: я би вмер.

Одна біда-

Як рідна сестра;

Але коли зійдесь сім бід

На оден обід-

От тогді аж гіркий світ!

Ото таке і моє: осиротів, одовживсь, а тут ще і вийшла «сервітут»-комісія та накинула на мене якесь депутатство,⁵⁹ чи що,- з писання та з труду, мабіть, і не вийти. От такі-то злидні, братику.

До Климковича писатиму з неділі, лиш най ся на мене не гніває, голуб мій сизокрилий! Коли встигну переписать, то пришлю му хоть одну повісточку.

От тепер що приїхав професор наш із Чернівців.⁶⁰ Уповідає, що і там руське парубоцтво оживає. Боже помагай!

Пенсія мені ще йде. Да позавчора прийшло мені від нашої вербецирки письмо, щоб по велицідні на́ново до супровіту ставиться,- хочуть, мабіть, мене назад у військо взяти. Що ж своїй бідній голові от тогді аж діять, братику? Не годен я вже військові муки зносити.

Не знаю, що вже тобі більше і писать в мою нужду. Дякував бих тобі за всю твою доброту та щирість - не вмію; просив бих тебе мене, бідного, і надалі не забувати - та не смію. От хіба помолюсь богу святому та пречистій, щоб тебе благословили.

Федькович

22-24/1 1864

Ще щось: кінцем сего місяця вийде в Чернівцях збірничок німецький поезій [...].⁶¹ От післав і я туда з кілька німецьких думок.

Дуже я давно маю охоту на лірі вчитись. Не мож би у Львові достати? Розпитайсь, братику, а потім мені напиши,- може б, я якого верем’я спомігся. А коли у Львові нема, то буду просити Климковича, щоб мені у Києві роздобув. В Італії також грають на ліру, да не знаю, як би то можна звідтіля достать. «Нащо єму ліри?» - питати ся меш. От нащо, братику: як мене нещасна година не мине та схочуть назад в військо взяти, то подякую їм за їх хліб, а сам піду співаючи по всій Буковині. Наш народ дуже любить ліру.

Моя ненька як умирали, то всіх вас благословили, братики мої любі. «Пиши їм, синку,- кажуть, що я їх благослов’ю і з сего, і з того світа». Господи, що плакали конаючи! Уже-м їх на лаву поклав, а они ще плакали. Другої днини раненько, як я їм личко вмивав (бо у нас, на Буковині, така поведінка, що кождого ранку, кілько тіло лежить, то мусить син або дочка батькові або неньці личко умити, утерти, волоссячко причесати, отченаш прочитати, поцілувати у руки і у ноги, і по імені прокликати) - отже, як я їм личенько вмивав, то ще слізоньки у очах стояли. Віщувала, мабіть, моя ненечка покойна, що мене ось на нужду та ворогам на наругу покидає!..

Не знаю вже, коли тобі писатиму, братику мій солодкий, бо такий-єм тепер бідний, що і лист не маю чим заплатити. Може, хоть за одних три місяці позбудусь довгів, то тобі і напишу.

Не приймай, братику, щоб львівські молодці для мене все дари слали. Они сподіваються, щоб я їм за їх дари співав, а моя теперішня пісня знать яка. Они ждатимуть-ждатимуть, а далі осердяться на мене, а може, не так на мене, як на тебе, братику милий. А нащо нам того?

Твої писемця я пороздавав, де розумів. Дуже славне діло. Дай ти, боже, за його здоров’я!

Коби ти, братику, знав, як я ся постарів,- і не пізнавбись мене! Ходжу, наче попід землю,- і сонце, здається, не для мене світить.

За Гната та за Якова трохи що-м не забув!⁶² Не дивуйте, браття,- я вже далі і бога забув, не то що. Да велич вас, господи, братики мої сизі! А хоть я на вас забуваю, то хоть ви на мене не забудьте. Для Гнатка збиравсь-збиравсь вилагодити пишний кресак гуцульський та до Львова післати, та й так і осталось. Має мені одна шваля довгопільська три ширинці вишити, то, може, хоть ті вам пішлю: одну Данилові, другу Яковові, а третю Гнаткові.

За «Записки...» не журись:⁶³ скоро прочитаю - так зараз відошлю.

Бувайте здорові, братці любі, та пишні, та дорогі, та красні, та милі! Нехай вас мати божа благословить.

Учора ходив до великої скрині, та впало ми віко на голову - геть ми тім’я розбило. Так-то вже мене нині голов і болить, аж світа не бачу!

13. ДО ДАНИЛА ТАНЯЧКЕВИЧА

Квітень 1864 р., Сторонець-Путилів

Братику мій як рідний!

Насамперед красно тебе прошу: будь ласкав подякувати від мене всім тим щирим душам, що мене на святе воскресеніє так красно повіншували! Да не повіншували они мене, а серце моє урвали,- бо я не варта тої гарячої любові, що ви мене нею обгорнули, мов орліми крильми! Я не варта єї, братіє,- я зледащів.

Що ж тобі далі писатиму, братику? От хіба тільки напишу ти, серце, що Мігай Дучак, камрат мій незабутній, вийшов з війська додому. От що мені пише сизий мій: «Коли хоч мене ще живого побачити, то приїжджай до мене,- я прийшов додому умирать». От тільки мені й пише, сердешний. А оден вояк уповідав мені оногди на Вижниці, що Дучак достав сухоти і що його тому пустили і додому. Щаслива ж ти дорожечка, брате Мігаю; і я не забарюсь!

Хрестик также мені на воскресеніє віншував, Нарольський также, Квятковський также, Кушнір, Павлинчук, Тевтул, Салагор⁶⁴ - усі-усі мене не забули. Камраття мої дорогі!.. І ви мене не забули, браття мої львівці,- о, спасибі же вам! І Костеві, і Гнатові, і Якову - усім-усім!

Я, серце, ув одно нездужаю. Ще спробую сього літа на жентиці,- жалко ще вмирати, братику!.. А приїде хто з вас сього літа до мене в гостину? Приїдьте, братики, хоть оден-два! Да не знаю тільки, як мені не стидно вас просити, згадавши, як то я вас тогід бідно приймив. А сего року і тільки не буду мати чим вас приймити - мамки мої вже ніт. Та приходіть, братики: абих знав, що сорочку продам, а вас прийму.

Братику, чого оце так від тебе холодом віє? Я тобі, мабіть, у сукні не вгодив? А чому ж ти мені, серце, його не вернув? Єй-богу, що в нас ліпшого сукна не нося,- вір мені, любий! А ще коби-то чоловік сам купував, а то чужими руками добре тільки грань брати. Не гнівайся, орле мій сизокрилий!

Спасибі ти за «Записки...», а Яковові - за Оссіана.⁶⁵ Да Оссіан, бач, не конче мені сподобавсь. Марко Кралевич сто раз кращий! Або перевід сербських пісень Тальві⁶⁶ - що то за краса! Без їх, мабіть, слов’янського духа годі і поняти.

Перед кілька днями мали ми слоти трохи. От не було мені надворі роботи, а я сів та й написав оцю штучку: «Так вам треба!». Прочитай єї, братику, прошу тебе! Сли варта, то дай її до нашого театру, а сли ні, то відошли назад та й напиши мені, де хиба, абих переробив. Я досі ще драматичного нічого і не писав - от не буде і дивниці, сли не вдалось.

Коли вже ще дечого напишу - не знаю: тепер у нас весна - треба робити. Відтак знов мушу їхати до Чернівець до супровіту. Може, ще скажуть німці служити? Не дай мати божа! Да я не дуже й боюся - я справді вельми слабий на груди. Так тобі схну-схну очевидьки. Ну, що ж робити!

Сього літа зроб’ю зборничок німецьких моїх поезій та пішлю їх ти до друку, а на зиму, сли ще дожду, возьмуся ретельно до «Добуша». Я зледащів, братику,- ох, я зледащів! І «Дезертир» стоїть недороблений, і «Циганка», і «Зрадзілля»...

Братику любий, братику дорогий, чому ти не пришлеш мені вже Тарасову «Калину»?⁶⁷ Кілько я тебе вже ся напросив! Пришли, братику, пришли! Мені здається, що тото найкраща поезія Тарасова.

Ох, братику, що ж нам гія велика, що «Мета» вже перестала! А чому ж оце? Напиши мені, братику, чому оце? Мене тут ув одно питають, а я їм все кажу, що тому, бо Климкович хворує. Я оце, мабіть, зобрехав.

Як поїду до супровіту, то буду і в свого Дучака. Там побуду з місяць або й два, а відтак аж на осінь верну додому. Але хто ще знає, як то буде. Аж на зиму гадаю допевне поїхать у цару, бо повітря тут мені не панить,- хоть не вліті, а взимі.

На 21 у нас храм, братику. Хоть я знаю, що ти не прийдеш, то предці тебе прошу яко брата рідного, аби-с був ласкав хоть душев у мене бути. Я тебе сто раз згадуватиму. Нехай тобі ся хоть легонько ікне.

На Великдень я був у Тораках у церкові, порядкувавсь. Да насилу я вже вернув - такий слабий був. Як на живний четвер занедужав, так і тепер ув одно ще слабий. Учора та позавчора орав трохи у городі, сегодня докінчав. Завтра та позавтрю закладатиму, а з неділі обсіюсь,- відтак знов буду мати трохи коли. По храмові, коли ще не впаде мені йти до Чернівець, гадаю поїхать на зо три дні до Розтік, до роду в гостину. Треба, братику, попрощаться.

Прошу тебе, соколе, посилай мені дечого гарного читати - я тобі не забарю, назад відошлю. Може, достав які Тарасові поезії, що я їх єще не читав,- пришли мені.

Не забудь мені якнайборше написати, як тобі моя штучка вподобалась.

Ну, братику, тепер піду уже спати! Нехай тебе мати божа заступає та всім добром надарить. А ти не забувай мене, братику. Як Дучак мій умре, то я тільки лиш тебе буду мати одного-одного товариша, братику мій дорогий!

І дрімлесь мені, братику, і ще не хочеться йти спати: рад би з тобою, серце, балакать.

Молодий Княгницький, що тепер, недавно, постригавсь у Львові, дуже ся сфудулив. Такий-то вже фудульний став!.. Да мені не жаль на те, що люди фудуляться, але на те ми жаль, про віщо люди уперед так, а упосліди знов так? О люди, люди!

Я б рад Шевченкового Гуса читать⁶⁸ - нема го в тебе?

Мені затративсь, братику, той лист, де ти мені про те писав, як-то в ляхів військо карали. Напиши мені ще раз, братику: як карали у лядському війську простого жовняра за убійство, а як за дезертирку,- геть усе-усе мені напиши, коли ласка твоя: і як його вели на затрату, і як му смерть читали, і як го тратили, і коли го ховали і як. Мені треба конечне оце мати, бо не можу без цього «Добуша» зачинати. А найдужче мені треба той формуляр, як му смерть читали (в року 1740 або 1730). Доки драму напишу - а я вже написав життя Добуша і співанку Добушеву в нутах,- ще мені треба напереді образця Добушевого в гуцульськім лудинню. Скоро бих роздобув такий образець - зараз бих тобі все післав, а ти дав десь видрукувать гарно та красно - у Відні або де: отож би була утіха для простого народу! Я знаю, що в кождім дому би був «Добуш». Чи як думаєш, братику? Напиши мені.

Тепер же йду вже спати!

Братику! Як мені борзо не відпишеш, то аби тебе бог не простив. Напиши, братику, напиши! Да не гнівайся вже на мене, я нічо не винен.

Твій ледачий

Федькович

Якби-сь був чемний, то прислав би-сь мені паперу такого, що листи на йому пишуть, бо, єй-богу, не маю.

14. ДО ВІДЕНСЬКОЇ СТУДЕНТСЬКОЇ МОЛОДІ

Середина 1866 р., Сторонець-Путилів

Соколики!

Спасибі вам за ваші добрі вісті і за ваш труд, що приймаєте для мене!⁶⁹ А як прочитав про наших москаликів,⁷⁰ то не іначе, але пішов до Хайшміли і упився на гарнім пиві, от що.

Я гадав, що стякне на хоть одних 12 аркушів, а воно ні; худа книжечка буде! Але я вам от що скажу. Я сими дни написав з кілька поезій, але гарних таки, гарних! Буде їх більш як на 4 аркуші (по-вашому рахувавши). Отже, коли хочете, а ви долучите до тих стокмлених 50 срібних ще 20, і я вам їх (поезії оце) зараз пішлю. Да я не кажу, аби гроші згори мені були, але коли будете завтякати. Ці поезії мають титул «Ще дві-три паві», і можна би їх хороше прилучити до «Синіх пюрець»⁷¹. Є тих поезій усіх 18 і звуться: «Городенчук», «Як в світі ведеться», «Леля», «А хто винен?», «Співак», «Старий жовняр», «Церков», «Стрілець», «Черемська княгиня», «Прощі», «Чия правда», «Флояра», «Лісова цариця», «До Данила Млаки», «Удова», «Сліпий», «Свекруха», «Волошин».

Я, як видите, взявся тепер гарно до роботи, але такі подрібні вірші вже не буду писати, бо хочу братися за більші. «Добуш» буде перший, «Посланіє» - друге, «Ісус» - третє, а коли бог позволить, то, може, ще і «Гонта», і «Апокаліпса». Да, мабіть, братики, це лиш мої проекти, та й тільки, бо той ангел-нечуя щось дуже пильненько став мені в вічі заглядати. Груди, братики, груди! Коби хоть з пару грейцарів завіршувати, аби було з чим гарно поховатися. Як ви туда, у Відні, межи славними дохторями - поспитайте колись при добрім случаю, що би мені робити від скуси (beginnende Luftröhrenschwindsucht),⁷² бо ми тут і лікаря не маєм, не то що.

А з тими 50-ма срібними кваптеся, братики, бо мені їх треба. Але золотий огальон не шліть, бо буде дорогий, ані Саллета, лиш хіба тих пару ізорців, аби мав пам’ятку по моїх віршах. Можете мені ще прислати 2 лікті гарної шовкової (гроденапель) бинди до ковніра до сорочки. Вона аби була на добрі 2 пальці широка, і або червоної барви, або гуцульської (червоне з золотом і чорним).

Я вас, сизі, вовік не забуду, не забувайте ви і на мене - так вас уклінно просить

Федькович

15. ДО РЕДАКЦІЇ ЖУРНАЛУ «ПРАВДА»⁷³

18 травня 1867 р., Сторонець-Путилів

Чесна редакціє!

Сеї неділі дістав я від Данила⁷⁴ лист, і пише він мені, аби післати віденчукам мої «Посланія», а львівцям - «Повісті», усе на ваші руки.

З віденчуками я не хочу нічо мати до чиніння, бо они ся дуже нечесно зо мнов обійшли. Се раз завсігди. А львівську громаду прошу, аби мої повісті і не давала печатати, бо заслабі до того (мої повісті оце). Але львівська громада, коли має волю і гроші, то най буде ласкава заждати на мого «Добуша», то ліпше зробить. «Добуш» - так маю в бога надію - буде за два або три місяці готовий.

Тішить мене в світі, що наш театр ожив. Ци би ви не могли попросити директора, аби і моє «Так вам треба!» приймив? Я сю фрашку зовсім переробив.

Данило каже мені, аби я до него зараз відписав. Данило най жде на мою відповідь тілько, кілько я на єго ждав. Зрештов, клониться єму і вам уклінно

Четвер, 18/5 1867

Федькович

Львівській громаді за ласкавий поклін - мій щирий навзаєм. Аби здорові були і гаразд ся мали.

До «Правди» не пришлю нічо, аж доки не буду знати, що ся з моїм «Первим посланієм...» і з моїм «Поменником...» стало. Хто зо мнов жмурка грає - а я з ним.

