Федькович Ю.

ЯК КОЗАМ РОГИ ВИПРАВЛЯЮТЬ

Фрашка в 1 відслоні

(Вільно за Шекспіровою драмою «Як пурявих уговкують»)¹

ОСОБИ

Катря, Олена, Сеня - дівчата з Заставної.

Тодір Лиховоля - їх отець.

Іван, Стефан - парубки з Заставної.

Василь Недобрюк - парубок,

Дмитро, Векла - його стариня,

Гриць - його слуга,

Дружба, Просатар - всі з Дорошівців.

Весільні гості, бояри, музики.

Дія ведеться то в Тодоровій, то в Дмитровій хаті, то на базарі у Заставні.

I СХІД

Базар у Заставні. Серед базару стоїть Василь.

Василь (співає).

Най ся женить, хто си хоче,

Я тим голов не клопочу

Та й не буду клопотати,

Бо ми воля - не до ката.

Дівка як в вітця дівує,

То ніхто її не чує;

Така тиха та благая,

Що казав би-сь: вона з раю.

Та як рубом голов вкриє,

То казав би-сь, що їх три є;

Три чортики, ще й з лабами:

О, не раз ночуй за брамов!

Бо як стане тя лоточить,

То вивалиш тільки очі,

А як швидко де не бризнеш,

То й тусанів гарних лизнеш!

Хіба я отсе не правду кажу, чи що? О, я оперед такого великого панства брехні торанити не буду, бо на другий раз сюда і зазирнути би не прийшли, не то що! Дівка, доки не віддана, то сховає свої пазурики, неначе та кіточка: присягав би-сь, що там тобі і одної пазуриночки немає! Та по весіллю... Ох тобі лишенько!., покаже їх тілько, що лиш очі вивалиш, як баньки. Та я про себе не боюсь, щоби я їх борзо не поперетинав, бо мого батька недаром люди Недобрюком назвали,- а син в батька вдався, та ще й як! За теє ж не хоче за мене в [Дорошівцях]² й найпуща дівка піти, бо боїться. А я на збитки сюди, у Заставну, пішов нібито на обзорини: може би, хоть тут яке диво запопасти - богдай з одним оком. А про пазурики, як казав, мені не страшно, бо вмію гарно обтинати... А цить же: хтось іде? Три дівці! А які гарні та убрані! Мабуть, не бідолахів дочки! Гм.

Катря, Олена і Сеня надходять.

Василь. День добрий вам, молоді дівчата!

Катря. Молоді чи не молоді, а тобі, смаркачу, засі нам день добрий казати, бо ми з тобою на пиві не були та ні в твого смутчого батька на храму - чорт його знає, хто він. А коли не знаєш, як таким цапам, як ти, у Заставні роги виправляють, то зараз видітимеш! Дурню один! Пройдисвіт! Дражни псів!

Минають.

Василь. Гречне ваше слово, панночко! Привіт у Заставній не згірший, ніщо й казати; та зате мені вподобалась, що хоть свої пазурики не ховає, але по правді показує. Та діськи! Мені вподобалась, без жарту! Ті преанахтемські пазурики набік - дівка, як вермінка! (Лоскає язиком.) Та що би то за слава та за диво було, коли би я такій кралі пазурики пообтинав - а то з коріньом!? Сміха на всю губу!.. Сватаю, єй-богу, сватаю! Та відки ж я довідаюсь, чия вона? От, слава богу, онде ідуть Іван та Стефан, давні мої знакомі,- они і знатимуть, чия тото така гординя неприближуща. Ходіть, ходіть, братчики!

Іван і Стефан надходять.

Іван. І слихом слихати, і видом видати! Прецінь, хоть раз давній наш побратимко у нашу Заставну заблудив! Ми вже думали, що, у війську бувши, нас зо шумом позабував. Як нам ся маєш? Як живеш? Чого так гориш, неначе кропивою обжарений?

Василь. Чорт йому! Такі-то у нас дівки пекучі, що то й кропиви не треба, не то що! Дала мені гарний «добрий день», ніщо й казати! О, тота там, усередині, що очі у її світять, неначе дорогий камінь, чи що. Та коби хоть не така гарна та убрана! А до чоловіка аж скобоче, дивлячись! Як сю не візьму, то й женитись не буду - от що!

Стефан. Вовк шерсть тратить, а натуру не тратить. Який був давно палкий та прудкий, такий і тепер,- і в війську нічого з ним не порадили. А гарна би то парка була, ніщо й казати! Она би до тижня по шлюбові ходила з обломленими руками, а ти - з розваленою головою та видряпаними очима. Ха-ха-ха! Та коли лиш тебе кортить, то і сьогодня висватаєш. А старий тобі до гарця червоних віна ще й ноги цілував би, не то що, бо у нашому селі нема таких дурнів, щоби їх кортіло за мамону собі чорта на голову брати. Ти думаєш, що я отсе жартую? Старий при людях казав, що хто би йому біду з хати взяв, тому відразу дає шість тисяч червоних, а худоби - кілько сам хотітиме.

Василь. Я сватаю! Їй-богу, сватаю,- дійся божа воля!

Іван. Коли так, то будемо собі шваграми усі три, як тут стоїмо. Бо я люблю Олену, а Стефан - Сеню. Старий би з радої душі їх за нас дав, але каже, що доки гризи з хати не збудеться, то й одну з молодших не віддасть. Отаке-то, товаришу! Та я се жартую, братчику, бо й хто би доброму чоловікові радив таку в’язю собі на шию силяти? Не аби побратимові, але навіть і тій ні, що в корчі сипить: бо ти не знаєш, брате, що то за в’язя та що то за гадюка!

Василь. Руку сюда, братчики,- ми до двох неділь шваграми! Коли я козі роги не виправлю, то можете мене в горботку убрати та до жидівської дитини у мамки дати. А тепер собі ще якої заспіваймо - та гайда у старости!

Співають.

Кому дасть бог в світі долю,

То не жаль му стратить волю:

Волю стратить - доля буде!

Так чинили здавна люде.

А хоть жінка і полає,

То чоловік розум має;

Має розум, має руки,

А ще дещо - до науки!

Бо то часом в часі слово

Уговкає чорта злого,-

Та би жінку не вмирило?

То би було з дивен диво!

Бо ті жінки не такії,

Як їх пишуть люди злії,

Сли лиш дурнів за ніс водять

І лиш жусом верховодять.

Та хто їм ся вкаже паном,

Тому в свій час - і снідання,

І обідець, і вечеря,

І порада люба, щира.

Ідуть.

II СХІД

Кімната у Тодоровій хаті. Олена і Сеня входять з шиттями і сідають біля вікон.

Олена. Ти не виділа учора Івана?

