Федькович Ю.

ПРОЗОВІ ТВОРИ

ЛЮБА - ЗГУБА

Повість

Нічо так чоловікові віку вже не укоротає, як та люба. Хто не вірить, най лиш слухає, що розказуватиму...

У нашім селі, знаєте, чинять два храми в рік - один на зимні Николи, а другий на ве́сні.

Зимні Николи, як здорові знаєте, припадають серед пилипівки: скрипку не можна навіть зачепити, а за танець і не говорім таки нічо; бо якби панотець узнали, то би й до церкви не пустили, не то що.

А парубкам та дівкам що за храм без музики? - Але нащо вам казати, коли самі здорові знаєте. От тому ж тото сидять собі наші легіні та дівки на зимні Николи красненько дома та дозирають хати, а стариня сама собі здоровенька храмує. Як же зато дасть бог дочекати весних Николів, то вже стариня сидить дома, а молодіж пускають у храм.

От тому ж тото назвали у нас зимній храм чесний, а весняний красний. Та й недурно його так і прозвали,- хто хоче видіти охоту та красу, то най лиш приходить до нас у красний храм. Скучно йому чей не буде, бо цілі молоді гори тут вам зляжуть, як би їх вітер змів. Але що вам казати, коли навіть і з лядського боку легіні приходять. А хороші тоті галицькі легіні, хороші! Лиш стань та дивися.

Від нас знов ходжують аж до шістьох сіл на храми - ходять до Сергіїв, у Плоску, до Тораків, до Киселиців, у Дехтинець і у Довгополе,- ба декотрі ходять аж у Шипіт або тяр аж у Молдовицю. Та й ніщо уже й казати, скрізь нас так красно та чесно приймають, що дай боже лиш усім добрим людям так! Ми знов за тото стараємось, аби й їх так повеличати, як вони до нас прийдуть, або ще й ліпше; бо Сторонець, знаєте, перше село на всі буковинські гуцули, та ми не хотіли б сорому набратися, а ми - парубки - вже й тілько ні.

Тому тото мій брат, бувало,- він був старшим парубком у селі,- скоро прийде неділя перед красним храмом, скличе з церкви всіх легінів до себе та дає їм порядок: ти, Федоре, каже, підеш з тими против довгопільців, а ти, Андрію, знов з тими підеш мені встріть дехтинецьким, і так далі,- так вам уже розпаює красно, що другий і з письма так не удав би, поки світа. А сам уже старається про базар: базарисько в нас страх велике, то він як накаже підпарубочні, так його й обтичуть молодими смерічками та всіляким бростом, що аж любо дивитись, а стежечки вам починять, стежечки! - хоть най царівна проходжається, не сором. Жидів з оковитими горівками позаповідає вам аж з Вижниці, а музику заповість вам місяцем уже наперед аж зо самої Глиниці або тяр аж із Сочави, що як вам потягнуть смиками, то серденько лиш як на ниточці дригає.

От дасть бог діждати й храму. Парубки вже знають свою службу: ще до опівночі повстають, повибричуються, поприбираються, як лицарі, плоски в дзьобні, колачі в бесаги, посідають собі на гарні сідлані коники та гайда зустрічати сторонське парубоцтво, як уже там від брата розказ мали.

А брат вам убереться в кармазин, кресаню з полами насуне на чоло, порошниці, удвоє через плечі, так і сіяють: а пістолєт аж четверо засадить за ремінь та й стане собі кінець суток, як навертається д церкві, аби тут сторонських парубків ще раз та ще краще привітати.

Коло брата стоять чотири післанці для його потріби, два знов післанці стоять кіньми з сього і з того боку села, аби дати знати, як буде надходити славне парубоцтво, а два післанці стоять на цвинтарних дверях з мальованими фляшками, аби частувати кождого а кождого парубка, котрий ступить через поріг. Така вже, бачите, у нас установа. А ще вам скажу, що тоті чотири післанці, що стоять з братом, називаються стрільці; бо вони мають таку службу, що скоро яка сторонська дівка надійде, так вони їй зараз на віват мають стріляти, відтак відводять її два аж у цвинтар, а тут чекає вже моя старша сестра та веде у церкву святу, де знов середуща сестра жде, аби її красно де постановити.