Федькович

16. ДО КОСТЯ ГОРБАЛЯ

Середина 1867 р., Сторонець-Путилів

Добрий день!

Не гнівайтеся, любчику, що аж тепер вам даю відповідь, але я такий тепер заклопотаний, що мені дивно, як я і на сих пару слів міг ся зважити. Аж тепер вам вірю, що тото є клопіт та жура і як чоловік може в апатію впасти,- не впасти, але пропасти, бо я рахую кождого чоловіка за пропав, що в ню впав. От і я. Да така, мабуть, божа воля, ніщо і робити.

Справі, о котрій я вам писав, ще нема кінця,⁷⁵ бо я стараюся викрутитись, т. є. не дати правительству ніякої відповіді, хіба би мене приконопадили. Да за дві неділі найдалі, міркую, що річі буде кінець. Удасться мені виховзтись - добре, а ні - також добре, а я тебе увідомлю о всему, як зможу і як трохи з свої апатії продрюхаюсь. Да я дуже боюсь у ній затетеріти навіки. Пропав я, сараку!..

Я наш нарід цілим серцем люблю, і душа моя віщує, що єго велика доля жде, але аби го львівська громада поклала на ноги - не вірю. Сторія знає багато самозванців-демагогів, що ще дужче кричали та об народнім гаразді бідкались, а предціля з того народу шкуру драли, а нарешті на сарган продали. Сторія в очі коле - боюся, аби нарешті і нам їх не виколола...

Що я тому бродському добродієві такий великий у очах, що він мене у 17 числі «Русі» так гарно звеличав?⁷⁶ Недурно то наш нарід приповідає, що «свиня не з’їсть, доки не обваляє». Подякуйте, ласкаві будьте, львівській громаді від мене за «почесне» і скажіть єї, що най ся не боїть, що я єї своїми «безцінностями» ще коли ся надокучу. Держав бог Андрушка й без того окрушка. Ци як кажете?

Авербах⁷⁷ - козир-писар, ніщо й казати! Нарід без усеї народності, без усеї поезії, як німецький, ще ледве хто ліпше відмалював, як він. Але для руснака, з роду поетичного, Авербахові письма хіба тільки варта, що для психолога,- і то лиш для того, що хоче спосіб гадки німця-селянина, т. є. хлібороба, знати.

Німчики мене, братчику, доїдають. Кажуть зрікатися свого народу, свого краю, свої музи або подякувати їм за пенсію. Я на посліднє пристав; тепер же відки жити? Я гадав піти до Коломиї і там яке белетристичне письмо основати. Але «почесне» бродського пана-добродія примусило мене і своїй музі-ледащиці подякувати за хліб-сіль літерацьку, а самому стати на громадського писаря. Діло дуже прозаїчне, але пожиточне. Що ж робити?..

Ще вас молю-благаю, братчику,- мабіть, уже уостаннє,- аби-сте були такі ласкаві самі написати до Вахнянина, най мені відошле усі мої манускрипти, не давши їх у печатню, а ви пришліть мені мій «Буквар»⁷⁸ і ті поезії, що, бувши в мене, їх до Львова взяли. А нашим редакторам там скажіть, аби моє імено не важилися у своїх газетах споминати ні друкувати, бо мені не тяжко до Львова поїхати да і їх обдрукувати,- але не друкарським калилом, а гуцульським топорищем. Мені тепер однаково: пропала честь, пропав хліб - най же пропадає і вік - хоть мій, а хоть чий!

А за сим словом бувайте здорові, пане Костю, і не забувайте сеї практики, що хто не слухає здорового розуму, тот мусить опісля слухати бродських дегтярів,- се вас щиро радить

ваш вірний

Федькович

17. ДО ОМЕЛЯНА ПАРТИЦЬКОГО⁷⁹

4 липня 1867 р., Сторонець-Путилів

Годний наш добродію!

За дар⁸⁰ і за ласкаві речі дякую, а до львівських писем писати не буду, бо львівська громада обійшлася зо мнойов, як з одним дурнем (не до Вас кажучи); мені лиш дивно, як не встидались львівці до Вас про се і писати! Читали Ви про мене у 17 числі «Русі»? Звеличали мене, ніщо й казати! Мене за таков славов удруге не кортить - най її собі шукає, хто хоче, а я - гуцул! Ви знаєте, батьку, гуцулів?

Пишете, що мені тернопільська старша Русь клониться,- я їй сто раз нижче й ліпше, аби здорові були, батьки наші любі! Поклонив би я ся і до молодої тернопільської громади, да боюся, що зо львівськов на одно копито роблена. Ци чули Ви, добродію наш годний, як віденчуки ся гарно зо мнойов обійшли? Ще травня рік минув, як писали мені, аби я їм післав мої нові поезії до печатання. Я попротивився та й післав, а они? І чутки не дають, не то що! Тепер мені нічо робити, як їх до суду скаржити, аби мені хоть манускрипти вернули. Руська інтелігенція!..

У сегорічні роковини смерті нашого великого Кобзаря заслав я у Львів два поменники (поминальні поезії). Знаєте, що львівці на се сказали? «Нема грошей!..» Перше моє «Посланіє...», що я у Львів заслав, пропало без слиху! Кілько я не упоминався, аби мені хоть манускрипт вернули - але де ж там!.. А ті ігноранти ще сміють Вас, добродію, своїми хтозна-якими ханьками та брехнями клопотати!.. Я, батьку милий, не розуміюся на німецькій дипломатії, я - просто собі гуцул. Моя школа була Чорногора, а не львівська або віденська академія.

Клониться до Вас, як до ясного сонця,

Федькович

4/7

18. ДО ЛЬВІВСЬКИХ «НАРОДОВЦІВ»

Осінь 1867 р., Сторонець-Путилів

Ви от на чім стоїте, паничі: мені дайте раз завсігди покій - та й на сім конець бесіді. А мої поезії, що з Відня вам прислали, на сих міст відослати мені до Партицького, що й до слова! Я лиш не знаю, яким чином могли віденські динди мої письма до вас слати, коли я їм умисне і виразно казав їх до Партицького післати? Відай, як німець каже: Gleich und gleich gesellt sich gerne.⁸¹ Єсли ся хто відважить півсловечка мого у вашій псевдо-«Правді» друкувати, то буду го судом доходити!

Sapienti sat.⁸²

Федькович

19. ДО ОСТАПА ТЕРЛЕЦЬКОГО⁸³

Жовтень 1867 р., Сторонець-Путилів

Панчику!

Я вас щиро люблю, але ваші тиради - не конче. «Правда» не варта і цибулі печеної ні щодо верха, ні щодо середини, а до таких органів я не пишу. Гадаєте, що цілий «Майор» грейцар варт?⁸⁴ Овва! Воліли би Авербаха переводити.

До пана Б[учин]ського⁸⁵ напишіть, аби мій «Буквар» зараз до п. П[арти]цького післав,- але зараз!

Фотографію шлю, хоть не дуже і вдатна. Сли би ваші паничі бажали собі також моїх фотографій, то можуть їх дістати у тутешнього фотографа; тузин - 5 левів.

Ваш

Федькович

20. ДО ОСТАПА ТЕРЛЕЦЬКОГО

Початок 1868 р., Сторонець-Путилів

Аби і ви здорові, годні легіні!

Де що мав - усе відослав до Відня, а відтіля, як мені писано, усе відослали до п. П[арти]цького. От що! Я тепер нічо а нічо не пишу, бо не маю коли, отже і не знаю, чи буду мати коли по Тарасові поменник написати. Перевід пісні Ігоревої уже давно готовий, да ще не коригований; скоро буде готовий, то можу го вам прислати. Німецькі мої поезії не могли би ви узяти на свою руч у друк?

Фотографію дістав, спасибі! А мої фотографії не позволяю деінде відбивати, хіба тут, у мене! Напишіть се і п. П[арти]цькому. Жмурків най зо мнов ніхто не грає, бо я і сліпий виджу. А знов напишіть п. П[арти]цькому, най до мене і словечка ніколи не пише, бо єго листи неотворені відошлю му назад. Най він ся держить Перебендів⁸⁶ і т. д. Да шкода про се і говорити.

До «Правди» не пишу і не буду писати, бо про таку правду ще ся й лишить! Що воно є, тота ваша «Правда»? Як жид каже: epes dus, epes jenes, epes gur nicht.⁸⁷ Та коби хоть верх на ній красний, а то і тото ніт. А коли у гуцулів така вже урода, аби ув одно вередувати, то ще вам скажу, що «Кармелюка» так писав Марко Вовчок, як я ось!⁸⁸ Марко Вовчок - «Кармелюка»!.. А скажіть «Правді», аби трохи на свій верх кортала; за що пси діда друть? Бо шанталавий ходить, от що! Коли вже живіт порожній, то най хоть на животі буде гарно.

Чому ви пишетеся «Остап», а не «Остафій» - по-руськи? Але що мені до того!

Я тогід написав поменник по смерті Тараса, да не знаю, де він дівся! Поспитайте у Львові, а коли видрете го львів’янам з лаб, то можете го на рік 1868 друкувати.

Що діє п. Слюсарчук?⁸⁹ Поклоніться, аби здоров був!

Федькович

21. ДО ОМЕЛЯНА ПАРТИЦЬКОГО

6 травня 1868 р., Сторонець-Путилів

Пане мій любий!

Будьте добрі не гніватися на мене за то, що на милий ваш лист да аж тепер вам відповідь даю. Не було коли, вірте мені. Бо мене, пане, обібрало наше село за війта, а другі дві селі - за завідцю. Отже, нема коли і їсти сісти, не то що.

До вашого задуманого діла благослови боже!⁹⁰ Я знаю, що під вашою полою діло гарно піде,- не так, як досі йшло. Але що мені з того, коли мої руки зав’язані? І лист оден відписати не маю коли, не ще вірші віршувати!

Спасибіг львівській громаді да віденським паничикам - бо мені не треба було сільської служби прийматися, коби мене були так дуже не уразили! Тепер запізно, запізно, пане мій годний,- а руська муза най собі сі три роки по львівських та віденських паничах витає, а не у гуцульського сина. Бог мені, бог єї!

«Добуша» я зачав - і серед третього акту, на космацькім празнику, покинув. Най собі три роки храмує здоров. Моя фрашка переведена,⁹¹ та ніколи відписувати,- так як і перевід «Слова о полку Ігоря». Якби не то, то рад би-м ся сими речами вам прислужити, так як би-м рад до вашого діла з вами у сембрію стати. Запізно!

А аби ви на мене не мали причини нарікати, то вам ще скажу, що я оногди, отримавши ваш лист, нашого пана начальника просив, аби мене від служби слободив. Дарма! Він рад, що мене у службу дістав, от що. Така моя доля!

Ще вам одну річ сповістую. Сего літа був у мене у гостині оден станіславський латинчик, Слюсарчук звався. З ним був і оден львівський правник, чи хто, але я забув, як він звався. Сему я дав мій руський «Буквар», да не знаю, що з ним ся стало. Я ж би-м вас просив той «Буквар» вислідити і до себе взяти, бо у ваших руках не загине.

Пану Кулішеві подякуйте від мене за єго добре слово.⁹² А вам посилаю з великим поклоном мою фотографію недавню. А єсли би хто з вашої громади собі бажав мою фотографію мати, то нехай напише, а я служитиму, бо тепер пробуває у нашому селі оден фотограф. Тузин білетових портретів коштує у него 5 левів, а більші формати - по 5-20 левів штука.

Єсли би не огнівалися, то би-м вас просив і о вашу фотографію, также о другий том вашого славного словаря,⁹³ але напишіть, що коштуватиме.

А на мене не забувайте, добродію мій годний. Хоть я на три роки з великого і поважного збору галицьких писателів мажуся,- три роки не вік, а за все - воля того, що світ єго. Нарешті, коли знаєте який спосіб мене від сільської служби увольнити, то порадьте мені,- я вас за все вірно послухаю. Може би, покликала мене шкільна комісія до Львова? - але «ex officio».⁹⁴

Клониться вам великим поклоном

Федькович

6/5

Поклін за поклін усім!

22. ДО ГНАТА РОЖАНСЬКОГО⁹⁵

Червень 1868 р., Сторонець-Путилів

Любчику мій любий!

«Слово о полку...» давно вже готове, лиш що не кориговане і не переписане. Скоро би мені час позволив, то го докінчу і вам пришлю, лиш дайте вістку, де мете пробувати.

Що ви ся на мені ошукали - не дивуйте: така уже руська доля. І я на не однім ошукався, да що буду робити?

Не гнівайтесь, що так припізнив ваші книжки, але мені їх треба було. Да ще і тепер би мені їх треба, але обійдуся вже.

Не знаєте, чи мій «Буквар» приймила комісія шкільна?

Ще вас красно прошу редактора «Правди» попросити, аби у ній помістив мою просьбу до всіх, що ласкаві зо мнов кореспондувати, аби они усі свої листи до мене рекомендували, бо не знаю, яким дивом дуже багато листів, що до мене пишуться, по поштах пропадають.

Федькович

23. ДО ОМЕЛЯНА ПАРТИЦЬКОГО

1 липня 1868 р., Сторонець-Путилів

Годний наш добродію!

Ви мені ще 14 мая як писали, аби я ждав від вас відомості, чи мій «Буквар» приймений, чи ні, але тої відомості чекаю і досі,- так від вас, так від тих, що ви їх мені у вашім листі менували.

Тепер же вас прошу - не прошу, але від вас вимагаю: пришліть мені мій «Буквар» назад і то якнайборше! А та ціла Галичина най від мене раз навсігди щезає. Я писав до Ільницького⁹⁶ як до чоловіка, але однако би було, як бих був до глухої зазулі писав. Нічичирк.

Ще вас маю о одну річ питати. Що сталося з моїми поезіями, що я вам післав? Таже я вам їх на то післав, аби они, котрі добрі, печаталися! Опріч трьох томиків, не знаю, аби які вийшли.⁹⁷ Негоже ви ся зо мнов обходите, ви, галицькі пани! Бо єсли мої вірші до людей нездалі, чо їх у себе тримати, а мені не відослати? Ви, може, також чули, як станіславці зо мнов обійшлись?⁹⁸ Коли такі шмаркачі да до таких фіглів уже беруться, то не варт руснаком і зватись,- єй-богу, не варт!

Напримір: ви писали мені, аби я до «Правди» свого «Керманича» післав. А відколи вже тому, як я «Правду» просив, аби краще, показніше, розумніше виступала? Коли я вже тільки около руської літератури собі не заслужив, аби мене за таку невеличку річ послухати, то богдай я був не діждав і перо в руки взяти!

А за сим словом, годний наш добродію, дожидаю від вас - хоть не відповіді, але безпечно мого «Букваря» і то якнайборше,- і клонюся до вас яко щирий

Федькович

1/7

Поезії мої, коли нездалі до печатні, то дожидаю з «Букварем».

24. ДО РЕДАКЦІЇ ЖУРНАЛУ «ПРАВДА»

14 серпня 1868 р., Сторонець-Путилів

Сторонець-Путилів, 14/8 1868

Чесна редакція!