Сеня. Виділа на базарі: стояв з Стефаном та з тим дорошівським парубком, що про його славлять, що дуже лихий. О, того коби-то нашій Катрі - той би їй борзо роги виправив, не бійсь! Та ту, мабуть, і чорт з рогами не взяв би, не то що! А ми обі навіки нещасливі, бо батько присягався, що нас доти не віддасть, доки тої гризи з хати не збудеться. Ох мені лишенько! Пропали і ми дві, пропав і мій Стефан, пропав і твій Іван! Всі ми пропали, а через кого? Через одну змію!..

Олена. Не журись, сестричко,- може, ще бог змилується. Батько наш добрий - не схоче чотири душі через одну язю тратити. А може, найдеться ще такий божевільний, що біду візьме, бо батько казали учора на базарі при людях, що утроє дають тілько віна, що обіцяли, аби лиш хто такий відважний найшовся з бідою свій вік коротати та свою голову товчи. А я буду батька просити, щоби і моє віно до Катриного доложили,- може би, хто борше злакомивсь. Мій Іван у батька віна не бажає, лиш мене одну. Мій сизокрилий! Та й про віщо би йому то віно і здалося, такого великого багача єдинчукові?..

Сеня. Хіба мій Стефан так не каже? «Пане Тодоре,- каже іноді до батька.- Коли хочете, то я вам з моєї кишені даю зараз тисячу червоних, лиш не топіть нас двоє, не закопуйте нашу долю молоденьку,- гріх вам буде!» Бо де ж се є, каже, правда в світі, аби через одну казюку, через одну вогняницю двоїм молодим вік занапастити? Та що з того, коли батько як що собі у голов уклепають, то хоть би і сам бог радив, то не поможеш! Тілько того, що година наша бідна та нещаслива!.. Та пазьмо, сестричко, бо мені здаєсь, що вже йде наш кат, наше горе пекуче! Так, она!

Катря уходить.

Катря. А що? Вишили по рушникові? Та ви отсе нічого і не вишили - ви сякі-такі ледащиці, гаволовиці! За те ж вам отсе! та отсе! та ще отсе!

Олена і Сеня утікають.

(Кричучи.) Я вас учитиму, як по цілій днині теленіти та гави ловити, а нічого не робити! Преанахтемські чортові дочки! Та же ви від мене більше кулаччя та кочержаників з’їсте, як у вашого батька хліба, що вас таких ледащиць вигодував, чортзна-нащо і кому! Але доки ще мене стане, то не мете ви мені гави ловити та про друків небилиці плести! Не бійтесь - не хоче батько, то я вас учитиму, сякі-такі!..

Тодір, що досі нишком у дверях стояв, вступає.

Тодір. Що знов за примхи, Катре? Чи ти вже не гадаєш твою злість хоть одробиночку вгамувати? Чи ти хочеш твою долю навіки закопати, а мене без часу у гріб трутити? Ох, дочко, дочко! Схаменися, доки ще час, аби відтак не запізно було. Коли бога не боїшся, то хоть людей стидайся, нещаслива! Ох, за що ж то ти мене так побив та покарав, господи милосердний!

Катря. Чорт хіба вас мордує та карає. А я про ваші ханьки рук не загну та не ждатиму, аби мені хтось на голові кілля тесав,- то знайте! А коли ще ліпше хочете знати, то вам скажу, що засі кождому мною верховодити - хоть би і вам самим! От що! Я вже не опелінок! А коли-сьте ваші донечки так розпустили, що нічого би не робили, лиш цілу днину у вікні сиділи та за друками гави ловили, то вирядьте ж їх за ними. А я як котрого друка уздрю, що ме сюди швендятися, то голову му провалю і донечкам вашим очі випарю окропом - висіли би їм ще сьогоднішньої днини! (Іде.)

Тодір. Або ж се не кара божа та не суд господній упав на мне, нещасливого? Та кобих хоть знав, у кого біда вдалася - така непевна, як гадюка? Хіба ж у чорта самого; бо люди приповідають, що він - щез би! - полуденником перекидаєсь та малі діти у полуднішню пору, коли люди при роботі лишуть саму дитину в хаті або в полі, підмінює. Отаке підмінче і се, і се мусить бути, бо мати покійна добра була, як та голубка, що мене, такого нещасливого, на тім світочку лишила. Нічого не приходиться робити, як усьо лишити, а самому йти, куда очі видять та ноги несуть! Хіба ж би я був се давно вже не зробив? Так мені жаль тих двох, що без моєї голови мусили би у найми йти або від біди світа ловити, так як я. Та ще ж одно спробую: розголошу у цілому повіті, що хто її візьме, тому сей час даю увесь мій маєток, навіть віно Оленино та Сенино, лиш аби нужди спекатись. Тим двом найдуться люди і без віна, бо добрі та любі, як день любий. Лиш тую одну біду ні мені продати, ні мені проміняти! О матінко Христова!..

Чути сторожа.

Хтось там іде?..

Іван, Стефан і Василь входять.

Іван. День вам добрий, батьку Тодоре! Чого такі смутні та недовольні, бадечку? За́годі, єй-богу, загоді! Та коли ваша ласка буде, то ме відтепер за вас отсей наш побратим воювати. Ми і прийшли, щоб много не короводитись, з отсим гідним легінем, а нашим давнім товаришем на вашу Катрю в старости. Що вона собі лихе́нька, то ми йому вже казали. Та йому се ще й радше; лиш тілько хоче, аби ви за мене дали Олену, а за Стефана - Сеню,- та й за дві неділі весілля!

Василь. Те так і є, батьку, як мій побратим каже; бо Катря мені вподобалась, а за решту - моя жура. Одно лиш то собі вперед виговорю: аби мені від вас ніякої перепони ані в якім-небудь ділі не було, що-небудь би я робив, бо і я собі примхований вдався - а може, ще і вашу Катрусю перестиг, коби здорова була! За сим словом прошу о вашу відповідь, батьку Тодоре!

Тодір. Катрьо!

Катря уходить.

Я отсе тебе заручаю з цим парубком. Хочеш іти за нього - добре, а ні - то ти не моя дочка, а я не твій батько, і від сьої години щоб ти мені і на моєму задвір’ю не находилась! Я дотепер суферяв усьому, як рахманин, а відтепер не буду. Не послухаєш моїх речей, дочко, то проклята єси від мене на афтемні дні!.. Чуєш, дочко? На афтемні дні!.. Ходім тепер, легіні, у сад дещо порадитись, а сі голуб’ята нехай собі пізнаються.

Стефан. Любої розмови!

Тодір, Іван і Стефан ідуть.