Кінець села, чути, стріляють: се вже йдуть парубки. Музика там стоїть з одним післанцем, а друга з другим,- бо ми, бувало, усігди по дві музиці кличемо,- зачинають відгравати на пригіст; а жид, що стоїть з двома непочатими барилками при братові, то лиш усміхається, клятий, бо знає, що так і з порожніми бербеницями верне домів!

Приїдуть парубки. Брат їм клониться, вітає мальованими порційками та й провадить у божий дім. Тут аж чи не сім попів а восьмий диякон соборну службу правлять. Господи! - а дяків таки й не рахуй, такого понасходилося, та як вам разом усіма заспівають, то аж якось страх слухати.

Церква в нас красна дуже та убрана: образи святі всі під золотом та під сріблом, лиш затілько хіба, що тісно,- таки тісно, що в храму лиш стариня та дівчата входяться всередину, а парубки хіба що світло постановлять та служби віддадуть, відтак мусять виходити надвір та чекати водосвятія; але легіні, коби здорові, не конче й журяться про се,- де б вже мав правду дівати! - вони зроблять вам дорогу від церкви аж на гостинець та чатують, як яка дівка приходить. Господи! - то ж то вже єї обзирають з усіх боків! - от так лиш нас тут єнорал на муйштрунку обзирає.

Приїхали парубки перед церкву. Зараз скочили підпарубочі, що вже напоготові так і стояли, та повідбирали парубкам коні; бо у нас, знаєте, така вже поведінка, що в яку-небудь оруду - най буде храм, най буде старощення, най буде весілля, най буде таки і простий танець,- так мусять підпарубочі ватажним парубкам коней пазити. Якби який флекев сього не пантрував, то й приймили б його парубки ніколи в парубки. Чи скажете, може, що се діло не добре? Ой ні, се таки так має бути!

Віддавши парубки коні та скінчивши діло в церкві, стали собі по цвинтарі проходжатись, а цвинтар у нас великий! - вітаються одні з одними, пізнаються, сміються, жартують, розказують одні другим, як там в них діється, що там чувати, хто до кого залишив ходити, хто посватався, хто побрав,- от звичайно, як бурлакам заряд; чим би й журилися, а чоловік, кажуть, мусить чимось журитися на сім світі - от так і наші парубки. А й я журився страх: одно - що вус той дідьчий не хотів рости, а друге - Корочукова Аксенія казала, що прийде на храм, та й не прийшла. І брат мій не був конче при волі,- знати, що також очікував когось, та нема. Аж тут, дивлюся, їдуть сутками два парубки, один рижим, а другий карим, а самі поубирані, що краще й не може бути на світі,- пави, та й тілько.

- Бадіко,- кажу я та й справляю на гостинець,- адіть!

- Гей! - крикнув мій брат та аж стрепенувся.- Де ж, варе, так прибарилися? - А сам кинувся до свого коня, що з другими кіньми парубоцькими стояв у пастівниці сідланий, готовий. Другі парубки то ж само собі до коней, але вони ще й не посідали, а брат уже летить узаводи тих двох гостей зустрічати.

Позлітали з коней, як соколи, поцілувалися коли не більше як десять раз, пообзиралися, сплакнули трохи,- якби мій фудульний брат знав, що я вам отеє оповідаю, то, бігме, ще б в лице мені дав,- а віддавши колачі, ведуться поза шию до церкви; а тим часом поприлітали й другі легіні, що з братом у ватазі були, і поклонилися гостям, віддавши колачі. Але доки що куди, доки підпарубочі знов коні повідбирали, минуло вже й водосвятіє, а люди зачали помалу з церкви виходити.

Парубки зараз і цуп! - зробили дорогу, куда будуть дівки йти, а самі так і тішаться, що собі з ними поморгають,- що тото, бачите, парубоцький накоренок може!

Брат посадився з тим парубком, що його так щиро дожидав, коло самих дверей: аби вже вам ні однісіньку не перепустити, але обіздрівши єї з усіх боків, і спереду, і ззаду,- боже мене прости. А Ілаш (так звався братів товариш) уже такий рад! - а я вже таки аж не можу устояти, так мене, бачите, кортить на дівочі жарти надивитись.