Тогід чи, мабіть, ще передтогід подав я був до чернівецької консисторії руський «Буквар» з програмом, як би найлучче сільські школи уладити можна. Консисторія відтрутила мій «Буквар», а я з серця післав го до Партицького (забув - чи до Партицького, чи до вас?). Та виджу, що й у вас, у Львові, мій нещасливий «Буквар» не інак гостив, як і в Чернівцях, бо вже дотепер час би було єго або приймити, або відтрутити і мені яко нетрібний відослати. Тим часом чернівецька консисторія інак ся порадила і оногди мені офіціально написала, абих не лиш «Буквар», але і інші книжки, коли які написав, до них прислав, і они будуть їх печатати, а мене закутають. На се пишу я до Партицького - не пишу, але молю го,- аби мені мій «Буквар» відослав, бо уперше мені блиснула надія наші школи на народнім язиці основати. Але мій лист, виджу, п. Партицькому і в [...] не гримить, бо не то що, щоб «Буквар» мені прислав, але навіть і відповіді не дає. Я в розпуці. Тепер ще до чесної редакції з великов просьбов удаюся - аби була ласкава постаратись, най я свій «Буквар» дістану,- а то якнайборше, бо я би рад без суду обійтися. А коли вже п. Партицький такий безличний, що мою питому працю безправно собі присвоює, то най чесна редакція ласкава буде мені якого адвоката у Тернополі назвати, бо я до суду ся взяти мушу. І се буде для мене наука до гробної дошки, по чому тих ваших народолюбців цінувати!

Перший акт мого «Добуша» - драма в собі окремішня - вже готовий. Єсли ч[есна] редакція постараєсь, щоб я якнайборше свій «Буквар» дістав, то пришлю ту драму ч[есній] редакції в дарунку. Або єсли моя повість «Керманич»⁹⁹ угодніша буде, то ту пришлю, лиш не лишіть мене сміхом.

Ще маю до ч[есної] редакції одну просьбу. Я хочу писати для шкіл сторію цілої Русі, а не знаю, котрих би авторів триматися, і вас прошу мені їх не лиш назвати, але і прислати - чи за гроші, чи в позиці,- як ласка. Але я би рад таки собі з кілька добрих авторів купити і прошу о вашу раду, а єсли котрих знаєте, то попросіть книжкарню, аби мені їх gegen Postnachnahme¹⁰⁰ прислала,- лиш коби борше.

Ще вам уповім, що, може, заведеться у Чернівцях товариство «Покрова» на опікунство рущини буковинської.¹⁰¹ Статути вже готові, і ждемо лиш владики з Відня.¹⁰² Може бути, що вашу «Правду» оберемо за орган наш товариський, і тогді впрошуся до вас за головного сотрудника. Симпатії багато, то ж і надія немала, а найпаче, що много церковної нашої старшини за нами.

Прошу о ласкаву і скору відповідь, коли не пожалуєте кусника паперу, і клонюся низьким поклоном яко щирий ваш слуга

Федькович

25. ДО ОМЕЛЯНА ПАРТИЦЬКОГО

Листопад 1868 р., Сторонець-Путилів

Годний наш добродію!

На ваші листи з 18/10 і 1/11 с[ього] м[ісяця]¹⁰³ даю вам такі відповіді:

I. Історичну повість я у «Букварі» тому не написав, бо думав, що дітям треба уперед географії знати, а відтак аж сторії учитися. Сторія без географії нерозумна. Моя гадка була така: написати уперед «Буквар», відтак рахубу, відтак географію, відтак сторію, відтак економію, відтак правництво, при тім сторію біблійну, науку релігійну, молитвеник, житіє святих і т. д. Єсли, як кажете, мій «Буквар» прийметься, то зараз напишу і географію і т. д. Іще раз вас молю: старайтеся, аби мій «Буквар» приймен був,- то на-віки-вічні буду вам дякувати!

II. Що тичиться друку і розпаю моїх поезій, то раз завсігди вас прошу з ними по своїй волі зарядити. Они мені заплачені, то ж мені ніякого діла до них. Хіба тільки просити буду, з кождої книжечки, у котрій мої речі друковані будуть, мені з кілька екземплярів дарувати.

III. Що «Добуша» тичиться, то хіба тільки вам скажу, що він і за рік ледве готовий буде, бо тільки маю тепер у службі до роботи, що і віри мені не ймете.

IV. За те, що я вас про мою фотографію запитав, прошу не осердитися. Я не знав, що і Сироти та Перебенді ще є на світі.¹⁰⁴ Коли они лиш люди, то прошу їх собі тримати, а я раз завсігди вам кажу: бувайте здорові!

Федькович

26. ДО ОМЕЛЯНА ПАРТИЦЬКОГО

Літо 1869 р., Сторонець-Путилів

Годний наш добродію!

«Керманича», сли вам вподобавсь, буду вам далі слати, але не борше, аж доки самі у Львові не будете, а то ще і много на тепер служби маю: асентерунок, перепис на другий асентерунок, сервітутні комісії і т. д.

«Любу і підходи» не буду далі переводити,¹⁰⁵ бо стратив до сего діла охіть. Волію тим [часом] «Керманича» писати або що путнішого. Правопис - по вашій уподобі.

Від міністерії немає ніякої вісті.¹⁰⁶ Мабуть, пішло і то діло «лю-лю», як і много інших. [...]

Для «Зорі» з охотов писатиму,¹⁰⁷ да не знаю, чи она для дітей чи рослих?

Брошуру, о котрій пишете, дістав,- і то дуже гарне діло. Кому давав читати, кождий радувавсь.

Ваш слуга

Федькович

Посилаю вам ще і дві думці¹⁰⁸, аби-сте ласкаві були помістити в «Правді».

27. ДО МЕЛІТОНА БУЧИНСЬКОГО

28 червня 1869 р., Сторонець-Путилів

Добродію!

Миле Ваше письмо, писане 11 с[ього] м[ісяця], дістав і дякую, да друге, в тім листі у тиждень обіцяне, не дістав. Може, і пропало, бо много листів, до мене писаних, по поштах пропадає.

Тепер же посилаю вам «Буквар». Гадав, що цілий перепишу, да не мав коли. Отже, з кілька передніх аркушів переписав, а решту таки старих посилаю. Лиш не подивуйтесь, що такі помазані: уперед їх Партицький поправляв, а я їх мусив тепер попереправлювати. Ви ж будете ласкаві уважати, аби через ті поправки у друку колотеча не наробилась.

Єсли б би але яка перепона була або ви інак обрадились - то є «Буквар» уже не друкувати,- то ласкаві будьте мені єго назад відослати.

За вісті про Шусельку дякую!¹⁰⁹ Письма від него і досі не маю.

Про фотографію - як ваша воля.

Клониться до вас ваш щирий

Федькович

28/6 1869

28. ДО МЕЛІТОНА БУЧИНСЬКОГО

18 листопада 1869 р., Сторонець-Путилів

Сторонець, 18/11 1869

Високогодний добродію!

Дякую так пану Шусельці, як і краянам нашим любим, до котрих ся низьким поклоном і щирим словом клоню, а найпаче вам, добродію, за ласкаве повіншування до нового мого чину.¹¹⁰ Круг єго дуже тісний, і немного дасться доброго зробити,- найпаче для того, що правительство не є нам приятне, на що много доводів маю, чи маємо.

Співаник прехороший вам удався,¹¹¹ і вам цілим серцем дякую, що свого труду і докладу не пожалували. Жаль мені тільки, що і «Буквар» мій у такім снаряді не виджу, як і співаник. Да сли хочете, добродію, то го вам пришлю,- і під тими варунками, що ви мені ставили або ставитимете. Манускрипт міг би-м навіть переробити і побільшити або і зменшити - як би ваша воля.

Отці мехітаристи,¹¹² аби здорові були, як то гарно друкують! Вас прошу, добродію, о адресу до їх і почому беруть від аркуша звичайного друку прозойов, бо маю гадку дати до їх друкувати або маленький календаричок для дітей, або мою поему «Волошин», або дещо пожиточного в школі. На більше як на два аркуші не зможесь мій карман, і треба з малого починати.

Сегодне посилаю також кілька співаників до буковинської крайової ради шкільної з просьбойов до запровадження їх у народних школах. Президент мені дуже прихильний, але міністерія - зовсім ні. Коби-то я знав, котра жавра там така на мене, то є на наше діло, недобра,- не знаєте ви, добродію? Довідайтесь і пришліть мені єго адресу, а я знатиму, що робити.

Ближуться поволі і роковини смерті нашого батечка.¹¹³ Як кождого року, так хочу і тепер вірш поминальний написати, а вас прошу - чи не міг би я го у мехітаристів дати друкувати?

Клонюсь до вас дуже уклінно і ще раз дякую, і повік дякуватиму за співаник такий прегарний!

Зоставайте у добрім здоровлю.

Так вам зичить ваш слуга

Федькович.

Поклін до п. Шусельки!

29. ДО АНАТОЛЯ ВАХНЯНИНА

30 грудня 1870 р., Сторонець-Путилів

Чесний добродію!

Ваш недатований лист, а опісля кілька книжечок і «Основу»¹¹⁴ дістав я і дякую за їх красно. Да простіть, що так нескоро, бо був від Дмитра аж донедавна в дорозі, а повернувши, дожидав обіцяного вами листа, хоть і дарма.

Книжечки «Зоря» прекрасні, і поможи, боже, товариству надалі до такого благого діла! Шкода тільки, що ті книжечки не обширніші. Не знаю также, чи не на часу би вже було для народу яку-небудь часопись видавати.

Ви не знаєте, добродію, як я дуже затужив до Львова, і єсли би хоть як-небудь там прожити можна, то я би зараз туда кочувавсь. Да се, мабуть, утопії, як і усі мої сподівання на Львів та на Галичину.

Тепер маю до вас просьбу, добродію: постарайтесь, ласкаві будьте, о всі мої манускрипти «Довбуша» і «Керманича», бо я їх хочу переробити, і пришліть мені їх моїм коштом. А єсли би була ласка ваша мені сказати, для чого той мій «Довбуш» такий нещасливий, то не забув бих вам ніколи! «Довбуша» переробляю тепер на німецьке і гадаю го своїм коштом дати друкувати,- а коли не «Довбуша», то хоть мої німецькі поезії. Да, може, і се утопії.

А за сим словом віншую вас щасливими святами, добродію,- щасливішими, як я їх буду мати. Коляди свої вам не посилаю,¹¹⁵ бо я собі твердо постановив манускрипта, не мавши безпечного слова, що они будуть друковані, з рук не давати. Не во гнів за се, добродію.

Ще вам мушу донести вість, що мій співаник для дітей міністерія за добрий узнала. Се, мабуть, перша книжка кулішівкойов,¹¹⁶ що в школах позволена. Не знаю, чи про другий не постаратись.

Маю також збірничок дрібніших моїх поезій і хотів бих їх дати печатати, лиш не знаю, почому у вас аркуш друку платиться і чи на часу тепер поезії видавати. Порадьте мене, ласкаві будьте. Про мій «Буквар», може, також чули? Що з ним робити?

Сподіваючись милої від вас вісті і відповіді, пишусь

щирий ваш слуга

Федькович

30/12 1870

О манускрипт «Довбуша» прошу!

30. ДО ОМЕЛЯНА ПАРТИЦЬКОГО

28 червня 1873 р., Сторонець-Путилів

Чесний пане!

Посилаю Вам матеріал, приспособлений до II читанки.¹¹⁷ Сли вдатний, буде мене тішити, сли ні, прошу мені відослати, коли би можна, ще сего місяця. Якби треба ще якого додатку, то з охотою буду служити,- але лиш тілько, щоби тичилось мене яко поета і повістяра, бо до кавалків з географії, загальної і натуральної гісторії, фізики, технології і тако [го] іншого ні раз не берусь.

Розумівсь, що про третю читанку лиш і аж тогді би була бесіда, єсли би отся друга була вдатна. Німецьку читанку Нідергезеса відсилаю разом з подякою. Прилучаю также і кілька повістей з мого «Букваря»: може би, котра придалась. Що я до читанки і пару казочок написав, се Вас запевне не задивує, бо на казку й байку кладуть німецькі читанки велику дуже вагу,- і то дуже слушно. Байки не віршую, бо віршована байка є абсурдом, як уже Лессінг¹¹⁸ довів. З друкованої читанки не міг я много кавалків вибрати, бо то діправди, як Ви вже казали, смітє, і то ще попове. Нема у Вашій бібліотеці читанок Іессена? Там повість і поезія о много лучча, як у Нідергезеса, хоть у сего знов часть з природної гісторії ліпша. Чи прийде що в читанку і старослов’янського? А з Шевченка? Виберете Ви чи я маю вибрати?

Ви оногди були чогось гнівні на мене? Єсли я виноват, то простіть мя, а єсли ні, то не гнівайтесь, бо задармо гріх і на пса гніватись.

Вірний Ваш слуга

Федькович

28/6 1873

31. ДО ОМЕЛЯНА ПАРТИЦЬКОГО

18 червня 1875 р., Сторонець-Путилів

Путилів, 18/6 1875

Пане ласкавий!

Не во гнів, що на чесний Ваш лист від 22/4 так не скоро відповідаю. Причина того є «Довбуш», котрого-м по німецьки написав, а бувши з ним сими днями у Найбавера у Радівцях, хочу ще раз переписати і з кінцем с[ього] м[ісяця] до Відня до друкарні відослати, де конець августа готовий буде.

Як тільки відошлю німецький манускрипт до печатні, так зараз берусь єго на руське переводити - і, думаю, до кінця юлія готовий бути. Відтак зараз пішлю єго Вам, щоб у Вашій газеті у фейлетоні, єсли ласка Ваша, друкувавсь.¹¹⁹

«Довбуш» удавсь мені так добре, що і Найбавер, і всі, котрим єго читав, не могли надивуватись і велику фурору мені віщували. Найбавер кладе єго над Шіллерового «Wilhelm Tell» і каже, що і Шіллерові рідко у котрій драмі всі характери так удались, як мені у «Довбуші».

Питаю Вас, пане ласкавий, чи будете ласкаві приймити руський єго перевід у Вашу газету? Що не мете мати причини ним встидатись - за се Вам ручу. А ще Вас прошу, чи не ласкаві би Ви були приймити хоть 200 німецьких екземплярів на перепродаж?¹²⁰ Я про се тому у Вас уже тепер питаю, щоб до друкарні написати, аби Вам впрост до Львова тілько примірників післано, кілько думаєте, що у вас, в Галичині, розійдуться.

Як тільки перевід «Довбуша» скінчу, так зараз берусь для «Просвіти» писати.¹²¹ Що? - то ще і сам не знаю. Уперед ту казку, що Ви мені про ню писали.¹²² А як у «Просвіти» відроб’юсь, так зараз берусь до трагедії «Гонта»,¹²³ котрої план вже маю готовий. По тому думаю видати німецькі поезії, а відтак трагедію «Кара Дьордій».¹²⁴

А за сим словом, пане ласкавий, кланяєсь до Вас у добрім здоров'ю і просить о відповідь

вірний Ваш слуга

Федькович

32. ДО МИХАЙЛА ДРАГОМАНОВА¹²⁵

27 лютого 1876 р., Сторонець-Путилів

Путилів, 27/2 1876

Вельми чесний пане і добродію!

Ваш дорогий лист від 21 і посилку дістав,¹²⁶ за що Вам великий спасибіг! А на Ваш лист з 6 октобря м[инулого] р[оку] не відповів я з тої причини, що Ваш адрес не знав, де Ви на ту пору у Києві будете.

На мене, пане ласкавий, дуже велика біда склалась,¹²⁷ і, мабуть, треба буде з Австрії утікати, аби криміналу спастися. Се не в жарт Вам кажу, добродію, а щиру, істинну правду. Для того ж і молю - благаю Вас на колінках: напишіть якнайскоріше до вашого друга у Одесу, чи в припадку можу до него поїхати і притулок дістати?

Аж занадто, трохи не на смерть затурбований, не пишу більше, лиш о ласку Вас благаю: не дайте пропасти!!!

Молить Вас нещасний

Федькович

Як писатимете до Львова, то напишіть, що з моїми «Повістями...» нехай роблять, що їм воля. Єсли б прислали мені за них який гріш дороги ради - то б добре!