Василь. Та й так, Катрусечко-серденько: коли бог поможе, то ми собі за дві неділі і в парці? А парка то буде, парка! І чорти в пеклі завидуватимуть, не то що; бо і я собі стільки примховатенький вдався, що моя Катрусечка дорога! А се до доброї долі та до милого тривку конечне так і треба - аби обоє одної гадки були; бо що з того, що він буде сякий, а вона така або вона сяка, а він такий? На таке тривання хіба жидівські харки метати! Та то долечка щаслива, коли він собі острий, а она собі ще остріша; він палкий, а вна ще палкіша; він прудкий, а вна ще прудкіша. О, такий-то тривок благослови, боже! А не дай знов, боже, аби мені була дісталась дівчина тиха, млява, покірлива! Я би години з нею не жив! Остро, прудко, палко!! То і є що є! Хіба ж не так, Катрусечко-серденько? Я читаю з личка твого пишного, що, неначе індик, почервоніло; з очей твоїх ясних, що, неначе у когута, палають; з грудей твоїх лебединих, що, неначе міх циганський, ходять; з губок твоїх цукрових, що, неначе варениці, віддулись,- що і ти тої самої гадки, що й я! Хіба ж ні, Катрусю?

Катря (б’є). А щоби-сь таки відразу знав, якої я гадки, то тобі оце! та оце! та ще оце! Ти, преанахтемський сину!

Василь. А щоб і ти відразу знала, що я іграшки зроду люблю (б’є), то тобі отсе! та отсе! та ще й отсе, Катрусечко-серце! Таких іграшок у нас, в Дорошівцях, і сто раз на днину, граються. Добре, що я знаю, що ти їх любиш,- я перший їх завсігди зачинатиму; а звуться вони у нас «коточі піжмурки». Такої любої розривки, мабуть, і в цілому світі немає, не то що!

Катря. Коточі піжмурки? Ти, коточий придатку! Ти опришку, убійнику! Ти... ти...

Василь. Браво, Катре! Браво, лебідочко! Браво, голубочко, синьогорличко! Коточі придатки і що там ще - усі дівчата, що хоть половинку, хоть третинку тої відваги, тої острої крові, тої прудченької мови не мають, що моя Катрусечка розумна, моя Катрусечка цікава, моя Катрусечка палка, моя Катрусечка ігролюбива, моя Катрусечка чортополошеная; бо від неї би усі чорти утікали, окрім мене одного, що з радощів би зараз і крізь тую стелю скочив за теє, що таку парку собі запопав, як само серденько його бажало! О, не було й не буде такого милого тривання на цілому сьому світі, як буде тобі зо мною і мені з тобою, Катрусечко моя пренайлюбіша! Хіба ж така перла дорога мала впастись такому, якому тільки кужіль прясти та в попелі гратись? Мені! Мені одному сей дорогий камінь - Василеві Недобрюкові з Дорошівців! Аж за дві неділі?.. Не за дві неділі, а за тиждень шлюб,- абих знав, що попові ка́вуш грошей висиплю! Козир-дівці - козир-парубок! До попа! (Іде.)

Катря (плачучи). Ох, та з котрого ж то шпиталю божевільного мій бадечко - другий божевільний - такого вар’ята запопав та на мою голов післав, аби мене так обамбурив, як отсей-то мене оббамбурив? Ох, мої плечі, моя спина! А все - наче то жартиком, наче то іграшкою. Ох, ти доле моя тринещаслива! А що мене найдужче їсть, то те, що за соромом нікому і вповісти не смію, що я така оббамбурена, а то би всі зо сміху повмирали! Годинонько моя чорнесенькая! Се мене, мабуть, господь бог за мого бадечка побив, що я йому так корила! Та бадечко міг би мене був сам укартати, а не такому розбишаці в лаби давати! Ох, моя спина, мої руки! Се я, мабуть, умру з сього? Та волів би мені бог смерть дати, ніж би я мала іти за такого чупрундиря! А мушу йти, бо ніщо робити... У хату мене не прийме і найближча родина, бо всім взнаки далась... Тепер маєш, Катрьо!.. Нічого! Я за нього піти піду - та лиш на те, аби від мене другої днини в галайсвіта пішов, не питаючи навіть куда. О, я ще - я! Я ще - Катря за себе!.. Та як він мене ще раз так оббамбурить, не жалуючи,- що тоді? Годино ж моя гіркая! Чому він там голов свою не вломив, відкіля його преанахтемська чортова мати принесла?.. Та ще ж будемо видіти... (Іде.)

Іван і Стефан входять.

Стефан. Я би був дав чортові і сто жидів, лиш абих був нишком при тому був, як ті двоє з собою розмовляли. Такого, мабуть, і у Львові на театрі не показують, не то що? Голуб’ята, та й годі! Та коли він її ще так не прибрюкає, що ме його слухати, як цуценя, то я не Стефан! Видітиметься!

Тодір убігає.

Тодір. Чудо, хлопці! Чудо!

Іван. Та так борзо? Таке дай боже чути! Я дива та чуда не одного ще сподіюсь - та щоби вже нині? Але ж яке би се чудо було, батьку Тодоре?

Тодір. Таке чудо, що Катря свого зарученого не може нахвалитись та навповідатись - який-то він розумний, та який-то він добрий, та який-то він козир-легінь! Чудо, та й годі! Або се хіба не чудо, що відколи увійшла у челядну хату, то ще нікого не била, на велику вдивовижу усіх наймитів та наймичок? Лиш то мені дивно, що в одно по спині шкрібаєсь, неначе би... Ну, се вже мені сам господь відкупителя з неба зіслав, не то що! А дівки, як кажу,- ваші. Про віно вже згода. А тепер ходім у пивницю, куштуватимемо, котру би то бочку-дві меду та вина на ваші весілля виточити, бо...

Всі три співають.

В цілім світі така мода,

Що в весілля не п’ють воду,

А то з тої лиш причини,

Що є меди, що є вина!

Бо як трунку би не було,

То би люди в руки дули:

Вода робить кров студену -

Глянь на жабу на зелену.

О, таке би і з нас сталось -

У яри бих поскакали

Та й там доти воду пили,

Аж би німці нас вблупили.

Відтак наше грішне тіло

Всмажили би та й би з’їли,

А водицев запивали,-

То ж то в сало би й убрались!

О, не пийте, браття, воду

Хоть про ту одну пригоду,

Щоби «кріку» не кричати,

Німці в сало не вбирати!

Ідуть.

III СХІД

Світлиця у Недобрюковій хаті. Дмитро і Векла уходя. Векла плачучи.

Дмитро. Не будь дурна, стара, та не плач! Плач не поможе! Сегодня солом’яний парубок золоту дівку озьме, а ще такий, як наш Василь. Ще не трафив на свою суджену; да як трафить - то і не схаменешся, коли вженивсь! Коби тільки лиш грижі та жури мав на світі, як те, що Василь наш не вжениться, то би ще прожив яку днину на світі!