Вийшла одна - не ступає вам здрібна, ні! - хтось гадав би, що не знати що; вийшла друга - так вам і надюндюжилася, ніби хтось такого діла уже не видів; вийшла третя - упхала лице в рукав, ніби вона соромиться, а тут так нищечком і дивиться на нас; вийшла четверта - та вам на парубків моргає, аж таки проситься,- що́ тут мати збоку її товкмачить, щоби сором у лиці мала,- але де ж там! За нею вийшла п’ята: як зарегочеться! - а тітка йде ззаду та як її упече палицею по спині! Парубки в сміх - такого реготу наробили, що аж панотець петропопа мусили з вівтаря крізь віконце пальцем намахувати, щоби ми тихо були,- а нам і ні в тот бік. Лиш Ілаш не любив ніколи з дівок сміятися. Скоро ми в регіт, а він до брата:

- А то,- каже,- не йдемо, Іванчику?

Лишень що брат кину́в на його, аби мовчав, аж тут виходить із церкви - дівка? - ні, не дівка, але хтось гадав би, що се якась царівочка до нас на храм прийшла, така собі пишна та убрана: чоботи червоні, сорочка рантухова, опинка волочкова на ній, пояси крамські, а коралів та монества на шиї! - може, на яких кількасот левів срібних. Але все тото фрашки,- подивіться-ко ви їй лиш у лице; най і Добошева Дзвінка сховається, а більше не маю вам що й казати.

Скоро ступила через поріг, глипнула ніби трошки, гей зненароку, по парубках, а відтак чим борше обернулася до дверей та й махнула ручкою: - Ходіть-бо, ходіть же! - а рученька в її, мов лелієнька.

Ілашко аж нестямився.

- А чия се? - питає.

- Та се моя нерва сестра,- каже брат, се моєї яблонецької тітки донька.

Заки йому се брат розказував, вийшли сестри з церкви, узяли свою Калину (так вона звалася) попід руки і повели на базар, а брат моргнув на парубків, та ну ж усіма й собі на базар за дівками.

Най вони там здоровенькі розшабашовуються, а я вам тим часом розкажу про Ілаша. Був се старший парубок довгопільський, син старої Хороцованихи, що за єї казали, що вона свої сороківці ділеткою міряє. Чи се правда, чи неправда, не знаю вам уповісти, бо вона мені своїми сороківцями не хвалилася, але тілько знаю, що понад неї не знайшлося багача на всі наші гори,- а мала вона двох синів: одного Ілаша, що ми за него говоримо, а другого Василя, що з ним прийшов. Батько їх давно помер, а кажуть, що ходжував з Добошем; зрештою, чи ходив, чи не ходив, а сини славні раз мав - один кращий та гарніший від другого.

Ми змаленьку зналися, бо нені наші щось були собі таки не чужі та й дуже обі навиділися, але ніхто вже так не любився, як мій брат з Ілашем, а я знов з Василем,- люди нам, бувало, дивуються. Але ж бо й не було щирої душі понад мого Васильчика. Ні він без мене, покойний, бувало, нічо не орудує, ні я без його; ми навіть і одної днини у парубки уписалися, так тото ми собі добре жили.

Ми з Василем були собі ровесники, а наші брати то само, лиш що наші брати були чи не шістьма годами старші від нас, от тому й не випадало нам межи старші парубки пхатися; за тото стали ми собі оба, май, упосліди та дивимося, як виходять дівки, ніби тото й ми вже страх як розуміємо, що по чому, а вус ледве що гаразд і засіявся,- але де б, як тот каже, біда ділася? Лишень, бачите, шо ми гаразд розморгалися до дівчат, аж тут виходить Калина. Господи, як мій Василь не почервоніє, як мене не вхватить за руку, а відтак як не задрожить! - аж я переполошився.

- А се що тобі, Василю, такого? - питаю.

- Та нічо,- каже,- тихо! - А сам як видивиться на неї! - таки би єї очима їв.

- А що, може, не красну маю сестру? - запитав я його жартуючи.

Він мені на се ані слова, але потяг боржій на базар.

На базарі - от звичайно на базарі. Одна музика грає по однім кінці, а друга по другім, шинкарі позасідали собі у два ряди з повними терхами та з усіляким судником; дівки поставали громадками та свої речі правлять, хто їх там зна що,- от звичайно дівки, а парубки поставали та лагодяться на танець.