Ще раз Вас молю, добродію: напишіть якнайскорше в Одесу!!! Меч над шийов мені!!! А лист до мене - рекомендуйте!..

Може б, в Одесу зателеграфували? А до мене также - під: Letzte Telegrafenstation: Wiznitz, Bukowina.¹²⁸

33. ДО СИДОРА ВОРОБКЕВИЧА¹²⁹

15 червня 1876 р., Сторонець-Путилів

Чесний отче!

Про «Довбуша» писав мені Лукашевич,¹³⁰ і я пристав на те, щоб він у Вашім альманасі печатавсь.¹³¹ Се мав Вам Лукашевич, мабуть, вже написати.

Мої давнішні поезії посилаю Вам тут усі - до вибору. Да роблю Вас уважним, що декотрі з них - але і сам не знаю котрі,- були вже в «Правді» друковані. Ви, мабуть, «Правду» пренумеруєте, то се Вам легко буде визвідатись. Або можете і Лукашевича про се запитати, бо я єму писав, аби за мої гроші когось наймив, щоб вислідив, котрі з сих поезій вже печатані. Лиш про одного «Волошина» знаю, що не був ще друкований. Да як схочете єго у альманах узяти, то прошу Вас правопис єго поправити, бо я на очі нездужаю, отже, не можу.

А як Ваш альманах буде вже випечатаний, то пришліть, ласкаві будьте, мені хоть оден примірник.

Прощайте.

Федькович

15/6 1876

34. ДО СИДОРА ВОРОБКЕВИЧА

13 листопада 1876 р., Чернівці

Чернівці, 13/11 1876

Вельми чесний отче і добродію!

Я Вам - нагадую собі - вже казав, що відтепер по-руськи писати вже не думаю. От і переглянув я усі свої руські письма, а межи ними понаходив чимало віршів, котрі, здавалось мені, ще шкода було у огонь метати. Тії ж вірші зібрав я і списав у отсю книжечку, котру Вам отсе посилаю,¹³² з просьбою зарядити собі з нев, яко воля і ласка Ваша. Як найдете що гарного і путнього, то можете або у Ваш альманах помістити, або до редакції «Правди» відослати. Бо щоб ся книжечка у цілості діждалась печатання - сего не надіюсь, хоч би, може, се і найлучче було, бо всі сі поезії становя одну цілість, неначе поетичну автобіографію.

Я ще думав сю книжечку нашій «Руській бесіді» подарувати, але потому погадав собі, що наша змосковщена «Бесіда» таким даром би погордувала, отже, і складаю го у Ваші руки ще раз з просьбою вступитись за сими гуцульськими сиротами - хоть і дикими, але зате, сказати можу, оригінальними,- бо спеціально гуцульськими.

Жаль мені на Вас, добродію, що мене колись не посітите. Я ж предці був у Вашім домі, отже ж, годило б ся, щоб Ви і у мене раз були. Чи то, може, задля того у мене не буваєте, аби і до Вас не приходити, бо се німецька така куртоазія?

Клониться до Вас низьким поклоном щирий Ваш слуга

Федькович

35. ДО ЕРНСТА НЕЙБАУЕРА

7 вересня 1877 р., Чернівці

Високоповажаний пане директоре!

Повернувшись нарешті з гір, знаходжу Вашого люб’язного, неоцінимого для мене листа й не можу не пошкодувати, що саме в той час був відсутнім, коли міг дістати велике задоволення від проведених у Вашому високоблагородному товаристві щасливих хвилин.

Якщо у мене буде хоч найменша можливість використати Ваше ласкаве запрошення, то, очевидно, не загаюсь, щоб приїхати в Радівці. На жаль, цей щасливий момент ще дуже далекий, і тому вдаюся до пера, щоб поділитися з Вами, високоповажаний пане директоре, тим, що, можливо, в деякій мірі могло б Вас зацікавити.

Про мого німецькою «Довбуша» все ще не маю звістки з Відня, хоч я немало написався в цій справі. «Довбуш» українською мовою ще зимою ставився з добрим успіхом у Львові, Перемишлі і ще де-не-де в Галичині, однак намісництво вважало доцільним замінити єзуїта секретарем, що було дуже шкідливим для п’єси. Дирекція, правда, подала скаргу проти такого самоуправства у міністерство, але результат мені невідомий.

У Відні я шукав видавця для моєї збірки віршів «Am Tscheremusch», яку Ви дозволили ласкаво Вам присвятити, але не зміг знайти; мушу потерпіти до наступної весни, коли сподіваюся зібрати гроші і надрукувати її за власний рахунок. Або, може, Ви знаєте, високоповажаний пане директоре, якогось видавця чи якісь можливості, щоб я міг здійснити це моє заповітне бажання? Ви мене справді ощасливили б!..

Цього року я закінчив трагедію «Мазепа» і якраз займаюсь переписуванням. Як тільки з цим покінчу, знову стану Вашим мучителем і проситиму, щоб Ви висловили свою ласкаву думку. Адже ті зміни, які я вніс у «Довбуша» згідно з Вашими ласкавими зауваженнями, були для твору надзвичайно важливими, за що буду завжди Вам зобов’язаний і вдячний.

Дозвольте запевнити Вас в якнайсердечнішій вдячності і якнайвищій повазі, яку має і завжди матиме до Вас

високоповажаючий Вас

Федькович

7/9 1877

36. ДО МЕЛІТОНА БУЧИНСЬКОГО

22 серпня 1886 р., Чернівці

Високоповажаний пане добродію!

Ваше чесне письмо з дня 14/8 1886, в котрім-сте мене ласкаво завідомили о судовім оголошенню, чи кому місце побуту п. Андрія Гординського-Федьковича, властителя реальності в Гордині, незнакоме, я получив¹³³ і дякую сердечно за Вашу зичливість і приязнь. Я би-м був ніколи нічого не довідався, якби Ви, пане добродію, не були так ласкаві.

Я походжу з Гордині, мій дід був властителем села Гордині. Той Андрій Гординський-Федькович є, напевне, мій кревний, но не знаю, в якім степені він мені покревнений. Мій тато Адальберт мав брата Іосифа, котрий єще тепер ц[ісарсько]-к[оролівським] старостою в Самборі є.¹³⁴ Більше кревних не нагадую собі.

Єсли, пане добродію, мислите, що по Андрію Гординському-Федьковичу могло би що для мене припасти, то би-м дуже просив, аби-сте ласкаві були зайнятися сею справою, бо я вже підупав і, окрім хатчинки та й 24 зр. пенсії, нічого не маю і вижити не можу.

При сій случайності мушу відверто сказати, що і не маю за що і процесу провадити, тому би-м просив, єсли є яка надія на користь з сего процесу, аби Ви, пане добродію, сей процес провадили, а мені по відтрученню видатків в свій час що там прислати ласкаві були.

Даруйте, пане добродію, що Вас турбую, но не маю інной ради і, дякуючи Вам вперед за Вашу зичливість,

пишусь з глибоким поважанням

Іосиф Гординський

Ritter von Fedkowicz.¹³⁵

Чернівці, 22/8 1886

_____________

ПРИМІТКИ

ЛИСТИ

Епістолярна спадщина Ю. Федьковича найповніше представлена у підготовленому Осипом Маковеєм 4-му томі Писань (понад 70 листів). Вдруге і востаннє листи (понад 50) включалися у твори письменника М. Ф. Нечиталюком: Федькович, Юрій. Твори. В 2-х т., т. 2.

В архіві Ю. Федьковича (ІЛ, ф. 58) знаходиться ще близько десятка недрукованих його листів - переважно німецькою мовою.

Лист № 3 в українському перекладі друкується вперше. Уперше також подаються повний текст листа № 12 і лист № 26.

Окремі листи Ю. Федьковича або втрачені (до О. Я. Кониського), або ще не розшукані (до К. Е. Францоза).

1. ДО АНТОНА КОБИЛЯНСЬКОГО.

6 квітня 1861 р., Кезди-Вашаргели

Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, т. 3, кн. 1, с. 13-15.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 89. Лист написаний чесько-латинською транскрипцією.

Подається за вид.: Писання, т. 4, с. 9-11.

2. ДО БОГДАНА ДІДИЦЬКОГО.

6 липня 1861 р., Кезди-Вашаргели

Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, т. 3, кн. 1, с. 20-21.

Автограф невідомий.

Лист написаний німецькою мовою. Переклад Б. М. Гавришкова.

Подається за вид.: Федькович Юрій. Твори. В 2-х т., т. 2, с. 387-388.

3. ДО АНТОНА КОБИЛЯНСЬКОГО.

10 грудня 1861 р., Кезди-Вашаргели

Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, т. 3, кн. 1, с. 16-19.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 91. Лист написаний німецькою мовою.

В українському перекладі друкується вперше. Переклад Т. Ю. Поппа.

4. ДО КОСТЯ ГОРБАЛЯ.

16 березня 1862 р., Кезди-Вашаргели

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1892, № 17, с. 335.

Автограф невідомий.

Лист написаний чесько-латинською транскрипцією.

Подається за вид.: Писання, т. 4, с. 37-38.

5. ДО КОСТЯ ГОРБАЛЯ.

Весна 1862 р., Кезди-Вашаргели

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1892, № 17, с. 335-336.

Автограф невідомий.

Лист написаний чесько-латинською транскрипцією.

Подається за вид.: Писання, т. 4, с. 39-41, де є така примітка О. Маковея: «Із змісту виходить, що сей лист із 1862 року, писаний на Спаса, то значить на Вознесениє, навесні. (На Буковині Спасом називають Вознесениє, а не Преображениє, як у Галичині)».

6. ДО КОСТЯ ГОРБАЛЯ.

3 липня 1862 р., Кезди-Вашаргели

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1892, № 17, с. 336.

Автограф невідомий.

Лист писаний чесько-латинською транскрипцією.

Подається за вид.: Писання, т. 4, с. 42.

7. ДО КОСТЯ ГОРБАЛЯ.

Листопад - грудень 1862 р., Кезди-Вашаргели

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1892, № 17, с. 336-337.

Автограф невідомий.

Лист написаний у листопаді або грудні 1862 р.

Подається за вид.: Писання, т. 4, с. 44-49.

8. ДО ДАНИЛА ТАНЯЧКЕВИЧА.

Січень 1863 р., Кезди-Вашаргели

Уривки з листа надруковано в журналах «Товариш», 1888, № 1, с. 111-116, та «Зоря», 1891, № 4, с. 66. Повністю вперше опубліковано у вид.: Писання, т. 4, с. 55-60.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 103 (аркуші пошкоджені).

Там же знаходяться дві копії: одна анонімна (ф. 58, № 104), друга - рукою Ф. Дудка (ф. 3, № 2703).

Подається за повним першодруком.

Лист, як видно зі змісту, написаний у січні 1863 р.

9. ДО ДАНИЛА ТАНЯЧКЕВИЧА, КСЕНОФОНТА КЛИМКОВИЧА, ВОЛОДИМИРА ШАШКЕВИЧА.

Січень 1863 р., Кезди-Вашаргели

Уривок з листа надруковано в журн. «Зоря», 1891, № 4, с. 67. Повністю лист опубліковано у вид.: Писання, т. 4, с. 63-66.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 105.

Лист датується за змістом січнем 1863 р.

Подається за першодруком.

10. ДО ДАНИЛА ТАНЯЧКЕВИЧА.

3 квітня 1863 р., Чернівці

Уривки з листа надруковано в журн. «Зоря», 1891, № 4, с. 67. Вперше повністю лист опубліковано у вид.: Писання, т. 4, с. 73-76.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 100.

Подається за першодруком.

11. ДО ДАНИЛА ТАНЯЧКЕВИЧА.

12 червня 1863 р., Сторонець-Путилів

Лист двічі друкувався в журн. «Зоря», 1891, № 6, с. 113 - уривки, і 1892, № 13, с. 258 - зі скороченнями. Повністю лист опубліковано у вид.: Писання, т. 4, с. 82-86.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 102. Лист написаний у 1863 р.

Подається за повним першодруком.

12. ДО ДАНИЛА ТАНЯЧКЕВИЧА.

22-24 січня 1864 р., Сторонець-Путилів

Уривки з листа публікувалися в журн. «Зоря», 1891, № 6, с. 114, а звідти були передруковані у Писаннях, т. 4, с. 89-91.

Повністю лист друкується вперше.

Подається за автографом, що знаходиться в ІЛ, ф. 58, № 115. На автографі помітка: «Прийшло до б[ібліоте]ки 22. VI. 937 р.».

Початок листа адресовано Д. Танячкевичу і його друзям, львівським «народовцям», які надсилали Ю. Федьковичу нові українські видання.

13. ДО ДАНИЛА ТАНЯЧКЕВИЧА.

Квітень 1864 р., Сторонець-Путилів

Вперше надруковано у вид.: Писання, т. 4, с. 100-104.

Автограф невідомий. Датується орієнтовно за змістом.

Подається за першодруком.

14. ДО ВІДЕНСЬКОЇ СТУДЕНТСЬКОЇ МОЛОДІ.

Середина 1866 р., Сторонець-Путилів

Вперше надруковано в журн. «Радянське літературознавство», 1959, № 4, с. 110-111.

Подається за вид.: Федькович Юрій. Твори. В 2-х т., 2, с. 432-433.

15. ДО РЕДАКЦІЇ ЖУРНАЛУ «ПРАВДА».

18 травня 1867 р., Сторонець-Путилів

Вперше надруковано у вид.: Писання, т. 4, с. 149-150.

Автограф невідомий.

Подається за першодруком.

16. ДО КОСТЯ ГОРБАЛЯ.

Середина 1867 р., Сторонець-Путилів

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1892, № 17, с. 339.

Автограф невідомий. Датується умовно серединою 1867 р.

Подається за вид.: Писання, т. 4, с. 158-160.

17. ДО ОМЕЛЯНА ПАРТИЦЬКОГО.

4 липня 1867 р., Сторонець-Путилів

Вперше надруковано у вид.: Писання, т. 4, с. 165-166.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 116. Дату написання встановлено за змістом листа.

Подається за першодруком.

18. ДО ЛЬВІВСЬКИХ «НАРОДОВЦІВ».

Осінь 1867 р., Сторонець-Путилів

Вперше надруковано у вид.: Писання, т. 4, с. 171-172.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 134. Датується орієнтовно.

Подається за першодруком.

Лист є відповіддю на запрошення співробітничати в журналі «Правда».

19. ДО ОСТАПА ТЕРЛЕЦЬКОГО.

Жовтень 1867 р., Сторонець-Путилів

Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1894, т. 1, кн. 1, с. 117-118.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 382. Лист є відповіддю на численні прохання О. Терлецького, який тоді вчився в Станіславі, а саме: щоб Федькович не поривав з «Правдою», щоб вислав нові поезії «станіславцям» для друку в Коломиї, щоб надіслав свою фотографію тощо. Поет дав відповідь на листі Терлецького, датованому 3 жовтнем 1867 р., і відіслав лист назад.

Подається за вид.: Писання, т. 4, с. 174.

20. ДО ОСТАПА ТЕРЛЕЦЬКОГО.

Початок 1868 р., Сторонець-Путилів

Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1894, т. 1, кн. 1, с. 118-119.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 112. Орієнтовний час написання-початок 1868 р.

Подається за вид.: Писання, т. 4, с. 175-176.

21. ДО ОМЕЛЯНА ПАРТИЦЬКОГО.

6 травня 1868 р., Сторонець-Путилів

Вперше надруковано у вид.: Писання, т. 4, с. 177-179.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 114. Датується 1868 р. за змістом листа.

Подається за першодруком.

22. ДО ГНАТА РОЖАНСЬКОГО.