Векла. Тобі так говорити, а я мама! Хіба я [не] на то сина згодувала та єго парубоцтва діждалась, аби з-за невістки на старості роках не припочити? Да то все ти винен, Дмитре,- ніхто, як ти! Бо я тобі ув одно піла: відучи та відучи-ко ти хлопця від тої ярості такої! А тепер довелось, що і найпуща дівка не хоче піти за него, бо боїться. А хоть після мої смерті і вжениться - хто буде чужу дитину розуму вчити та добру наводити? Ох, пропаде мій синок любий,- а то всьо через твої розпести невчасні! Ох, матір божа!

Дмитро. А я тобі кажу, стара, що він таку ще собі кралю запопаде, що і в світі такої не було! На́й-ко єго лиш трохи. Хіба і я такий не був замолоду - прудкий та палкий? А предці ми прожили красний вік з собою. І діточки згодували, і до людей привели, і маєтку чимало придбали. А й ти зразу боялась за мене йти? Да твій батько, Танасо́ покойний, царство єму небесне, розумніший був від тебе: присилував, та й от що! А чому присилував? Бо видів, що з мене господар буде. А розумних найдеться на світі, бо і Василеві нашому немає догани, чорт єго не взяв! Хоть до якої роботи - він перший. А що собі розумний та на всі способи хитрий, того і наш дідич не потрафить, не то що! Да осьде він сам! А який собі веселий!..

Василь уходить.

Василь. Добрий день, бадечку! Як днували? А ви, ненечко? Знов у плачах? Да щоб ви вже тілько не плакали, то вам скажу, що я уже заручений, а за тиждень весілля.

Векла. Ох, синку мій! Де? В кого?

Василь. Не вгадали би-сте, поки світа! У Заставній, у старого Лиховолі доньку.

Дмитро. Ох мені лишенько! Да чей не ту?..

Василь. Ту Катрю злющу, хочете казати? Ту саму! Да у мене она не буде злюща - того вам ручу, хоть би в ній ще раз тілько дідьків сиділо, кілько сидить. Ми вже сегодня навіть і прібку зробили - і не згірше вдалась! Коби лиш далі так, то вам ручу, що вздовж і поперек ніхто такої невістки не мав і не буде мати, як ви матимете,- лиш коли мені схочете першого тижня цілу волю дати, не питавши причини, чому я сяк або так роб’ю. А як тогді чудо не мете видіти, то я не ваш син, але жидівська панчоха! Бо Катря - газдиня на цілу губу і серце у єї добре, лиш що розвезена та розпещена без міри, а ту ваду ще можна у такої молодої дівчини поправити. Лиш, як кажу, коби ви хотіли мені йти попід лад та мені в нічім не перечили.

Векла. Роби, сину, що сам розумієш,- ми тобі в нічім перечити не мемо. А коли не зможемо з невістков удатись, то ми, старі, переселимось у старі хати старого віку добувати, а ти, що собі вибрав - з тим і житимеш, коби лиш щасливо, матінко Христова!

Василь. Коли она не ме мене слухати, як дитина, а ваші сліди продувати, то я не Василь, але від жидівської бочки чіп! А тепер - з Грицьком порадитись, бо мені єго у моїм способі чимало треба буде. Насамперед з оцеї світлиці усе повиносити що й до разу, аби і стільчика в ній не було, а сама - аби така обшарпана та обдерта, як пуста корчма. Грицю! (Іде.)

Дмитро. А я тобі не казав, стара? То мій син - бачиш? Мій Василько розпещений!

Ідуть у другий бік.

IV СХІД

Світлиця у Тодоровій хаті. Три столи до троє весіль злагоджені. Цілий поїзд весільний уводить Катрю, Олену і Сеню в світлицю і садовить їх на посаг. Музики грають. Обходячи, кождий поїзд окроме, столи, співають.

Засіяло срібло-злото довкола,

Ой клонися, молоденька, до стола,

Гой до стола, до покуття низенько.

Буде тобі тяжко-важко в серденька.

Бо як прийде пан молодий з дружбою,

Возьме тебе, молоденьку, з собою.

Возьме тебе, молоденьку, в божий храм,

Там ти будеш присягати к образам.

Там ти будеш присягати навіки,

Покотяться дрібні слізки, як ріки!

Дарованє молодих.

Тодір. Іван та Штефан давно вже ждуть, а Василя ще немає. Що се може бути? Чи він лиш не думає збитки з мене збити а з мого дому - сміх та публіку,- та не прийти? А може би, це дивниця була? Як тої приповідки: від біди - поли рубай та втікай! Так, донечко, так, дитино моя люба! Нехай тепер іде слава з нас обох: з мене за те, що я тебе маленьков у ліс вовкам не заніс, а з тебе за те, що не хотіла слухати моїх речей. Так, донечко, так, синку! О, чому господь не змилується та не озьме мене вже до себе! Ліпше би мені в сирій землі гнити, ніж такого сміху діждатись!

Катря. Чо-сте хотіли, то й маєте! Хіба у вас тілько розуму у вашій старій голові не було, аби знати, що вар’ят свічку не засвітить, а загасить? Тепер зараз мені йдіть та єго ще красно просіть, бо справді ще оце кеп з мене зіб’є! Ох, годино моя нещаслива, чого я діждалась! Чого ще дожидаєте, тату? Та же йдіть, змилуйтесь,- а то як стою, так зараз у воду булькну, де найглибше! Матінко моя, нащо ти мене на світ породила таку нещасливу! Коби вже хоть прийшов, то єму і словечка ніколи нічо не скажу, єй-богу, лиш най змилуєсь та прийде! Що я тепер буду, бідна та нещаслива, робити!?

Дружба убігає.

Дружба. Не плачте, панночко, їде ваш молодий! Да - шанувавши чесні столи та дари божі - борше на якого божевільного похожий, як на молодого,- так гарно прибравсь! Одна нога в чоботі, друга - в личанім ходаку; одна гача дублена, а друга - сива; на лудині латка на латці, а на голові голомшива шапка, що ї, мабуть, у Садигурі на якімсь там жидівськім сміттю найшов. Замість манти якийсь подертий жидівський кафтан, а на руці - увосьмеро гарапник, да такий уже, такий, що і чорт би від него розсівсь! За ним знов їде на ще страшнішій дерлюзі єго слуга, чи дружба, чи яке там диво,- да так уже прибраний, що і страхопуд в горосі єго би перепудивсь. А що вже ря́ди їм на конях, ряди! Мотуз мотуза не держиться, поводи клочані, а стремені - гужевки з вербового пруття! Ось він сам, здоров, уже на подвір’ю! Видітимете, чи я брешу!

Катря (б’є дружбу). А за цю брехню тобі оце! та оце! та оце! Анахтемський сучий сину,- нічо би з тебе не звелось, вудуде ти оден! Циганчуку!

Василь убігає.