Танець завів Ілаш з Калиною, а парубки кождий собі по дівці та гай за Ілашем, так і розносяться! А топірці не літають, ні! - аж за очі ловлять, так блищаться в сонці, а днинку дав бог таку ясну та веселу, що люди аж помолоділи. А дівочки вам не розпусні, ні! - навіть і ні в той бік, що мами ззаду дивляться та лиш собі на носі карбують, кілько би тото донечці кулаків дома усипати, або таки ще дорогою, вертаючи з храму,- а храм у нас ведеться через цілих три дні, то назбирається кулаків тих май-май! Але дівочки не журяться,- добре, що матірки тут нічо не кажуть, а дома - хто там видітиме, як та й що.

Так собі дівочки. А брат з ватажними парубками так звиваються, та частують, та припліскують, та додають охоти, звичайно, як гостям. А Ілашко Калину таки й не пускає з рук, в одно гуля та гуля, а топірчик і не дотикається його, в одно понад головою шумить, аж старі люди дивуються, а Калина вам - справді калина; лиш що калина в гаю цвіте та не говорить, а наша Калина і цвіте, і сміється, і говорить, і моргається подеколи з Ілашком, часом і засоромиться трошки, бо легінь не знає вже годі та часом щось і скаже, що й сам не знає, що він казав,- ну, пропав, та й доста того,- се вже й сліпий далі уздрів би, не так ми.

Лиш Василь сьогодні ні сміється, ні гуляє,- він і так не конче був до того гуляння, а сьогодні йому і не наводи таки нічо, бо можеш ще й в лице дістати. Дивиться на Калину та й мовчить.

- Та йди-бо та гуляй,- кажу я,- чогось осторопів? Ади, онде стоїть Маріка (моя середуща сестра),- ану, йди та вже вимахай нею, аби знала, з ким раз гуляла,- вона через цілий тиждень так і радується, що з тобою гулятиме.

- Е, що мені там до твоєї сестри,- воркнув Василь.- Най собі гуляє, про мене, з ким хоче, зо мною, певне, що не буде.

- Ото ж бо й ти файно наговорив! - чекай, скажу я Марії, не бійся.

Василь лиш кинув головою, ніби тото отак: та кажи, мені байдуже.

- Юрію, а ходи-но сюда! - закликав мій брат, стоячи та чудуючися, що за танці Ілаш з Калиною виводять,- таки аж землі не досягають. Доста того, що глинницькі цигани самі вже казали: «Ми вже,- кажуть,- по весіллях та по храмах свій вік збули, але такої гульні ми ще, бігме, що не виділи». А Ілашко ще дужче, гей несамовитий! А не веселий, ні! - гей ніби вже знав, що він оце востаннє у нас на краснім храму гуляє. Най мені ще хто скаже, що душа не віщує горе!.. Та що з того, що душа віщує, коли серце годі навчити! Люба - згуба, шепче душечка, а Калинка слухає та от що: прилипла, як мід, до легіня, а тут не знаю, чи коли дотепер і бачилися гаразд, бо Яблониця далеко, а Калина як ще була маленькою у нас на храму, так і не була ще дотепер, а коли б знала, яке ще має діятися, то була б і не приходила. Але що,- чоловік не годен своїй долі так утечи, як земля від сонця не годна відступитися. Та вже най би, зрештою, і так було, лиш коли б тота доля, май, по правді робила, а то дасть одному забагато, а другому таки нічого, бог би її побив...

Але доки долі буде, а я обірву від брата якийсь кулак, бо він мене відколи кликав, а я тут зачав вам рацію про любу та про долю, ніби ви сього діла і без мене не знаєте. Господи! - от біжу ліпше д братові.

- Що казатимете, бадічко?

- Іди,- шепнув мені брат в ухо,- та проси неню, аби борше стіл лагодили, бо вже далі пора.

- Зараз,- кажу та й скочив домів,- наша хата, знаєте, зараз таки коло церкви.

- Нене,- кажу,- бадіка просили, щоби стіл лагодили.

- Та стіл уже, синку, відколи готовий! Хоть зараз най просить.

Я взаводи до брата:

- Стіл уже давно готовий, бадічко,- чи скажете казати музикам, аби стали?