Червень 1868 р., Сторонець-Путилів

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1889, т. 2, с. 293.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 96. На автографі чийсь напис: «До Гната Рожанського, з Сторонець, 25.6.1868». Копія автографа невідомою рукою: ІЛ, ф. 58, № 97.

Подається за вид.: Писання, т. 4, с. 181-182.

23. ДО ОМЕЛЯНА ПАРТИЦЬКОГО.

1 липня 1868 р., Сторонець-Путилів

Вперше надруковано у вид.: Писання, т. 4, с. 182-183.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 111. На автографі невідомою рукою напис: «1868».

Подається за першодруком.

24. ДО РЕДАКЦІЇ ЖУРНАЛУ «ПРАВДА».

14 серпня 1868 р., Сторонець-Путилів

Вперше надруковано у вид.: Писання, т. 4, с. 183-185.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 109.

Подається за першодруком.

25. ДО ОМЕЛЯНА ПАРТИЦЬКОГО.

Листопад 1868р., Сторонець-Путилів

Вперше надруковано у вид.: Писання, т. 4, с. 186-187.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 120. Верхній край листа відірвано. Вгорі - напис олівцем: «Лист з 1868, з падолиста. О. Маковей».

26. ДО ОМЕЛЯНА ПАРТИЦЬКОГО.

Літо 1869 р., Сторонець-Путилів

Друкується вперше за автографом: ІЛ, ф. 58, № 106. На початку автографа - Франкова примітка: «В бібліотеку Наук[ового] тов[ариства] ім. Шевченка від П. Кирчіва, передав Ів. Франко». Копія листа невідомою рукою зберігається в ІЛ, ф. 58, № 428.

Лист, як видно із порівняння з іншою кореспонденцією Федьковича, написано влітку 1869 р.

27. ДО МЕЛІТОНА БУЧИНСЬКОГО.

28 червня 1869 р., Сторонець-Путилів

Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1901, т. 13, кн. 2, с. 91-92.

Автограф зберігається в ЛБ, ф. М. О. Бучинського, № 161.

Подається за вид.: Писання, т. 4, с. 189.

28. ДО МЕЛІТОНА БУЧИНСЬКОГО.

18 листопада 1869 р., Сторонець-Путилів

Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1901, т. 13, кн. 2, с. 94-95.

Автограф зберігається в ЛБ, ф. М. О. Бучинського, № 161.

Подається за вид.: Писання, т. 4, с. 191-192.

29. ДО АНАТОЛЯ ВАХНЯНИНА.

30 грудня 1870 р., Сторонець-Путилів

Вперше надруковано у вид.: Писання, т. 4, с. 193-194.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 113.

Подається за першодруком.

30. ДО ОМЕЛЯНА ПАРТИЦЬКОГО.

28 червня 1873 р., Сторонець-Путилів

Вперше надруковано у вид.: Писання, т. 4, с. 208.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 94.

Подається за першодруком.

31. ДО ОМЕЛЯНА ПАРТИЦЬКОГО.

18 червня 1875 р., Сторонець-Путилів

Вперше надруковано у вид.: Писання, т. 4, с. 245-246.

Автограф невідомий.

Подається за першодруком.

32. ДО МИХАЙЛА ДРАГОМАНОВА.

27 лютого 1876 р., Сторонець-Путилів

Вперше надруковано у вид.: Писання, т. 4, с. 254.

Автограф невідомий. Копія рукою М. Павлика зберігається в ІЛ, ф. 58, № 223.

Подається за першодруком.

33. ДО СИДОРА ВОРОБКЕВИЧА.

15 червня 1876 р., Сторонець-Путилів

Вперше надруковано у вид.: Юрій Федькович в розвідках і матеріалах, с. 248.

Автограф зберігається в ЛБ, ф. Барвінських, № 3848.

Подається за першодруком.

34. ДО СИДОРА ВОРОБКЕВИЧА.

13 листопада 1876 р., Чернівці

Вперше надруковано у львівській газеті «Руслан», 1906, № 1.

Автограф невідомий. Копія автографа невідомою рукою зберігається в ІЛ, ф. 58, № 88.

Подається за вид.: Писання, т. 4, с. 275.

35. ДО ЕРНСТА НЕЙБАУЕРА.

7 вересня 1877 р., Чернівці

Вперше надруковано у вид.: Писання, т. 4, с. 284-285.

Автограф невідомий.

Лист написаний німецькою мовою. Переклад Б. М. Гавришкова. Подається за вид.: Федькович Юрій. Твори. В 2-х т., т. 2, с. 458-459.

36. ДО МЕЛІТОНА БУЧИНСЬКОГО.

22 серпня 1886 р., Чернівці

Вперше надруковано у вид.: Писання, т. 4, с. 326, з такою приміткою О. Маковея: «Сей важний лист дістав я від д. Романа Заклинського, котрий найшов його між паперами пок[ійного] М. Бучинського. Писав його, очевидно, під диктат хорого Федьковича, пок[ійний] Іван Тимінський, але підпис на листі автентичний, Федьковичів; у тім підписі помішані букви латинські, готицькі і наші, що вказувало би на те, що Ф[едьков]ич був справді хорий...»

Після Федьковичевого підпису в листі стоїть дописка Івана Тимінського - українського публіциста, близького приятеля поета: «P. S. Даруйте, високоповажаний пане добродію, що і я, яко незнакомий, до сего листу дописуюсь. Ото пан Федькович, наш редактор, тепер слабує і не міг до Вас власноручно писаний лист вистосувати. В сім положенні я єго виручив, і - щоби-сте не двоїли о єго підпису і взагалі о письмі - нагадав-єм ся дописати.

Заразом прошу і я вас, високоповажан[ий] пане добродію, о пам’ять і зашиту для нашого кобзаря і пишу з глибоким поважанням. Іван Тимінський, ц[ісарсько]-к[оролівський] фін[ансовий] концепіста» (Писання, т. 4, с. 326-327).

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 124. На ньому напис: «Передаю в бібліотеку Наукового товариства ім. Шевченка у Львові. Б. Заклинський. Станіславів, 25/XII 1909».

_____________

ПОЯСНЕННЯ СЛІВ

Аби́х - аби я; якби я

Абши́т - відставка, звільнення від військової служби

Авди́тор - прокурор військово-польового суду

Аді́ть - дивіться

Алеу́та - музичний інструмент

Арнау́т - найманий солдат-албанець

Арога́нція - зухвалість, нечемність

Арти́кул - параграф

Арца́ба - бокова частина віконної або дверної рами, стесана навскіс (варцаб)

Арше́ник - отрута

Асентеру́нок - рекрутський набір

Афте́мний - пекельний

Ба́діка - старший брат; дядько

Бамбу́рити - сильно вдаряти, бити

Ба́нно - сумно, тужно

Ба́ночка - австрійська монета (гульден)

Банува́ти - сумувати

Ба́рда - сокира

Ба́юр - шнурок, очкур

Бербени́ця - діжечка, барило

Беса́ги - сакви

Бефе́ль - військове навчання, муштра; наказ

Беци́рк - повітовий уряд

Би́лє - бадилля

Би́нда - стрічка

Бігме́ - їй-богу

Бізува́ти - могти

Бла́нений - обшитий хутром, смушками

Блі́ти - блеяти (про овець)

Бо́дня - дерев’яна низька діжка з кришкою

Бока́ч - косогір

Боржій, бо́рше - швидше

Бринду́шка - назва ранньої весняної квітки

Брич - бритва

Вайльо́! - вигук розпачу (у значенні «лишенько!», «горе!»)

Ва́ре - слово для підсилення запитання

Вару́нок - умова

Ва́р'ят - божевільний

Вата́жний - старший, головний

Ва́терка (ва́тра, ватра́к) - вогник (вогнище)

Вербеци́рка - військовий прийомний пункт

Виби́ваний - розкішно оздоблений; інкрустований

Визни́на - в’ялена осетрина

Вило́ги - військові відзнаки на комірі

Витяка́ти - вистачати

Ви́цимбрувати - закріпити яму колодязя зрубом (цямринням)

Ві́дав (ві́дай) - видно, мабуть

Віди́й - лютий, злий

Відпра́ва - увільнення (з війська, з роботи); церковне богослужіння

Відь - мабуть, певно; адже

Ві́ля - вілла

Ві́но - придане

Віншува́ти - вітати (переважно у новорічне свято або під час весілля)

Ві́рбіль - барабанний дріб

Воска́рка - ворожка

Встріть - назустріч

Ву́йко - дядько по матері; в гуцулів також - назва ведмедя

Вчини́тися - опинитися

Вшак - адже

Габа́ - хвиля

Гадя́рка - змія

Га́зда - господар

Га́йта - повія

Га́чі (га́ча) - штани (штанина)

Га́шечка - гадюка

Гвер - гвинтівка

Гема́йний - рядовий (жовнір)

Гі́я - метушня, натовп

Гліт - ряд, шеренга

Глого́вий - терновий, глодовий

Гля́ба - невідомо

Гнет - раптом, зараз

Головни́цтво - убивство, кримінальна справа

Горбо́тка - рід жіночої плахти, запаска

Горн - горщок

Гости́нець - битий шлях

Грє́нути - грянути

Грузь - грязюка; друзки

Гу́га - стіс (паперу, тютюнового листу)

Гу́лити - манити

Гу́ицвот - бешкетник, шибеник

Гуцу́лка - тут: коломийка

Да́нка - данина

Дві́рник - старшина, війт

Дворя́н - дворянин

Дедика́ція - присвята, дарчий напис

Де́лькати - тремтіти

Демна́ти (демина́ти) - припрошувати

Дерлю́га - шкапа, худа тварина

Дє́дьо (дє́дик) - батько (батечко)

Дже́рга - запаска з нефарбованої вовняної тканини

Джума́ - чума

Дзур! - брязк! (звуконаслідування)

Дзьобли́нка - торбинка

Ди́жма - процент, десятина

Діл - вершина гори

Діле́тка - мірка

Доїда́ти - тут: надокучати

Дора́ - паска

Драб - гульвіса; обірванець

Дуга́ - веселка, райдуга

Дуфа́ти - надмірно клопотатися; надіятися

Єдама́шок - шовкова тканина

Жа́вра - гідра

Жас - страх

Же - що

Женти́ця - сироватка

Жереби́на - живопліт (переважно грабовий)

Жиро́ваний - орнаментований, інкрустований металом

Жубр - зубр

Жус (джус) - розбишака

Закрі́рвати - заробити кривавицею

Залі́жка - заклад (побитися об заклад)

За́полоч - випрана білизна, підсинювана в синьці

Запряда́ч - дерев’яний гудзик

Зарі́нок - берег, вкритий галькою, дрібним камінням

Зарусти́ - закричати; заплакати

Заря́ - зоря

Засния́ти - засяяти

Збуй - розбійник

Звозди́ки - гвоздики

Зглода́тися - стертися

Згрі́бний - з грубого полотна

Здумі́ти - здивуватися, розгубитися

Земни́к - льох

Зі́лє - квіти

Зух - зухвалець

Ізво́р - яр, видолинок, балка

Ізорці́ - взірці

І́лем - берест, в’яз

Імено́ - ім’я

Інфантери́сти - піхотинці

Каба́т - верхній одяг жовнірів

Кава́льчик - шматочок

Калабали́к - клопіт; розгардіяш

Кали́ло - фарба

Ка́лфа - ватажок

Калю́га - болото, калюжа

Кама́та - плата за несвоєчасне повернення боргу

Камра́т - товариш по військовій службі

Каму́з - друзки

Ка́нон - гармата

Капани́стий - плямистий

Капарува́ти - робити силувану працю; трудитись будь-як; жити у злиднях

Ка́пка - крапля

Карабе́ля - вигнута шабля

Кара́скатися - цуратися, зрікатися, позбуватися

Каса́рня - казарма

Ката́нка - військова сукняна куртка

Кату́ш(а) - тюрма

Ке́леф (ке́леп) - старовинна зброя у формі молота, насадженого на держак

Кельтува́ти - тратити, витрачатись

Кеп - глум

Кери́ння - безладна купа

Керма́нич - плотогон

Керни́ця (кирни́ця) - криниця

Ки́нути - рушити, хитнути

Ки́ржа - довга палиця, з якою ходять старі гуцули

Ки́тва - якір

Киче́ра - вершина гори

Кі́нви - коновки

Кір - килим

Кі́та - квітуча рослинність

Клеве́ць - молоток

Кліть - комора

Коби́лечка - коник-стрибунець

Когу́ти - півняче пір’я на гуцульських капелюхах

Кої́ти - втихомирювати, заспокоювати

Кола́ч - пшенична булка

Коме́нда - команда, загін; начальство

Комі́рник - наймач квартири

Комі́сний - військовий

Комо́н - кінь

Компа́нія - товариство; рота, військовий загін

Корду́н - кордон

Корня́ти - будити, порушувати

Кору́на - корона; мереживо

Корч - кущ

Котю́га - котище

Кочува́ти - тут: гнати

Крак - суха крива гілляка

Кранц - край, пруг

Кре́йцар (гре́йцар) - дрібна монета у цісарській Австрії

Кремськи́й - кремезний

Креса́к (креса́ня) - гуцульський капелюх

Кріс (крес) - рушниця

Круга́в (кругавець) - яструб, шуліка

Ку́ля - милиця

Ку́тання - робота, клопіт

Ла́ба - лапа

Ладува́ти - заряджати (рушницю, пістолет)

Лати́р - поруч

Латр - міра дров

Ла́я - зграя

Легі́нь - парубок

Ле́да - всякий, хто не хоче (зневажливо)

Ле́кман - лейтенант

Лелі́тка - блискуче кружальце для прикрас

Лє́лє - тітка

Ли́жка - ложка

Лі́варник - лірник

Лі́ска - хвіртка

Ліцитува́ти - конфіскувати

Луди́ня - одяг

Луди́ти - манити, приваблювати

Луча́й - випадок

Лушни́ця - смолоскип

Люба́ - любов

Лю́за (люзува́ти) - зміна (змінювати)

Лютр - люципер; зла людина

Льо́кай - слуга, лакей

Май - слово для підсилення припущення або запитання (не відмінюється)

Майму́р - мармур

Ма́ковиця - вершина, верх, (гори, дерева, будівлі)

Мамо́на - гроші

Ма́нта (ма́нтля) - військова шинель

Манускри́пт - рукопис

Марти́р - мученик

Матриду́на - «приворотне» зілля

Ме (мем) - буде (будемо)

Мельдува́ти - заявляти

Ме́стна - помста

Мину́тися - тут: померти

Ми́рничка - церковний посуд, у якому тримають запашне, призначене для релігійних обрядів масло (миро)

Ми́рса - мирт

Мі́сто (мість) - замість

Міцко́вий - вовняний

Мозола́ - нужда, клопіт

Моне́ство - намисто з монет

Морокува́ти - гніватися, нарікати

Морщи́ння - складки біля коміра в сорочці

Мости́вий - вельможний

Мося́жний - бронзовий

Моше́нка - гаманець

Му́шка - бджола

На́видітися - любитися

Навкі́рки (наукірки) - наперекір, навмисне

Нага́бати - надибати

Нагали́ти - порекомендувати

Най - хай, нехай

Накоре́нок - паросток; поріддя, виродок

Нана́шко - хресний батько

Нарукува́ти - повертатися (звідкись)

На́тинка - лобода

Небізува́ти - нездужати

Неду́ра - паморока

Не́ньо - батько

Неспові́тий - невимовний

Нестанови́тий - непостійний

Нетру́дний - чорт

Не́шта - повія

Нич - нічого

Нікт - ніхто

Нім - доки

Ніт - нема

Ногави́ці - штани

Но́ша - одяг

Ну́та - нота, мелодія

О́бершт - полковник

Обла́з - обхідна стежка в горах

Облюзу́нок - зміна вартових

Обцаркува́ти - огородити

О́вшем - будь ласка; поготів

Огальо́ни - галуни (для прикраси)