Василь. Так, Катре! Браво, Катре! А бий же, Катре! Що они, преанахтемські харцизяки, тебе обсіли, неначе пси кістку? Це ніби они мають з мойов Катрусечков вінчатись чи я? А надвір мені, псярство! А вон мені від мої лебідочки золотої! (Б’є всіх гарапником - да так, що найбільше Катрі дістаєсь.)

Усі врозтіч.

А преч мені від мої перли дорогої! Не бійсь, серце! Не бійсь, сиза! Я тобі нічо не кажу. Ви мені - до мої панночки любої? Ходім, сиза, ходім, мила, аби ще преанахтемського попа в церкві застати! (Тягне Катрю з-за стола і тручає тусанами оперед себе.) Я їх понаучую, не бійсь! (Вибігає.)

За ним виводя Олену і Сеню з поїздом. Решта гостей лишаються.

Тодір. Гості мої любі, гості мої дорогі! Усе вам розповім що й до крихточки, лиш будьте ласкаві сим часом мені зуважити - а не так мені, як моїй годині нещасливій, бо се так мусило статись,- я вже здогадуюсь, чому навіть! А кому по гарапникові дісталось, най буде ласкав приймити від мене по десять червоних єднанки або кілько сам хто схоче, лиш най вибачає, бо я цему і сам не рад, як бих не рад у пекло дістатись. Да що дружба наш так летить?

Дружба убігає.

Дружба. Це би і на комедії ніхто не доказав, що там у церкві заводилось! З роден роду ніхто такого ні чув, ні видів! Звінчали - як уже там звінчали, а по шлюбі каже благочинний, на своє лихо, до Василя: «Ну, поцілуйтесь!» Господи! Як ухопить книгу, що там на пристільці стояла, як уцідить благочинного по голові - аж у церкві загуло, неначе в бубон! Було нашому благочинному цілування! А він як заверещить, неначе божевільний: «Що? - каже,- то ти, старче загублений, маєш мене вчити, коли я маю з мойов Катрусечков цілуватись?» А на це як ухопить свічку - та благочинному до бороди! Тілько щастя мають, що у вівтар утекли, а то би були з бороди хіба мило варили! Але по тому що аж було?.. Як вибіжить надвір, як вихопиться на коня, а молоду оперед себе - та в заводи до Дорошівців як чкурне!.. Що там бояри не прося, не моля, не кланяються! «Таже хоть на годиночку ласкаві будьте до тестів!» Але де ж там! «Я,- каже,- не для тестів женився, але для себе, а вам від мене засі, коли ще не хочете удесятеро тілько гарапників облизати, як облизали!» Чкурнув, як вітер, а та Катря сердешна нічо не каже, лиш трясеться, як та трепета в лісі, і в вічі єму глянуть не сміє!.. Да прошу гостей любих на дари вийти, бо вже їдуть молоді!

Усі виходя.

V СХІД

Світлиця, гола та обдерта, у Недобрюковій хаті; окрім стола, накритого з усілякими стравами, анічогісінько нема. Кілька нібито боярів чи дружбів, обідраних та шанталавих, уходя.

Оден дружба. Тут нам казав себе ждати, тут і ждім та лиш дивімся, що то з цего буде. Таких весіль хіба лиш у божевільних шпиталі або у Львові на театрі відгравають, а не у розумних людей на Буковині, та ще й у таких заможних газдів, як оці! Єй-богу, шкода, що немає якого писаря, аби оці всі чудасії начисто списав та у яку-небудь газету подав, на утіху всім добрим людям письменним... Їдуть! Єй-богу, їдуть! Тепер уперше оближемо, хлопці, гарапників! Да коби лиш багацько, бо то за кождого обіцяв нам по червоному, а червоні сегодня не валяються, треба їх закрірвати - хоть би і гарапниками. Тисніться лиш, хлопці, докупи, може би, так не боліло. Да що: за волю Василеву не жаль і в огонь скочити, не то що гарапників лизнути, бо то побратим - пошукати! Коби лиш не оце преанахтемське весілля, чорт матері єго з рогами! Докупи, хлопці!

Василь пхає Катрю оперед себе і входить.

Василь. Наперед, рибочко! Сміливо, голубочко! Тут твоя світлиця, тут красуватимешся, неначе та повна рожа в городі! Сідай, лебідочко, бо я ще маю з оцими паничиками поговорити. А ви же де були, преанахтемські чортової матері сини, біс батькам вашим у животи,- сідай-бо, серденько, сідай, утінко! - що не вийшли против нас та нас не звеличали та не привітали, як закон велить? Та-бо сідай, зазулько! За теє ж вам оце! та оце! та... (Б’є на тлум.)

Усі утікають.

А ви дрантогузи! Ви лихолатники! Ви дідоводи! Ви - песього батька сини! Я вас буду вчити, як моїх приказів слухати!.. Сідай же бо, душко, коли тобі кажу!

Катря сідає на землю.

Гопадрали ви! Я вас учитиму!.. Може би, ти що вечеряла, синьогорличко моя? Осьде... Ох мені лишенько! А оце що мама таке наварила? Грицю!

Гриць убігає; він мече всі миски з стола у вікна, у котрих і одної шибки немає.

Що мама оце наварила та напекла за керинню, що ми би від неї і до доби вигибли? Хіба мама не знає, що і моя Катрусечка палкої крові та що нам не можна їсти ні м’яса, ні з набілу, ні з хліба нічо, хіба лиш одну натинку та чирок - а то такий ріденький, аби від одної порошиночки муки до другої була миля? Запитай-ко ти в мами, чи она вже забула то кулаччя та ті гарапники, що я учора їй надавав? Окрім голенького бурякового борщику, і то несоленого, аби мені до на весну нічо не варилось... а аж від весни відтак можна подеколи - да то лиш подеколи - натинки несоленої потрішки! Чуєш? Руш!

Гриць іде.

А тепер спатоньки підем, моя сизокрилая, бо завтра рано - до тестя на пропій. Там-то вже набудемось та нагуляємось доволі, та вже доволі! А я собі аж три гарапники гадаю з собов взяти! Лиш не їсти мені там, душко, нічого в світочку, що би могло тобі на кров зашкодити! Ти вже чула, що? Най собі другі напихаються та нажльогуються, а ми собі будемо лиш чистенької та холодненької водички. А тепер підемо спати, моя перепілочко. (Тягне Катрю з землі і кочує штовханцями оперед себе.)

Гриць уходить по хвилі.

Гриць. Як він її тусанами та голодом на́смерть не заморить, то най мене зве, як хто хоче! А що вже їй гарно постелив, то аж мені самому за нев банно! На борону - стара дірява веріточка, у зголови - кулак: спи, голубко, коли тобі, голодній, хочесь! Та коби хоть давав спати! А то в одно їй торанить про гарячу кров та про якийсь там палкий потрюх, чи що, та в одно ї наказує, аби нічого не їла, бо і те, і те, і те могло би ї зашкодити,- одним словом: усе би ї могло зашкодити, лиш хіба одна вода ні. І то каже, що ме ще іти до Садигури до дохтора та питатиметься, кілько води на днину можна пити, аби кров не бурити. А вна, сердешна, ні пари з уст! Лиш по слізоньці нищечком утирає, та й тільки. Я кажу: диво, та й от що!.. А там хто?