- Кажи,- але кажи їм так, що як будемо йти ід хаті, то най же мені грають, не жартують; а при столі аби мені хіба лиш до отченашу утихли.

- Гай, гай! - кажу та й махнув, аби робити, як мені казано, бо я, знаєте, свого брата дома гірше боявся, як тепер не знати якого єнорала,- та й таки так і має бути, щоби молодший брат старшого боявся,- а може ні? Може, де й ні, але в нас межи гуцулами уже раз така установа, та й ніхто єї не переіначить, бо у нас, знаєте, старі руські обичаї ще чисто утрималися,- коли не ліпше, як на самій Україні, бо Україною, бачите, орудував хто хотів, та все їй своє набивав, але до гуцулів, богу дякувати, не конче ляшків, та недоляшків, та переляшків, та як погана віра, май, зветься,- і кортіло. У нас справа швидка: з креса та в груди - за димом не видко, за громом не вчуєш.

Тото лиш тепер перейшли гуцули на біду, але з-за мого верем’я ще інак було. Ох, ох, милий боже! - ти високо, цар далеко, а песі віри роблять що хотять. Але чей колись і на наші ворота сонце засвітить!

У нас на храмах обирають старосту, як би й на весіллі. У нас тогді був один чоловік, Ферик називався, за храмського старосту. От і прийшов та й став просити до столу,- а тото вже таки гаразд пізно було. Так собі парубоцтво здорове погуляло - і ні в той бік, що сонечко вже потало у Чорногору, аби там нашому панові Добошеві поклонитися та його у красний храм до нас запросити. Чогось бариться ще любчик наш,- але прийде він колись, хіба би тоту Чорногору вітер уже роздув. А доки він прийде - то ми хіба ходім з богом, та просимо й вас, пани мої чесні, будьте ласкаві на хліб, на сіль та на що бог дав та добрі люде прилагодили. Не гордуйте, прошу; хоть у нас великі приправи не найдете, то найдете чисте серце та щиру думку,- а хоть тота думка трохи бистра, як ті вітрове в наших горах, то нічо тото не шкодить; ліпше так - міркую,- як би ми ходили замлілі та бездушні, як ті ваші міщани, що щиру думку та ніт вісті, май, що малпують, а тут би раді чоловіка в ложці води утопити; ми не так: ми вас хіба у мідку солоденькім утопимо, а бити вас, бігме, не мемо,- най вас господь б’є ласкою своєю та усім добром, а ви знов будьте добрі на нас, та не цурайтеся нас, простих гуцулів, ані нашого столу. Просимо, будьте ласкаві!

Музики пішли уперед, за ними повели мої сестри та дівки з сестриної ватаги сторонських дівок. Відтак пішли другі музики, а за ними рушили парубки,- насамперед мій брат вів Ілаша, і так далі провадив кождий парубок з братової ватаги усе по два сторонські парубки, як тото вже у нас установа. А я свого Василька ледве відшукав по базарі,- стояв собі, сердешний, під явором та мнув шириньку у руках, аж тут я зирк на його - а він плаче!

- А се, Василю, якої? - писнув я.- А чи тобі лиш хто що не казав?

- Не казав,- каже, а сам ще дужче.

- Я це не розумію,- кажу.- Може, я тобі чим прогрішив, та тобі так банно? Коли що було, братчику, то вибачай, я це, бігме, не хотячи,- цить же, не плач!

Він лиш на мене подивився, а далі промовив:

- Ти мені, Юрійку, нічо не винен.

- Так чого ж плачеш? Гей, якби Маріка виділа, що такий легінь, мосьпане, плаче, тото ж би сміялася,- а хто ж бо таке видів?

Трафив я на лік: як опарений, кинувся мій Василько, обтерся боржій та й ухватив мене за руку.

- Ходім! - каже.

- Отак, то що інше,- кажу я,- так, але ходім. Та й пішли.

- Лиш не сади мене коло...

- Коло кого? - питаю.

- Та коло - Калини, чи як її там звете.

- Та хоть би й рад посадити, то не посаджу,- кажу,- бо коло неї Ілаш сидітиме.

- Ілаш? - заскреготав мій товариш зубами та й більше нічого не говорив через цілий вечір: ти б казав, що хтось його замовив.