Одалі́ска - красуня з гарему

Ода́я - загін для худоби за цариною

Одва́х - гауптвахта

О́кіл - округа, повіт

Оклі́к - навідліг

О́ко - міра рідини (близько літра)

Оногда́ (оногди́) - якось, недавно, одного разу

Опа́листий - запальний, гарячий

Опа́с - вартовий

Опе́лінок - немовля у пелюшках

Опи́нка -запаска

Осігди́ (усігди́) - завжди

Осокоти́ти - оберегти

Осте́клий - розлючений, осатанілий

Оха́ба - щось дряхле, що вже розвалюється; непотріб

Охі́ч - охочий

Охо́та - забава

Па́ви - павині пера; у переносному значенні: штучні квіти або вишиті узори

Па́зити - пильнувати, стерегти

Пак - знову

Пани́ти - сприяти

Пантрува́ти - доглядати, виглядати

Паргамі́н - пергамент

Па́рма - назва полку (від імені його засновника)

Парть - талан

Пару́н - сильний удар, постріл

Пас - паспорт

Пастівни́к (пастівни́ця) - відгороджене місце для коней

Па́цити - коїти, шкодити; пережити, перетерпіти щось

Перебі́й - бочка

Переве́тити - перемогти, перегнати

Пере́же (пері́же) - раніше

Переме́та - піраміда

Пе́рі - міфічна істота в образі красивої жінки з крилами, що береже людей від злих духів

Петропо́па - протопоп

Пивни́ця -погріб

Піоне́ри - піхота; розвідка

Пі́ти - співати

Плай - гірська стежка

Пло́ска - плеската пляшка

Побо́й - дах, критий гонтом (дранкою); у переносному значенні: заможна будівля

Побри́читись - поголитись

Пого́ї - потоки, ручаї

По́дря - сцена

Подуфа́лий - самовпевнений; зухвалий

По́клич - слава, поговір

Поку́тати - полагодити, поробити

Політи́чка - стрічка

Пома́на - згадка, пам’ятка

Понеді́внок - понеділок

Попідси́лу - попідруки, попідпахви

Порошни́ця - порохівниця

По́рційка - чарочка

Поспо́лом - разом

По́тич - спотикаючись

Почу́ріти - потекти струменем

По́шта - поштовий віз

Пра́во - прямо

Пре́дці - а все-таки, адже

Пренумера́нт - передплатник

Преци́зія - точність

Пригі́ст - привітання гостей

Придаба́шка - небилиця

Принце́зна - принцеса

Припові́стися - признатися

При́скалок - виступ на скелі

При́спа - призьба

При́щипка - латка у взутті

Прі́ськи - усюди, скрізь

Пропіна́ція - шинок, корчма

Про́симець - січень

Проте́с - половина поздовжньо розрізаної колоди

Профати́н - денщик

Про́фуз - тюремний наглядач

Пру́ба - проба

Пуга́р - бокал

Пуд (пу́дити) - страх (страшити)

Пу́кати - стукати (в двері, у вікно); тріскати (надвоє, на кілька частин)

Пуря́вий - задерикуватий, непокірний

Путерува́ти - здужати, могти

Пу́то - відро

Пю́рце - пір’їна

Ра́бдати - рабськи коритися

Рале́ць - бенкет

Ранту́х - біле тонке полотно

Рахмани́н - за народним повір’ям, житель міфічної місцевості - праведний і тихий християнин

Раху́ба - рахунок, лічба

Ра́чити - забажати

Регіме́нт - військова частина

Ре́йвах - суматоха, безладдя

Ре́тязь - ланцюжок

Реце́піс - рекомендований лист

Ри́тмайстер - ротмістр

Ришту́нки - обладнання, амуніція

Ро́звід - лад

Ро́зказ - наказ

Розо́лія - солодкий напій із троянд

Розпа́й - розподіл

Ро́зривка - забава, гулянка

Ро́зсішки - малі дерев’яні вила

Роки́та - гора

Рома́н - ромен

Ру́жа - троянда

Руна́ - луна

Ру́ти - плакати, ревти

Рци́ти - казати, ректи

Ря́ди - наряди, прикраси; збруя

Самбі́р - порода дерева, листяний ліс

Сара́ка - бідолаха, нещасний

Сарда́к (серда́к) - верхній одяг селян-гуцулів

Сві́тич - свічка

Сеге́льба - розкорчоване для поля місце

Сембри́ля - плата, заробіток

Сикомо́ра - фігове дерево

Сіцува́ти - оцінювати

Скал - курок у крем’яному пістолі

Ска́пати - тут: уникнути

Ски́ня - яскиня, печера

Склеп - крамниця

Склепа́р - продавець

Склі́вочка - скляночка, пляшечка

Скорня́ти - будити, тривожити

Ско́ром (скоро́мина) - м’ясна або молочна їжа, яку церковними правилами заборонялося вживати у піст

Скрань - чоло

Сла́жда - насолода

Сли - коли, якщо

Слуп - стовп

Снадь (сніди́й) - загар, смаглявість (загорілий, смаглявий)

Сокоти́ти - стерегти

Сорокі́вці - монети (різної вартості)

Спа́цир - прогулянка

Спиже́вий - бронзовий, мідний

Спра́вниця - судовий зал, канцелярія

Спроволо́ка - сповільна, спроквола

Спу́за - гарячий попіл

Стариня́ - батьки; старі люди

Стойка́р - вартовий (військовий)

Стокмле́ний - погоджений, домовлений

Сторо́нський - з іншого села

Стрий - дядько

Стро́їтися - наряджатися

Строми́й - стрімкий, крутий

Стусо́ваний - валяний (капелюх)

Стяка́ти - вистачати

Субо́р - товариство

Судни́к - посуд

Супротина́ція - непослух

Су́тий - багатий

Су́тки - завулки

Суферя́ти - терпіти, зносити, потурати

Сфарма́чити - поламати, зіпсувати

Та́ли - зарості лози

Тамбо́р - барабан

Та́хнути - танути, гаснути

Тачі́вка - качалка

Твар - лице

Терті́ла - пакунок

Терх - в’юк

Ти́рба - кров

Тобі́вка - гарно оздоблена шкіряна торба

Това́р - велика рогата худоба

Тогі́д - торік

То́кма - безперечно

Тора́нити - базікати, верзти

Торба́н - український народний музичний інструмент, подібний до бандури

Торні́стра - солдатський ранець

Траба́нти - гвардійці, охорона

Трафу́нок - випадок, пригода

Тро́ви - полювання з собаками

Тройзі́ль - народна назва деяких рослин (конюшини лучної, братиків та ін.)

Тро́ска - турбота, клопіт

Тру́дний - утомлений

Ту́зин - дюжина (12 штук)

Тула́ч - бурлака, блукач

Ту́рма - юрба, отара

Туск - сум

Туте́йший - тутешній

Тяр - дійсно, особливо, навіть

Увиха́тись - вештатись, крутитись

Уза́води - навперейми

У́кий - вчений

Упослі́де - після, потім

Урви́тель - шибеник

Ури́тний - тяжкий

У́рльоп - військова відпустка

Урльо́пас - дозвіл (документ) на військову відпустку

Усте́клий - розлючений

Фа́йний - гарний

Фа́леч - міра сипучих тіл

Фало́н - риза

Фа́ля - хвиля

Фа́на - стяг, прапор

Фантува́ти - забирати речі за несплачений борг

Фасува́ти - одержувати щось згідно інструкції

Фі́глі - трюки

Фір (фі́рер) - десятник

Фле́кев - парубчак

Флє́шка - пляшка

Флоя́ра - сопілка

Фо́я - хвоя

Фра́йтер - єфрейтор

Фра́шка - жарт, фарс

Фре́бра - лихоманка, малярія

Фри́ка - різке слово, сварка

Фуду́льний - гордий, зарозумілий

Фу́лес - самовпевнений гордяк

Фу́ма - гордість, пиха

Фундува́ти - засновувати

Футрува́ти - годувати (коня)

Хала́ш - курінь, намет

Ха́нька - пуста балачка; гарбуз

Хаптеле́й - гендляр, хапун

Хоро́ми - сіни

Цаль - дюйм

Цапістра́х - сигнал до військового збору

Циги́рний - коричневий

Ци́рка - мережка

Ці́ба - вигук, яким проганяють собак; вияв зневаги до людини

Ці́вка - дуло рушниці

Цілобза́нє - цілування

Цопа́к - телепень, йолоп

Цуг - взвод

Цума́ття - дрантя

Ця́ти - сльози

Чагі́р - чагарник

Ча́ка - каска

Часува́ти - конати, мучитись перед смертю

Че́лядь - прислуга; члени сім’ї; жіноцтво

Че́рес - зшитий із двох ременів шкіряний пояс, у якому носили гроші

Чимбі́р - жіночий пояс із вовняної пряжі

Чиро́к - рідка страва із кукурудзяної або вівсяної муки

Чи́рчик - дуже низький смушок

Чирчико́вий - червоний

Чільце́ - вид жіночої головної пов’язки

Чі́чка - квітка

Шантала́вий - неохайний, вдягнений у лахміття

Ша́рварок - громадська робота (по ремонту шляхів, мостів, панських будівель)

Ша́ржа - офіцери

Шатну́тися - метнутися

Шва́ля - швачка, вишивальниця

Швар - гірська трава

Шезда́ра - струнний музичний інструмент

Ше́львах - варта (військова)

Шип - чіп

Шири́нка - хусточка

Шкам - дрантя, хлам

Шко́рпій - скорпіон

Шпарка́са - ощадна каса

Шру́би - шурупи

Штокга́вз - карцер

Штуце́рський - штучний

Ще́зник - чорт

Юн - юнак

Яв (я́ли) - почав (почали)

Я́зя - відьма; гадюка

Яр - весна

_____________

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Книгу оцифровувала: Оксана Боров’як

Федькович Юрій

ЛИСТИ

275

Друкований текст для вичитування взято з:

Юрій Федькович. Поетичні твори. Прозові твори. Драматичні твори. Листи.

Київ, «Наукова думка», 1985.

Серія «Бібліотека української літератури»

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Книгу оцифровувала: Оксана Боров’як

© Форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2021

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2021

¹ - Кобилянський Антін (1837-1910) - ліберальний діяч «народовського» напрямку. Здобув духовну освіту, але священиком не став. Деякий час жив у Німеччині, Америці, проповідував т. зв. вільну релігію. Займався технічними винаходами. Працював також лікарем, захоплювався народною медициною.

У молоді роки писав вірші, публіцистичні статті. Заохочував Федьковича друкуватися українською мовою. У брошурі «Slovo na slovo do redaktora «Slova» (1861) відкрив читачам Ю. Федьковича як українського поета. Заслуга А. Кобилянського полягає і в тому, що він перший на західноукраїнських землях виступив проти мовного доктринерства («язичія») Дідицького і йому подібних, подаючи приклад писання живою народною мовою.

² - Горбаль Кость (1836-1903) - український публіцист, педагог. Один із активних діячів «народовської» партії, видавець її літературного органу «Нива» (1865), львівської урядової газети «Русь» (1867). У роки військової служби Ю. Федьковича постачав його українською літературою і тим самим сприяв розвиткові самоосвіти письменника.

³ - Марошанка - Йдеться про Емілію Марошані (бл. 1842-1875), в яку був закоханий Ю. Федькович під час перебування в Чернівцях у 1859-1861 рр.

⁴ - Екгардт Ян - видавець у Чернівцях. З друкарні «Яна Екгардта і сина» (Рудолфа, 1824-1886) вийшла брошура «Slovo na slovo», де вміщено перші українські вірші Ю. Федьковича.

⁵ - Мова йде про брошуру А.Кобилянського «Slovo na slovo do redaktora «Slova».

⁶ - Дідицький Богдан (1827-1909) - український письменник, видавець і громадський діяч «москвофільського» напряму, редактор газети «Слово».

⁷ - У газеті «Слово» (1861, № 18) Б. Дідицький писав: «П. Антонові Кобилянському. Ваші дописи охотно помістим в «Слові», а тільки не ставіть нам условій, которим ми ніяк удоволити не можем. Тоє же саме об’являємо ч[есному] другові Вашому, п. Федьковичу, которого істинно поетичний талант ми согласно с Вами цінимо високо, і для того раді би-сьмо, аби він кріпкії сили свої сполучил с силами всіх інних подвижників нашої словесності».

⁸ - М. Ф. Нечиталюк припускає, що тут мався на увазі другий випуск альманаху «Зоря галицкая яко альбум...» (Федькович Юрій. Твори. В 2-х т., т. 2, с. 473). В такому разі Федькович знав би видавця (Б. Дідицького), бо з першим випуском альманаху (1860) був знайомий (другого випуску не було). Мабуть, до Федьковича дійшли чутки про підготовлюваний у Львові літературний збірник Я. Головацького і Б. Дідицького «Галичанин», перша книга якого вийшла в 1862 р. Тут було надруковано три вірші поета.

⁹ - У 1861 р. А. Кобилянський виїхав до Німеччини, а згодом до Америки. Відрікшись від православної віри, став проповідувати т. зв. вільну релігію.

¹⁰ - Верріна - персонаж із драми Ф. Шіллера «Змова Фієско в Генуї» («Die Verschwörung des Fiesko zu Genua», 1783), в якій ідеться про політичну боротьбу в Італії періоду пізнього Відродження. За твором, Верріна - противник властолюбного Фієско.

¹¹ - Кронштадт - місто у Трансільванії, яка тоді належала Австрії.

¹² - У листі до А. Кобилянського від 24 вересня 1861 р. Ю. Федькович вислав поезії «Пречиста діво, радуйся, Маріє!», дві «Думки» («Ой вийду я з хати...» і «Як я, браття, раз сконаю...»), «На могилі мого брата» (варіант А) та «Сонні мари» (див.: Писання, т. 4, с. 22).

¹³ - Мається на увазі друкована Б. Дідицьким збірка «Поезії Іосифа Федьковича» (Львів, 1862).

¹⁴ - Слова Дідицького Федькович цитує в оригіналі, але чесько-латинською транскрипцією.

¹⁵ - Приказка написана українською мовою чесько-латинською транскрипцією. Тут мається на увазі нещасливе кохання до Е. Марошані.

¹⁶ - Мій гріх! (лат.).- Ред.

¹⁷ - К. Горбаль намагався знайти для Федьковича роботу у Львові, та з того нічого не вийшло.

¹⁸ - «Вечерниці» - український літературно-громадський тижневик, видавався у Львові в 1862-1863 рр.

¹⁹ - Ю. Федькович розпізнав справжнє обличчя Б. Дідицького, зрозумів, що той хоче штовхнути його на шлях реакційного «москвофільства». Наступні слова листа - «він пустив мене на публіку» - означають, що поет почав соромитися своїх попередніх зв’язків із Дідицьким.

²⁰ - Лафатер Йоганн Каспар (1741-1801) - швейцарський німецькомовний письменник. Ю. Федькович, безсумнівно, мав на увазі його філософський трактат «Фізіогномічні фрагменти для заохочення людських знань і людської любові» («Physiognomische Fragmente zur Beförderung der Menschenkenntnis und Menschenliebe». 1775-1778), де робилася спроба встановити зв’язок між духовним світом людини й анатомічною будовою її черепа, контурами її обличчя. Трактат зазнав гострої критики письменників епохи Просвітительства.

²¹ - Батько поета, Адальберт Гординський-Федькович, помер у 1876 р. Тут, отже, поет говорить у переносному розумінні, оскільки перебував на той час із батьком у напружених стосунках, зокрема не міг пробачити, що він майже силою віддав його до війська.

²² - Для розумного досить (лат.).- Ред.