Катря убігає крадьки.

Катря. Грицьку, голубочку! Коли в бога одного віруєш, то унеси що їсти, бо гину! Та же я від учора і півкришечки в устах не мала, не то що. Іди, Грицьку, іди, сизий! Не забуду тобі - поки буду!

Гриць. Є гусочка печена, коли позволите?

Катря. Неси, доля би ти добра! Неси, любий!

Гриць. А хлібця якого: чи житнього міського, чи, може, колачика пшеничненького?

Катря. Що сам міркуєш, братчику, лиш неси вже! Мені аж жовто в очах з голоду.

Гриць. А може би, гусочки без колачика?

Катря. Нехай буде і без колачика, лиш неси вже, соколику! Неси, сизий!

Гриць. Гм! А може би, то завадило на кров? То хіба колачика без гусочки?

Катря. Ох ти, преанахтемський чортів сину! То не доста вже суферяю твоєму газді божевільному таке, що і свому батькові рідному зроду не суферяла, да ще і твоїм кепам буду, ти, жаборізе собачий,- нічо би з тебе не вивелось! Руш мені зараз з-перед очей, бо хоть мені з голодів і не до баталії, то ще тобі таких надаю, що й не понесеш, старецької ти суки сину! Ох ти, святий отче Николаю, у бідах заступниче,- межи які божевільники я оце дісталась?

Гриць. А вам ще хотілось гусочки? Та же від нічого в світочку так кров не буриться, мабуть, як від тих преанахтемських печених гусок! Та ще й з колачиками... (Іде.)

Катря. Чи це я - ще Катря? Чи се я - ще я? Чи се не кара велика господня на мене упала, аби такі два харцизники з мене до останнього збитки били? А що мене найдужче гризе, то те, що в одно чиниться, що це все він лиш з щирісінької люби для мене розпадаєсь. І голодом морить, і спати не дає,- і все лиш про ту преанахтемську гарячу кров торанить. А я до того всего ще і мовчати мушу, як та стіна, бо преанахтемський гарапник з руки му не злазить. Ох, моя спина, мої плечі! Про тусани і не згадуючи, бо їх ніхто і не перерахував би! Годинонько моя! Утікала бих до батька, так знаю, що мене на дорозі здогонить, а відтак... не бійсь, Катре, що гарапник не матиметься в роботі,- а то ще як! Та й батько - чи би мене приймив, гадаєте? Та же вни всі на мене зрадились, як одно ухо, а мені нічо не осталось, як усему рабдати, та ще до того всего оперед людей свою біду і не вказувати, бо би всі ржали, як коні, зо́ сміху. Хіба ти лиш оден мене порятуєш, Николаю, великий чудотворче!

Василь (що стояв довгий час нишком у дверях). Так, Катрусечко, так, єдина моя! Гарно так! Лиш до святого отця Николая молись та поклони бий, бо ніхто так, як він, на прудку та гостру кров не помагає,- а то відтогді, відколи якогось там анахтемського Арію у морду так гарно уцідив, що сердешному кров і носом, і ротом пішла. Я сам думаю єму за то молебень наймити. А тепер, Катрусинечко ти моя,- сонце зараз заходитиме - то ж і поїдемо до твоєго бадечка на пропій.

Катря. Ох мені лишенько! Заходитиме? Та же оно тепер от що сходить!?

Василь. Коли-бо я хочу, аби тепер заходило! А доки не заходитиме, то і до батька не поїдемо. От що!

Катря. То нехай же собі і заходить, здорове, коли тобі лиш угодно! Ох мені лишенько! Пан вельможний далі і над сонцем старшуватиме!

Василь. Не то що над сонцем, але і над самим богом!.. Хто там знов?

Старець уходить.

Ох, дивись, Катрусю-серденько, яка дівчина красна! Ще, мабуть, лиш ти одна така! Поцілуй же її зараз та привітай мило, бо такої молодості, такої краси, мабуть, і на світі немає!

Катря (цілує і обнімає старця). Здорова була, дівчино! Це вже і справді я такої красної та вродливої панночки не бачила! Чия ти, серденько? Відки бог провадить? О, щасливі ті родичі, що в їх дворі така ягідка рум’яная красовиться!

Василь. Чи ти, Катрусечко, лиш не збожеволіла оце? Відки тобі тут в бога дівчина привиділась, коли оце - старесенький дідусь, що над гробом трясеться? Ох, це все від тої гострої крові - чортяці би була! Зараз мені перепросити дідуся шановного, що єго, сердешного, так і перепудила!

Катря. Прощайте, дідусю, бо це мені сонце так і сійнуло в вічі, що мені здавалось, що це дівчина, а це - дідусь старенький. Єй-богу, що то через сонце!

Василь. Як ти, утінко, брешеш! А де ж то сонце, коли то зіронька світовая?

Катря. Чи теє то... зіронька світовая. Мені язик запутавсь.

Василь. А то все через ту гаспидську прудку кров! Хто видів, аби це зоря світила, коли це сонечко сіяє?

Катря. Най буде сонце, місяць, зоря - най буде, про мене, і гарбуз або що тобі самому угодно, лиш ходім до батька, бо я тут з голоду зараз гину,- про спання і тусани і не згадуючи!

Василь. Коли ж бо мені така примха, аби дома лишитись? Такої примхи у мене і сто раз на днину, а нічим її ти не вилічиш, як великов прісьбою. А то все через ту преанахтемську палку кров!

Катря. Я прошу, Василю!

Василь. Ще краще.

Катря. Василечку, я прошу.

Василь. Та-бо ще краще.

Катря. Дорогий та любий мій Василечку,- я файно прошу!

Василь. А «пане» ні?

Катря. Та пане мій дорогий!

Василь. А в руку поцілувати ні?

Катря. І в руку поцілую. (Цілує.) Чому би я свого господаря у руку не поцілувала?

Василь. Ти - моя жіночка кохана! (Цілує Катрю гарно.) Тепер - до тестя на пропій! (Василь пхає старцеві таляра, та й ідуть.)

Старець. Коли ці обоє не божевільні та з якого-небудь шпиталю не вирвались та не втекли, то я не старець, але від жидівської цибулі хвіст! Небагато бракувало, то були би мене на кружку дівков зробили - та й роби тоді що хоч, хоть по стінах дерись! Ісусе, сину божий, рятуй нас! Від голоду, від повітря, від трусу, від води, від вогню, а найпаче від божевільних - отаких, як ці двійко! Амінь! (Іде.)