В хаті, звичайно,- як у храму. Стіни оббиті коверцями, світло горить; куда обернешся - столи аж вгинаються; по тім боці за столом сидять дівки, як ті квіти у грядочці, а по сім боці коло столу сидить знов славне парубоцтво та щебече собі, як дрозди. На стільці против столів сидять музики та заводять, як то звичайно перед вечерею, якоїсь волоської туги, що аж серденько топиться, а коло печі пораються неня аж з трьома кухарками та ладять страву.

Ілаш сидить против Калини, я свого Василя посадив против Марії, а сам пішов братові помагати; бо брат, знаєте, не мав при столі сидіти, але за гості старатися,- така вже в нас, бачите, поведінка.

Помирилися, помолилися щиро богу небесному, староста поклав на стіл аж шість мисок великих грітої з медом горілки та став частувати, я знов з братом крою колачі, неня подали страву на стіл, парубки чаркують порційками - аж любо, а дівок силою засипають, котра не хоче випити. Бесіда мила, козацька; брат та ватажні парубки гостеньків усе демнають, усе просять, ненька такі раді, що аж богу святому моляться, а Ілаш топиться таки, дивлячись на свою Калину, а вона знов гине, дивлячись на його. Лиш Василь як сидить, так сидить собі невеселий. Що сестра його займає, що другі дівчата зачіпають,- бо понад Василя, знаєте, не було кращого парубка на цілу Буковину,- що таки неня, та брат, та я приговорюємо,- годі! - та й роби з ним що хоч. Але - дивлюся я - сестра лиш ув’яла. Я кинувся до неї:

- Сестро, а вам що?..

Прибігли і неня.

- Я бо тобі не казала, Маріє, аби ти тілько не гуляла? Боже мій! - з тими дівками; як вони не хочуть мене слухати!

- Та Марія,- кажу,- і кроку вам сьогодня не зробила в танці. Чого-бо й ви ще від неї хочете? А дайте ж покій дівчині.

Неня аж зажурилися.

- Так чого ж? - кажуть.- Чи не з очей лишень? Одокіє! А заведи-ко сестру до комори та постели, най трошки ляже, може, їй легше буде.

Одокія (старша) узяла сестру попідсилу та веде в кліть, а я кинувся вперед, аби боржій кліть відомкнути та постелити.

От лишень що Одокія положила сестру на підклад та накрила, аж тут кричить мій брат з хорім:

- Юрію, а де ти?

- Осьде, бадічко! - відзиваюся я та й біжу в хороми.

- А подивись-ко, де Василь дівся,- каже брат,- я й ні в тот бік, як він вийшов з хати.

Я кинувся на двір - нема, у пасіку - нема: аж дивлюся у пастівник - а він коня собі лагодить.

- А це якої знов, Василю?

- Та от такої, що хочу їхати домів.

- Коли б хоть горілки був пив, то ще не дивувався б тоді, а то й горілки не кушав, а таке зводить, що сміх і людям уповідати. А неня та брат що казали б, якби се ти зробив?

- От скажеш їм, що я заслаб чогось та й поїхав додому.

- Але ж бо так! Та брат мені кулаків надавав би, що й до других Николів чув би, якби я йому сказав, що ти занедужав, а я тебе додому пустив, та ще й самого. Не пускаю! - кажу.

А сам трутив його від коня, здоймив сідло та поніс у кліть, аби замкнути.

В мене діло бувало, горить: загадав - та й зробив. Виходжу на двір, а Василь ще в пастівниці - як стояв, так і стоїть.

- Ходи в хату, Васильку,- яв я його по-добру голубити, бо знав, що фрикою з ним і тілько не вдію.- Ану ж, ходім,- кажу.- Мене так кортить з тобою горілки випити, аж страх! Я єї сьогодня і не коштував. Ану, брате, та вип’ємо і собі по чарці, ворогам на збитки!

- Чекай,- каже,- зараз піду, най лиш трошки прохолоджуся, бо мені душно.

- Так же ходімо у сад,- кажу я йому,- там так красно; там я тебе проведу, а відтак підемо оба в хату.

- Ходім! - каже, та й пішли.

Під садом наша пасіка, на всі боки обцаркована, а мали ми тогді більше як двіста маток бджіл. Під пасікою була лавочка.

- Отут,- каже Василь,- сядьмо собі.