²³ - Теж оригінальний етюд (нім.).- Ред.

²⁴ - У матері поета, Анни Ганицької (1800-1864), від першого шлюбу (з М. Дашкевичем) було восьмеро дітей, більшість із яких рано повмирала. На час другого шлюбу (з А. Гординським-Федьковичем) їх лишилося тільки троє: Марія (1817-1848), Одокія (1820 - кінець 1830-х) та Іван (1823 - ?). Від другого заміжжя народилося троє дітей: Юрій (майбутній поет), Панкратій-Ізидор-Любин (1836 - помер через два місяці) і Павлина (1841-1853). Очевидно, коментовані слова стосуються поетової сестри Павлини.

²⁵ - «Маруся» - повість Г. Квітки-Основ’яненка.

²⁶ - «Апокаліпса» («Апокаліпсис») - найдавніший твір християнської літератури, написаний, за легендою, у 68-69 рр. апостолом Іоанном Богословом на грецькому острові Патмос.

²⁷ - Лавровський Юліан Григорович (1821-1873) - український ліберально-буржуазний культурний діяч, член галицького крайового уряду (віце-маршалок). 1861 р. у Львові організував культурно-просвітнє товариство «Руська бесіда», а 1864 р.- перший у Галичині український професійний театр.

²⁸ - Тут ідеться про Закарпаття, яке тоді називали Угорською Руссю.

²⁹ - Томачкевич - так Ю. Федькович називав Д. Танячкевича, поки не познайомився з ним ближче.

³⁰ - До листа, за свідченням публікаторів, був доданий такий рахунок книгопродавця М. Димета:

«Господину Федьковичу:

1 «Кобзарь» Шевченка - 1 зл. 88 кр.

1 Повісті Гр. Квітки (Основ’яненка), 2 томи - 5 злр.

1 Повісті Вовчка - 1 зл. 25

1 «Чорна рада» [П. Куліша] - 3 зл. 75

1 «Хмельниччина» [П. Куліша] - 0 зл. - 63

1 Портрет Шевченко - 1 зл. 88

Итого - 14 зл. 39 кр.

«Досвітки» [П. Куліша] - 1 зл. 88

16 зл. 27

Очевидно, саме про цю посилку йдеться у нарисі письменника «Кобзар і жовняри».

³¹ - Шашкевич Володимир Маркіянович (1839-1885) - український поет, перекладач, публіцист. Автор поетичної збірки «Зільник» (1863), редактор львівських тижневиків «Вечерниці» (1863) та «Русалка» (1866). У 1864 р. видав оригінальний сатиричний журнал «Дуля».

³² - Заревич Федір (1835-1879) - український письменник. У 1862 р. був редактором журналу «Вечерниці», у 1867 - газети «Русь».

³³ - Урсуца Семен-Ілля - денщик Федьковича-офіцера. Утопився під час купання 1 серпня 1861 р. У день похорону поет написав на його могилі вірш «Неділя завтра».

³⁴ - Мається на увазі оповідання О. П. Стороженка (1805-1874) «Закоханий чорт», опубліковане в 1861 р. у петербурзькому журналі «Основа» і, мабуть, передруковане у якомусь календарі.

³⁵ - Мабуть, журнал «Мета», перший номер якого вийшов у вересні 1863 р.

³⁶ - Батько поета А. Гординський-Федькович був ще живий, але працював у Чернівцях і в Путилів навідувався дуже рідко.

³⁷ - Танячкевич Данило Іванович (1842-1906) - український публіцист і культурний діяч «народовського» напряму. У 60-х роках через книготорговця Михайла Димета постачав Галичину багатьма українськими виданнями з Києва і Петербурга (родина Танячкевичів походила з Наддніпрянщини). Пересилав ці видання і Ю. Федьковичу. Автор брошур «Соціалісти межи семінаристами!?» (1877), «Наші просвітні починки» (1877), «Найлегші задачі з народної економії» (1878). Друкувався під псевдонімами Грицько Будеволя, О. Обачний, Дядько Данило та ін.

³⁸ - «Невільник» - поема Т. Г. Шевченка «Невольник» («Сліпий»), опублікована у петербурзькому журналі «Основа» в 1861 р.

³⁹ - Йдеться про твори П. О. Куліша (1819-1897).

⁴⁰ - Марковичка - Марко Вовчок (1833-1907).

⁴¹ - Головна моральна ідея (нім.).- Ред.

⁴² - У виховному оповіданні чи оповіданні взагалі, якщо хочемо, щоб воно мало поетичну вартість, повинен відбиватися вічно моральний закон, що добро перемагає, а все погане і зле гине. Коли ж добро зазнає поразки, то принаймні мусить перемагати ідея вищого світового порядку, морального принципу (нім.).- Ред.

⁴³ - Поки що про цей вірш нічого не відомо.

⁴⁴ - Ідеться про Ю. Лавровського та інших «чиновних» інтелігентів, які не хотіли посприяти Ю. Федьковичу у пошуках службової посади у Львові і тим самим прискорити його демобілізацію.

⁴⁵ - Як визнано, Федькович писав це у хворобливому стані. Ніколи більше цієї думки письменник не повторив і до останніх днів підписувався подвійним прізвищем «Гординський-Федькович». Однак це питання часто порушувалося в дослідженнях про письменника. О. Колесса написав книжку «Юрій Коссован (Осип, Домінік, Ігор Гординський де Федькович)» (Львів, 1893), а Р. Заклинський йому заперечив книжкою «Чи можна Федьковича Коссованом звати? (Слово в обороні правди)» (Львів, 1895). Багато уваги присвячено цьому питанню у монографії О. Маковея «Життєпись Юрія Гординського-Федьковича» (Львів, 1911), де міф про Коссована остаточно спростовано.

⁴⁶ - Кость - ідеться про Костя Горбаля. До нього Ю. Федькович справді написав листа через день-два, повторивши у стані хвороби версію про Коссована (див.: Писання, т. 4, с. 66-71).

⁴⁷ - Не зовсім точно. Мати поета походила з родини священика, батько - з дрібної шляхти.

⁴⁸ - На жаль, лист із цією порадою не зберігся.

⁴⁹ - Климкович Ксенофонт Григорович (1835-1881) - український поет «народовського» напряму, перекладач, видавець.

⁵⁰ - Д. Танячкевич зібрав серед друзів і вислав Ю. Федьковичу на лікування 50 ринських.

⁵¹ - Кость - Горбаль.

⁵² - тобто парубки із с. Довгополе.

⁵³ - Далі в листі йде вірш, відомий під назвою [«Мій сардак»] (див. с. 118 цього видання).

⁵⁴ - К. Климкович із Д. Та- нячкевичем мали видавати журнал «Напередовець». Журнал вийшов під назвою «Мета».

⁵⁵ - «Буковина» - німецька газета «Bukowina» (1862-1869); пізніша її назва «Czernowitzer Zeitug» («Чернівецька газета»).

⁵⁶ - Найбавер (Нейбауер Ернст Рудольф, 1828-1890) - німецький поет, літературознавець, журналіст і педагог. Активний учасник революції 1848 р. (ад’ютант розстріляного за участь у революції віденського коменданта Месенгаузера). Автор поетичних збірок «Schielf und Weide» («Тростина і верба», 1847), «Oesterreichische Gedichte» («Австрійські поезії», 1849), «Lieder aus der Bukowina» («Пісні з Буковини», 1855), філософських поем «Nogaia oder die Steppenschlacht» («Ногая або степова битва», 1876), «Die Ideonen» («Ідеї», 1882) прозової збірки «Erzöhlungen aus Bukowina» («Оповідання з Буковини», 1868), кількох літературознавчих досліджень. Редактор газет «Der freie Wiener» («Вільний віденець», 1848) та «Bukowina».

Ю. Федькович познайомився з Нейбауером у 1859 р., коли після італійського походу вернувся до Чернівців. Між двома поетами зав’язалася щира творча дружба. Вона не перервалася й тоді, коли в 1872 р. Нейбауера було переведено з Чернівців у Радівці директором гімназії. На жаль, Е. Нейбауер перед смертю спалив свої листи, у тому числі й від Федьковича.

⁵⁷ - «Страхопуд» - сатирично-політичний журнал «москвофільського» напряму. У 1863- 1867 рр. виходив у Відні, в 1872-1873 рр. - у Львові; у Віденський період його редагував публіцист і відомий винахідник Й. М. Ливчак (1839-1914). Ю. Федькович має на увазі другий номер «Страхопуда» за 1863 р. із сатиричним малюнком «Концерт руський», яким художник критикував протиріччя у галицькому культурно-освітньому житті.

⁵⁸ - «Дім народний» - правильно «Народний дім» - культурно-освітня установа, заснована 1849 р. у Львові, а згодом в інших містах Галичини.

⁵⁹ - За скасовану в 1848 р. панщину селяни Австрійської імперії мусили сплачувати панам т. зв. індемнізацію, особливо за ліси й пасовиська, які громади мали «викупляти». У 60-х роках XIX ст. для вирішення частих судових процесів панів із сільськими громадами були створені сервітутні комісії. Селяни Довгопільської округи (10 сіл) обрали своїм захисником Ю. Федьковича. За час діяльності у сервітутній комісії (1863-1868) поет немало прислужився народній справі. Д. Лук’янович присвятив цьому питанню спеціальне дослідження: «Федькович заступником і оборонцем громад Довгопільського околу в сервітутовім процесі 1864 р.» (Писання, т. 4, с. 375-407).

⁶⁰ - Мабуть. Е. Нейбауер.

⁶¹ - Назва німецької збірки написана нерозбірливо.

⁶² - Мова йде про Танячкевичевих друзів - Гната Гарасевича і Якова Гудика.

⁶³ - Д. Танячкевич висилав Ю. Федьковичу другий том збірника П. Куліша «Записки о Южной Руси» (Спб., 1857), де анонімно публікувалася Шевченкова поема «Наймичка».

⁶⁴ - Хрестик, Нарольський, Квятковський, Кушнір, Павлинчук, Тевтул, Салагор - товариші Ю. Федьковича по військовій службі.

⁶⁵ - Оссіан - за легендою, бард кельтів, що жив нібито у III ст. В Шотландії та Ірландії «Оссіанові пісні» передавалися усно віками. В 1765 р. шотландський учитель і фольклорист Д. Макферсон (1736 - 1796) видав «твори Оссіана» у двох томах. Вони набули широкої популярності у світовій літературі, та згодом з'ясувалося, що, за винятком кількох фрагментів із гельського фольклору, це все були підробки самого Макферсона.

⁶⁶ - Сербські народні пісні у німецьких перекладах Терези Альбертіни Луїзи фон Якоб Тальві (1797-1870) вийшли у двох книгах в 1825-1826 рр. під назвою «Volkslieder der Serben». У 30-х роках XIX ст. з’явилися перші українські переклади сербських пісень (М. Шашкевича, Я. Головацького, А. Метлинського).

⁶⁷ - Під такою назвою в альманасі «Хата» (Спб., 1860) було опубліковано баладу Т. Шевченка з циклу «В казематі» «Чого ти ходиш на могилу?». «Калина» - назва редакційна (П. Куліша).

⁶⁸ - тобто поему Т. Г. Шевченка «Єретик».

⁶⁹ - 1 травня 1866 р. група віденських студентів-українців на чолі з А. Вахнянином писала Ю. Федьковичу: «Мов ластівку на весну, повітали ми звістку, що Ви у нас, у Відні, загадали печатати Ваші поемати. Коб здорові були та дужі за таку гарну гадку. Не ялося Вашим працям, чи там тим задушевним словам, пропадати: ми б не то нас лишень, але і всіх громадян галицьких тяжко покривдили, не закасавши до сего діла наших рукавів... Пришліть нам лишень ласкаво Ваші пісні, а ми, не змінивши їх ні на крихточку, пустимо все в широкий світ» (Писання, т. 4, с. 131-132).

Відповідь Ю. Федьковича загубилася. Даний лист поета є відповіддю на лист А. Вахнянина від 18 червня 1866 р. (Писання, т. 4, с. 137- 138).

Вахнянин Анатоль (Наталь) Климентович (1841-1908) - український композитор, музичний діяч, літератор. На його музику покладено вірш (слова О. Колесси) «Шалійте, шалійте, скажені кати». У 60 х роках XIX ст.- один із керівників галицьких «народовців».

⁷⁰ - тобто галицькі «москвофіли».

⁷¹ - «Сині пюрця» - Поезія, написана Ю. Федьковичем під великим впливом Т. Г. Шевченка. Робилася спроба видати її окремо у Відні, та побачила вона світ у 1867 р. у коломийській збірці поета (вип. 2, с. 43-47).

⁷² - Початкова стадія туберкульозу трахеї (нім.).- Ред.

⁷³ - «Правда» - літературно-науковий «народовський» журнал. Виходив у Львові в 1867-1898 рр. (з перервою у 1870-1872 рр.).

⁷⁴ - Данило - Танячкевич.

⁷⁵ - У листі до К. Горбаля від 18 травня 1867 р. Федькович повідомляв: «Оногди - у середу отсе - найшло мене несподіване лишенько, да таки собі не абияке, але німецьке, братчику мій любий. От що: приїхав офіцер від жандарів, і мусив я єму на письмі подати, якої я гадки о Голуховськім, Дідицькім, Головацькім, нашім Гакмані і о вас деяких. Я коротко описав, що знав, да незабавом мушу докладний мемуар усего того списати і єму подати... А вас прошу, братчики: пришліть мені листи, часописи, брошури і т. д., котрі би могли досвід дати, що наша партія («народовців».- М. Ш.) з австрійським правительством держить... Діло неабияке, але дуже, дуже важне. Для того вас молю з прислом документів не ждати другої зазулі, бо я у великім клопоті. Сей лист мій, скоро го прочитаєш, верж у піч...» (Писання, т. 4, с. 151-152).

⁷⁶ - Газета «Русь» 26 травня 1867 р. надрукувала матеріал «Руський театр. Хвилеві патріоти» без підпису, лише вгорі зазначалося: «Від Бродів». Анонімний автор писав про Федьковичеву творчість: «Сам наш Федькович... далеко лучче писав, доки ми не стали величати його в письмах наших; послідні ж утвори його - як «Рожеві квіти» і інші дрібні поезії - суть тільки забавкою без цінності. А предці при його знанні руської народної мови, при його поетичнім таланті він в силі був би утворити що путнього, розчитавшись в нашій історії й покинувши споминки військові, которі, наколи повторяються зачасто, хоч би природно представлені, не роблять уже того ефекту, як його поезія про загибаючого улана, поміщена в «Слові», його «Шельвах» і інші початкові його поезії. Навіть його комедія «Так вам треба!» не зробила б на сцені жодного іншого ефекту, окрім того, котрий його ім’я, яко ім’я народного писателя, викликує».

⁷⁷ - Авербах (Ауербах) Бертольд (1812-1882) - німецький письменник. Найбільшого успіху досяг своїми «Шварцвальдськими сільськими оповіданнями» («Schwarzwälder Dorfgeschichten», 1843-1854).

⁷⁸ - «Буквар» - Турбуючись про розвиток освіти рідною мовою, Федькович у середині 60-х років XIX ст. написав перший на Буковині український «Буквар». Підручник розглядала крайова консисторія і винесла такий присуд:

«Благородному господину Федькович[у], поручик[у] в Ростоках.

Предложенный консистории от господина поручика «Буквар для господарських діточок на Буковині» возвращается господину издателю с тем примечанием вспять, яко таковый по результате цензуры и зъ гляду дидактичного и методичного во училищах народных на Буковине не может употреблен быти.

От консистории Буковинской в Черновцах дня 24 юния (6 юлия) 1867... Архимандрит епархии Бенделья» (ІЛ, ф. 58, № 145).