VI СХІД

Світлиця у Тодоровій хаті, до пропою прибрана. Музики зачинають надворі пропійної грати, а пропій уводиться, як звичай, з подвір’я в світлицю і, столи обходячи, співає.

Хміль лугами, хліб ланами,

Ладо! Ладо!

Будем, браття, пропивали

Воли білі, коні гриві

І дівчата чорнобриві!

Воли сірі, коні карі,

А молоді - в шлюбній парі!

Воли мургі, коні з турків,

Хто не вженивсь - того в дурні!

Воли собі, коні ворі,

В нас молода краща зорі!

Воли чалі, коні білі -

Всігди пропій по весіллях!

Тодір. Весела вам розмова, панове пропійці! А вина та меду як не достарчу, то бийте горн без милосердія, а про мене, і всі шиби у вікнах! О, старчив би я не тілько меду та вина, коби то я знав, як там моїй сердешній Катрі пропиваєсь! Матбути, п’є те пиво, що собі наварила,- я тому не винен.

Надворі чути два набої.

Що там знов за примха?

Дружба убігає.

Дружба. Чудо, батьку Тодоре, чудо! Від учора нічо тут і не дієсь, як чуда! Їде ваша Катря з Василем - та як їдуть! У препишнім німецькім ридвані, штирма кіньми, а з панства молодих золото аж капає! Да то не велике чудо, бо з кого золоту і капати, як не з такої багацької пари? Да то чудо, що сидя собі укупці та голубляться, як синьогорличок парка! Нічо не діють, як голубляться, та цілуються, та обнімаються. А за ними, у другім ридвані, їдуть ваші свати - да такі вже веселі, такі... неначе закупили села! Чудо, та й годі!

Надворі чути другі два набої.

А осьде вни самі, здорові!

Василь з Катрев, а Дмитро з Веклов уходя.

Василь. Щастя, здоров’я, з пропоєм, панство молоді! А ви, бадечку, як собі дужі? А ви, братчики?

Василь вітається з усіма і сідає собі коло Івана та Стефана, а Катря - коло Олени та Сені. Катря зачинає зараз їсти - і їсть, але все поглядаючи, чи Василь не видить, аж до кінця цего сходу, а Олена і Сеня виходя нишком з-за стола і йдуть у поблизьку кімнату.

Слав’ю бога, що вас здорово та мирно усіх виджу!

Тодір. Сідай, сину мій, будь ласкав, а ви з нами, свати наші годні та дорогі! Якого би тото винця вам, любі? Волоського чи угорського? Я знаю, що свашечка люба оцего солодкого позволя,- ану-ко зо мнов, свашечко, та й ви, сватку, за здоров’я наших молодих! Да лиш боюся, що моя Катря вам неугодна буде так услугувати, як би то я рад та як би моє серденько бажало! А хоть і не вдасть вам моя дитина яким словом, то змилуйтесь, майте увагу на ню - она ще покориться. Як тої приповідки: з молодого можна зробити і сякого, і такого.

Векла. А ми вам кажемо, сваточку любий, що ми зроду ні Василеві ліпшої долі, ні нам ліпшої невістки у господа бога не благали, як оце нам милосердний дарував. І будемо єму тим дужче дякувати, що то всьо, що про вашу Катрю люди славили,- чиста неправда. Бо такої тихої, любої, покірливої, услухинної, прихильної дитини і на світі немає, не то що.

Дружба (що в одно Катрі призираєсь та мимохіть глумиться). Чудо, кажу вам, чудо!

Василь (що досі з Іваном та Стефаном ув одно нишком розмовляв). Ти не віриш, брате? Заложімся!

Іван. Я кладу сто червоних!

Стефан. А я двісті!

Василь. А я вам кождому - удвоє тілько, як утратю! Катре!

Катря тручає всіх, що коло неї сидя, і біжить до Василя.

Дружба. Чудо! Я не кажу, що чудо?

Василь. Та хустка, Катре, що ти нев підвилась, погана. Д землі нев, абих її і на очі не видів!

Катря так робить.

А тепер ще - чобітьми ту хустку погану!

Катря слухає.

Дружба. Чудо! Єй-богу, чудо!

Іван. Дружбо!

Дружба. Я є!

Іван. Іди клич мені зараз мою жінку!

Стефан. Та й мою.

Дружба йде.

Тодір. І я вже скажу, що чудо! А і це що межи вами - чи лиш не заліжка?

Василь. Заліжка, бадечку, а то така: у кого з нас трьох жінка послухинніша?

Дружба входить.

Іван і Стефан. А що?

Дружба. Не хочуть іти.

Іван і Стефан. Що кажуть?

Дружба. Кажуть, що тогді прийдуть, коли їм ся схоче, а не тогді, коли вам забагаєсь. От що!

Василь. Катре! Біжи та прижени мені твої непослушні сестри зараз тут, оперед мене! Що то має таке бути?

Катря біжить.

Дружба. Чудо! Таке чудо, що і святий Николай такого не умалює!

Іван. Це справді чудо!

Стефан. Велике!

Тодір. Незмірковане!

Катря уводить Олену і Сеню.

Василь. Тепер навчи, Катре, твої сестри ледащі, як они мають своїх мужів слухати та шанувати!

Іван. У мене вишанувала з кармана сто червоних.

Стефан. А в мене двісті.

Сеня. А ти втриста дурень, на таке заложатись.

Олена. А вашець - уштириста.

Катря. А ти - за всі! Твоєго мужа не слухати!? Він оден тобі пан! Він оден тобі закон! Він тобі - і тато, і мама, і брати, сестра, і дружина, бо ти єму одному присягала,- а то до гробної дошки. Добре тобі з готового і зварити, і спечи, і зготовити, да хто про теє стараєсь? Не муж? Добре тобі в побитій хаті та у прибраній світлиці гуляти, да хто на ню стараєсь? Не муж? Добре тобі в коралях та в намистах межи людьми красуватись та честі приймати, да з-за кого оце? Не з-за мужа? А хто гримається дорогами та чужинами, аби тобі всього добра придбати? Не муж? Або хто тебе від усілякої зневаги, від усілякої пригоди та напасті заступає? Не муж?.. Ноги му мий та купіль пий, твоєму добродітилеві, твоєму старанникові, твоєму заступникові, що про твоє добро день і ніч журиться, без устанку клопочеться, аби тобі лиш добре було та аби твоя голова супокійна! Може, ти стараєшся податком, або шарварком, або поголовщинов, або хлібом, або солев? О, сліди му продувай та пером коло него ходи, аби і півминути дорогого єго припочивку не збавити! Жінка без мужа - то солома без колосся!

Василь (мече від себе гарапник). Браво, Катре! Браво, дружино моя люба! Таким мужем і я тобі буду, а ти мені - таков жонойов, і буде світ нашому милому триванню завидувати! Або хіба є де що кращого в світі, як де розумний муж і розумна жона о взаємне добро посполу стараються і таким способом своє і свої сім’ї щастє фундують, котре то щастє є найкраще цего світа, бо благословеніє господнє на нім полагає? У сему житті, у сему світі є нужди много, жури много, лиха много, де чоловік, обмахуючись та обідаючись, сто раз на день кривавим потом обливаєсь. Чи ж не має він хоть у своїм халаші, хоть у своїй сім’ї, хоть при своїй дружині того щасливого куточка мати, де би міг, неначе то зело згорене, на росі відволоднути? А з другого боку: чи сміє муж або чи може він таке сумління мати, аби свою вірну дружину, що про єго вигоду щиро стараєсь, так занедбувати, як деякі мужі чиня? Хіба жінка - вже невільниця вічна, аби муж по цілих ночах корчмами та катзна-де сидів, а она світа божого хіба тілько виділа, що в вікно, а діждавшись, нарешті, чесної свої голови з похмілля - ще єго борбоси вислухала? А відтак ще дивується, що бідна жінка збісноватіє! Якби так з чоловіком хто обходивсь, то не то що аби збісноватів, а таки би зовсім одурів! Навідвороть знов: як і жіночка лукава придасться, що чоловіка, як та ржа залізо, доїдає,- то учіться від мене, як козам роги виправляють!

Усі плещуть у долоні.

Заслона паде

ПРИМІТКИ

ДРАМАТИЧНІ ТВОРИ

Із семи книг найповнішого видання творів Ю. Федьковича драматургія займає чотири (Писання, 1902, т. 3, ч. 2-А; 1906, ч. 1-А; 1918, ч. 1-Б; 1938, ч. 2-Б).

Про початок драматургічної творчості письменника довідуємося з його листа до Д. Танячкевича (квітень 1864 р.): «Перед кілька днями мали ми слоти трохи. От не було мені надворі роботи, а я сів та й написав оцю штучку: «Так вам треба!». Прочитай єї, братику, прошу тебе! Сли варта, то дай її до нашого театру, а сли ні, то відошли назад та й напиши мені, де хиба, абих переробив. Я досі ще драматичного нічо і не писав - от не буде і дивниці, сли не вдалось». Перша спроба була досить слабкою і, можна сказати, наївною. Її надрукував журнал «Нива» (1865, № 10-14). Пізніше автор переробив цю «іграшку в одній дії» в мелодраму «Сватання на гостинці».

Крім того, творчий доробок Федьковича-драматурга становлять драма «Довбуш» (три редакції та німецький варіант), історична трагедія «Хмельницький» (три редакції), мелодрама «Керманич» (дві редакції), фрашки «Як козам роги виправляють» (вільна переробка Шекспірової комедії «Приборкання непокірної»), «Запечатаний двірник» (вільна переробка комедії Е. Раупаха «Започатаний бургомістр»), переклади драм В. Шекспіра «Гамлет», «Макбет» і п’єси німецького драматурга Р. Готшаля «Мазепа». Ще у письменника буз задум написати трагедії «Гонта» - про одного з керівників коліївського повстання на Україні 1768 р., та «Кара Дьорді» - про керівника сербського антитурецького повстання 1804 р. Георгія Петровича.

Сценічної історії Федьковнчеві п’єси майже не мали, оскільки на Західній Україні ще не було відповідних театральних сил, до того ж Федькович ускладнював свою драматургію не досить «дійовими» сценами, обмежував режисерську ініціативу.

Грунтовного дослідження про драматургію Федьковича поки що не створено. Сучасні літературознавці, визнаючи слушність критичних закидів М. Драгоманова, О. Колесси й особливо І. Франка, наголошують, проте, на потребі краще придивитися до того позитивного, що є в драматургії Федьковича. «При більш поглибленому аналізі всієї драматичної спадщини Федьковича,- пише М. Ф. Нечиталюк,- можна відкрити в ній чимало таких рис і в сюжеті, і в змалюванні характерів, і в передачі етнографічно-побутового колориту, які будуть говорити на користь Федьковича-драматурга. Незважаючи на фантастично-містичний серпанок, яким повиті основні твори, зокрема «Довбуш», окремі сцени й постаті змальовані драматургом оригінально, майстерно. Зрештою, сам Іван Франко дещо змінив свою думку про драматургію Федьковича, коли познайомився з усім тим, що вийшло з-під його пера» (Нечиталюк М. Ф. Буковинський Кобзар. Львів, 1963, с. 78).

ЯК КОЗАМ РОГИ ВИПРАВЛЯЮТЬ

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1872, № 5, с. 209-210; № 6, с. 239-269; № 7, с. 305-310. Того ж року твір вийшов окремим відбитком.

Частина автографа (без назви й початку) зберігається в ІЛ, ф. 58, № 83, з написом чорним чорнилом: «Передав Роман Гузар, студ[ент] пр[ава], 1902».

Написання фрашки О. Колесса відносить до 1872 р., тобто до року першопублікації. Проте в Писаннях він вмістив її після третьої редакції драми «Довбуш», здійсненої, як відомо, у 80-х роках, оскільки до уваги брався початок роботи над драмою «Довбуш» взагалі, а не тільки над третьою редакцією. З тих міркувань і в цьому виданні фрашка друкується після драми «Довбуш».

Подається за вид.: Писання, т. 3, ч. 1-А, с. 413-452.

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Книгу оцифровувала: Оксана Боров’як

Федькович Юрій

ЯК КОЗАМ РОГИ ВИПРАВЛЯЮТЬ

276

Друкований текст для вичитування взято з:

Юрій Федькович. Поетичні твори. Прозові твори. Драматичні твори. Листи.

Київ, «Наукова думка», 1985.

Серія «Бібліотека української літератури»

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Книгу оцифровувала: Оксана Боров’як

© Форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2021

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2021

¹ - Ю. Федькович зовсім вільно переробив комедію В. Шекспіра «Taming of one shrew», написану в середині 90-х років XVI ст.

1900 р. у Львові комедія Шекспіра вийшла в перекладі П. Куліша. У передмові до видання І. Франко відзначав: «Хоча отсей переклад «Приборканої гострухи» є першим, який появляється в нашій літературі, то проте мали ми вже пробу переробки сеї комедії. Доконав її Федькович і опублікував 1872 р. у «Правді»... Федькович викроїв із Шекспірової комедії одноактовий фарс, написав його прозою і переніс події у свої улюблені гуцульські гори» (Франко І. Зібр. творів. У 50-ти т. К., 1981, т. 32, с. 179).

² - У Федьковича помилково - «в Добринівцях». Виправляємо на основі вступної авторської вказівки на місце дії та дальших згадок у тексті п’єси.