Ю. Федькович робив також спроби видати «Буквар» у Львові та Відні, але безуспішно.

⁷⁹ - Партицький Омелян Осипович (1840-1895)-активний діяч «народовського» руху в Галичині, мовознавець, історик, етнограф, дослідник літератури і видавець. Опублікував багато Федьковичевих творів, щоправда, нерідко зі своїми правками.

⁸⁰ - Що висилав поетові О. Партицький, невідомо, бо лист його не зберігся. Натомість маємо лист О. Партицького до Ю. Федьковича від 7 жовтня 1867 р., де говориться: «Писав Вахнянин, щоб вислати на Ваші руки 50 рн. Та, коли ласка, не цурайтеся тою дрібною лептою. То не нагорода, але руський гостинець від рідної Галичини. Я готов, коли не розгніваєтеся, що три місяці присилати малі дарунчики, а Ви привітуйте їх приязним серцем. Нехай хоч побачите, що у нас щира любов до великих людей еще не вигасла» (Писання, т. 4, с. 172).

⁸¹ - Свій до свого тягне (нім.).- Ред.

⁸² - Для розумного досить (лат.).- Ред.

⁸³ - Терлецький Остап Степанович (1850-1902) - український публіцист, літературознавець і громадський діяч революційно-демократичного напряму, соратник І. Франка та М. Павлика.

⁸⁴ - Йдеться про повість П. Куліша, друковану у «Правді» в 1867 р. в перекладі з російської мови.

⁸⁵ - Бучинський Мелітон Осипович (1847-1903) - український фольклорист, етнограф і публіцист. Вів жваву кореспонденцію з Ю. Федьковичем, М. Драгомановим, Оленою Пчілкою та іншими діячами української культури. Залишив цікаві спогади про Федьковича (записані й надруковані Р. Заклинським у «Літературно-науковому віснику», 1901, т. XIII, кн. 1, с. 13-20).

⁸⁶ - Перебендя - один із численних псевдонімів українського письменника, критика й публіциста О. Я. Кониського (1836-1900). У 60-х роках він приїжджав до Галичини і часто тут друкувався.

⁸⁷ - Трохи того, трохи цього, а взагалі нічого (євр.).- Ред.

⁸⁸ - Як видно, повість «Кармелюк», що друкувалася у «Правді» в 1867 р., не сподобалася Ю. Федьковичу і йому не хотілося вірити, що її написала авторка знаменитих «Народних оповідань».

⁸⁹ - Слюсарчук Антін - член станіславської «народовської» громади. Влітку 1867 р. разом з М. Бучинським відвідав Ю. Федьковича у Путилові, маючи негласну мету примирити поета з редакцією «Правди».

⁹⁰ - 18 вересня 1867 р. О. Партицький писав Ю. Федьковичу: «Я загадав із новим роком видавати місячний український зборник на взір давнішої української «Основи». До сього діла узялися найперші сили нашої Русі: Куліш, Кониський, Костомаров і інші українці. З Галичини много приобіцяло помагати. Жаль би тільки було, якби у великому, поважному зборі наших писателів не стало Вашого дорогого імені. Натоді наші галицькі сили не много варті. Ми потребуємо доконче Вашого літературного проводу» (Писання, т. 4, с. 167-168). Задум О. Партицького лишився нездійсненним.

⁹¹ - Ю. Федькович переробляв (не перекладав) свій перший драматичний твір - комедію «Так вам треба!».

⁹² - 18 вересня 1867 р. О. Партицький повідомляв поета: «Писав до мене наш славний Куліш: «Не навтішаємось ми тут речами вашого Федьковича! «Пливе Дністер - тихий, як той руський народ, широкий, як його думка, глибокий, як його рани» і т. д. На палітрі в сього маляра свої - не позичені фарби. Буде у вас, буде красна література!» ...От так, бачите, судять Ваші твори люди учені і тямущі!» (Писання, т. 4, с. 168).

⁹³ - У 1867 р. у Львові О. Партицький видав двотомний «Німецько-руський словник».

⁹⁴ - Офіційно (лат.).- Ред.

⁹⁵ - Рожанський Гнат (1844-1883) - галицький культурний діяч, «народовець». У середині 60-х років, навчаючись у львівській семінарії, готував до друку в Галичині твори Шевченка. Надсилав Ю. Федьковичу цінні видання.

⁹⁶ - Ільницький Василь Степанович (1823-1895) - український письменник, лінгвіст, історик і педагог. Деякий час займав керівну посаду у львівській шкільній раді, тому Ю. Федькович звертався до нього з приводу видання свого «Букваря».

⁹⁷ - Маються на увазі три випуски коломийського видання «Поезії Юрія Городенчука-Федьковича» (1867-1868).

⁹⁸ - О. Терлецький, заходами якого в основному вийшли два перші випуски коломийського видання поезій Ю. Федьковича, просив поета вислати нові українські твори. Федькович запропонував видати свої німецькі поезії і заявив, що лише після того надішле українські. Терлецький погодився. Однак справа виявилася складнішою, ніж він думав. «Може, гніватиметеся на мене, що я так довго не відписував... - виправдовувався Терлецький перед Федьковичем у травні 1868 р. - Та не винен я тому: раз - що хорував довго по святах великодніх, а потому - що таки не було що писати, бо чекав-єм відпису на мої листи з Липська, Штутгарта і Гамбурга. Тепер дістав я їх. З Штутгарта пише книгарня Коттого... що друкування Ваших поезій на себе взяти не може, бо занимається тепер великими предпринятіями. З Гамбурга відписали, що, не знаючи автора і єго становиська в літературі, не можуть брати на себе наклад. З Липська то само відписали...» (Писання, т. 4, с. 180). Терлецький і далі робив спроби надрукувати німецькі поезії Федьковича, та поет образився і вимагав негайно повернути рукопис. «Ви мені писали,- дорікав Терлецькому,- що вже маєте гроші складені печатати мої німецькі поезії, а тим часом ви пустилися в жебри. Се би кождий дурень потрафив... Більше не важтеся до мене писати, бо листи ваші не прийму. Манускрипт зараз мені назад!» (Писання, т. 4, с. 181). Образа поета мимоволі поширилась на всю станіславську «народовську» громаду.

⁹⁹ - Досі рукопис цієї повісті Ю. Федьковича виявити не вдалося.

¹⁰⁰ - На адресу пошти (нім.). - Ред.

¹⁰¹ - Замість планованої «Покрови» у Чернівцях на початку 1869 р. було організоване товариство «Руська бесіда».

¹⁰² - Йдеться про чернівецького митрополита Євгенія Гакмана.

¹⁰³ - У Федьковича помилка. Треба: с[ього] р[оку].

¹⁰⁴ - Тут Федькович висловлює негативне ставлення до О. Кониського, котрому належали ці псевдоніми.

¹⁰⁵ - Очевидно, йдеться про трагедію Ф. Шіллера «Підступність і кохання».

¹⁰⁶ - Ю. Федькович чекав дозволу на друкування свого «Букваря».

¹⁰⁷ - У 1869 р. львівська «Просвіта» запланувала видавати серію книжок під назвою «Зоря, читаночка для сельських людей». О. Партицький, як видно, запрошував Ю. Федьковича до участі в них. У першій книжечці серії (Львів, 1869) надруковано Федьковичеву байку для дітей «Коник каже...».

¹⁰⁸ - Мова йде про поезії «Куда?» і «Дезертир» («Розстріляти мня ведете?...»). З них тільки першу надруковано в «Правді», і то аж у 1872 р.

¹⁰⁹ - На початку червня 1869 р. Ю. Федькович просив М. Бучинського, який тоді вчився у Відні: «Тогід післав я до Фр. Шусельки, редактора «Реформи» у Відні, мої німецькі поезії в манускрипті, єму їх дедикуючи. Потрудіться, добродію, до того пана (National Hotel) і запитайте в єго, чи він мій манускрипт дістав і чи я го в чім не осердив, бо ні письма, ні відповіді від него не маю» (Писання, т. 4, с. 188).

¹¹⁰ - 31 серпня 1869 р. Ю. Федьковича було призначено інспектором шкіл Вижницького повіту.

¹¹¹ - У 1869 р. М. Бучинський видав у Відні своїм коштом «Співаник для господарських діточок» Ю. Федьковича. Незабаром поет підготував другу частину цієї збірки, але твори з неї побачили світ лише у чернівецькій «Бібліотеці для молодіжі» (1885-1886).

¹¹² - «Співаник для господарських діточок» вийшов «друком о[тців] мехітаристів», тобто у друкарні духовного ордену.

¹¹³ - Тараса Шевченка.

¹¹⁴ - «Основа» - громадсько-політична газета «народовців», виходила у Львові в 1870-1872 рр.

¹¹⁵ - Очевидно, на той час Федькович уже був підготував свій колядник, що вийшов у 1873 р. у Львові під назвою «Руські церковні і народні коляди і щедрівки». Зібрані поетом колядки і так звані маланчині пісні (зимовий обрядовий фольклор) увійшли до Писань, т. 1, с. 604-700.

¹¹⁶ - Кулішівка - запропонований П. Кулішем фонетичний правопис. В Галичині уперше був прийнятий журналом «Мета» (1863), за ним пішли й інші «народовські» видання. Загалом гостра боротьба за правопис («азбучна війна») точилася в Галичині від часів «Руської трійці» до перших десятиріч нашого століття.

¹¹⁷ - Після невдалих спроб видати «Буквар» Ю. Федькович склав невеличку популярну книжку для читання, яка вийшла 1873 р. у Львові на кошти «Просвіти». На титулі заголовок: «Вечерниці. Читанка для сельських людей. Написав Ю. Федькович». Були тут і його, і чужі твори. Як видно з цього листа, Федькович готував до друку й другу книгу читанки, проте з якихось причин вона не вийшла.

¹¹⁸ - Лессінг Готхольд Ефраїм (1729-1781) - видатний німецький байкар, драматург і літературний критик, один із основоположників німецької класичної літератури.

¹¹⁹ - 24 березня 1875 р. О. Партицький писав Ю. Федьковичу: «Я з другим півроком видавати буду газету для учителів сельських. Попри школьних річах хотів би я утворити й фейлетон белетристичний. Отож велику честь зділали б Ви мені, наколи б я в первих зараз числах міг помістити Вашу яку повісточку,- та єще, єсли можна, з учительського життя. А може, зложили б Ви яку пісню школярську на взір «Співаника…» - я єї надрукую в газеті враз з нотами» (Писання, т. 4, с. 241).

Видання, про яке говорить О. Партицький, мало назву: Газета школьна. Письмо педагогічне під ред. Ом. Партицького. Виходило воно у Львові в 1875-1879 рр. Ю. Федькович участі в ньому не брав.

¹²⁰ - Ю. Федькович турбувався про розпродаж тиражу, проте його «Довбуш» німецькою мовою так і не вийшов.

¹²¹ - У липні 1872 р., прийнявши пропозицію «Просвіти» стати редактором її видань, Ю. Федькович приїхав до Львова. Однак поетові не були створені нормальні умови для праці. До того ж диктувалися теми, передусім релігійно-моралізаторські, написане правили на свій смак. Витерпівши «14 чорних місяців», поет повернувся на Буковину. Однак, зв’язаний з «Просвітою» угодою, змушений був ще деякий час працювати на неї дома.

¹²² - О. Партицький, будучи заступником голови «Просвіти», замовив Ю. Федьковичу «Казку про білого коня-віщуна золотогривого, або як то царівна Єлена за старшого чорта віддалась і що вона у пеклі виділа» (Федькович Юрій. Твори. В 2-х т., т. 2, с. 488).

¹²³ - Гонта Іван (?-1768) - один із керівників антифеодального повстання на Україні, відомого під назвою Коліївщина. Страчений польською шляхтою. Драматичного твору про Гонту Ю. Федькович не написав.

¹²⁴ - «Кара Дьордій»- Трагедії під цією назвою Федькович не написав.

¹²⁵ - Драгоманов Михайло Петрович (1841-1895) - український публіцист, літературознавець і громадський діяч буржуазно-демократичного, потім ліберально-буржуазного напрямку. Переслідуваний за політичну діяльність, змушений був емігрувати з царської Росії. Тривалий час жив у Женеві, Софії. Мав значний вплив на культурно-громадське життя Галичини. Зустрічався з Ю. Федьковичем у 1873 і 1875 рр., зібрав і видав його прозові твори (Повісті Осипа Федьковича. К., 1876). Активно листувався з І. Франком, М. Павликом, М. Бучинським.

¹²⁶ - Йдеться про лист Драгоманова зі Львова. «Восени,- звертався він до поета,- писав я Вам з Києва про повісті Ваші і про місце в Одесі, та не дістав од Вас ніякого одвіту. Тепер я у Львові, привіз з собою 150 екз. Ваших «Повістей...» з моїм «Переднім словом про галицьке письменство» і 2 ф[унти] нашого чаю. Посилаю тільки 1 екз. «Повістей...», кілька брошурок нових - київського видання і чай, а інше зоставляю на руки д. Лонгина Лукашевича - в редакції «Правди», з тим, що він поступить з ним, як Ви звелите, пошле по способу, який Ви укажете» (Писання, т. 4, с. 253).

¹²⁷ - На підставі наклепницького доносу на Ю. Федьковича йому загрожував судовий процес. Поет надто драматизував становище - справа закінчилась простіше, ніж він гадав.

¹²⁸ - Остання телеграфна станція: Вижниця, Буковина (нім.).- Ред.

¹²⁹ - Воробкевич Сидір (1836-1903) - український поет і композитор.

¹³⁰ - Лукашевич Лонгин (1839-1882) - видавець і перший редактор журналу «Правда».

¹³¹ - С. Воробкевич готував до друку альманах «Руська хата», що вийшов «коштом громадським» у 1877 р. Крім драми «Довбуш», там були вміщені й поетичні твори Федьковича «Явір», «Де доля?», «О, чом, Дунай?..» та «Волошин».

¹³² - Мова йде про рукопис поетичної збірки «Дикі думи».

¹³³ - М. Бучинський, який працював адвокатом у Станіславі, звернув увагу Ю. Федьковича на те, що «Gazeta Lwowska» 13 серпня 1886 р. вмістила оголошення про розшук Андрія Гординського-Федьковича, на маєток якого в с. Гординя на Самбірщині претендують якісь родичі. Бучинський повідомляв, що Ю. Федькович теж має право на частку, якщо перебуває з А. Гординським-Федьковичем у родинних зв’язках. «Коли се,- писав,- чоловік Вам чужий, то лишіть лист сей без одвіта, колі ні - то буду готовий з правничою радою» (Писання, т. 4, с. 325).

Ю. Федькович дійсно доводився родичем А. Гординському-Федьковичу, а яким саме - докладно в листі не міг пояснити, бо, перебуваючи в досить складних стосунках з батьком, майже не цікавився його шляхетською родиною.

¹³⁴ - Насправді самбірський староста і радник намісництва у Львові Осип Гординський-Федькович помер у 1884 р.,- про це поет не знав. Батько Федьковича, Адальберт Гординський-Федькович (1809-1876), мав рідного брата Андрія (1834-1906), який працював лікарем, але то була інша особа.

¹³⁵ - Ritter von Fedkowicz - Для більшої переконливості, що він має зв’язок із родом Гординських, поет підписався повним батьківським прізвищем. М. Бучинський, однак, для відстоювання справи Ю. Федьковича на суді мав мало аргументів. Тому він відписав поетові: «З причини, що дати листа Вашого з 22/8 не суть настільки докладні, щоби можна було виступати іменем пана Андрія Гординського, для того нема можності в справі... які-небудь починати кроки правні» (Писання, т. 4, с. 327). Хворий поет більше цього питання не порушував.