- Добре,- кажу, та й посідали.

Гості одні в хаті бавляться (бо вже було по вечері), одні гуляють надворі, а декотрі співають собі за музиками, навіть і неня, що до співанок не конче ласі були, заспівали собі з добрими людьми,- не так уже про свою волю, бо вони дуже вам зроду журливі були, але аби гостям охоти додати. А музика так красно і потягає за співанками - боже любий! Шкода, що до нас не конче добре було чутися, бо пасіка гей далічко від хати. За тото ж бо місяць так нам красненько і світить! А Василь мій так-таки вам затужив, що аж не можу вам сказати.

- Та й не уповіш мені, товаришу, що тобі є такого? - питаю я по часові.

- А цить же,- каже він та й слухає; аж чуємо: двері рип! до пасіки.

- Братчику, любчику, голубчику! - став хтось усередині казати.- Дай мені яку пораду, бо гину.

- Та годі ж бо, Ілашу, годі! - обізвався мій брат.- Порада тобі готова: ти любиш Калину, а Калина любить тебе; віно - хоть би в моїх сестер таке! А дівка - як сам знаєш; та до того тобі така господарна, що пари їй нема. Стара знов жона чесна та ані раз не фудульна. От шли в неділю по рушники, та й годі. Твоя неня, знаю, що відразу пристануть, а я з Калиною самий поговорю скоро по храму, та й все буде добре, так маю в бога надію.

Ілаш аж підскочив та братові поза шию:

- Ей, світе ти мій, братчику ти мій щирий та любий! Більше не міг і промовити з радощів.

- Та годі бо, годі! - каже брат,- бо ще мене задушиш.

- Та коли ж бо не маю брата понад тебе,- каже Ілаш,- та й не зможу тобі віддячитися. Чому мені Бог не дав сестру, щоби був її за тебе віддав?

- За тото,- перебив його брат,- дам я свою одну сестру за Василя; знаєш, от, може, таки Марію, бо вона на його щось дуже приязно сьогодня дивилася.

- Але що даш?! - питає Ілаш весело.

- Чому ні? - каже брат.

- Дай руку!

- Осьде й рука, й слово, що дам.

- Ходім же пити слово! - каже Ілаш.

- Ходім.

Та й пішли. А Василь як вам засміється! - Ще й сьогодня мені страшно від його такого сміху.

- А чув? - питає мене.

- Чув.

- Так ходім і ми в хату, щоби виділи, як буде твій брат з моїм братом слово пити.

- Добре,- кажу,- ходім! - взялися та й пішли.

* * *

Минув і храм. Гості роз’їхалися кождий у своє. Брат випроводжав тітку аж против Устірік, та також вернувся, діставши від Калини вже красну та красну шовкову хустку на шию (ще й сьогодня її має), а мені знов дала премудру дзьоблинку мицькову та й запрядач делікатний. Брат їй знов віддарувався крамськими чобітьми жовтими, а я дуже мудрою політичкою багровою на п’ядь. У нас-бо, бачите, уже така установа, що родина, як іде в гості, то дарується. Чому того так, то не знаю, але як люди роблять, так і ми.

Храм був у понедівнок; а на другу неділю, прийшовши з церкви та пообідавши, неня собі лягли на постіль припочивати, бо з великої оруди та гей трудині були, а брат узяв чудотворник у руки та читає коло стола наголос, бо неня дуже любили слухати, як він читає, часом так і задрімають солодко - от як і тепер. Сестри знов сидять собі надворі, на призбі, та - от як тото вже дівкам заряд - регочуться, та судять других дівок, що в храму були: ба ся мала згрібну сорочку, ба ся мала подерті чоботи, ба та не знала гуляти, а на тій урвали хлопці морщиння, ба друга знов випила порцію горілки відразу (ніби вони не п’ють, лиш аби ніхто не видів!), ба ся знов сяк, ба та знов так,- от що й робили би більше? До того ще посходилися від сусід дівки - ярмарок, та й годі! Аж брат мусив вийти та їх в сад нагнати, бо були б не дали нені і відпочити. Лише сестричка Марічка не була межи ними: лежала вона собі, сердешна, в пасіці та так і плаче тихесенько, ніхто не знає чого, а приповістися і мені навіть не хотіла, не так аби кому другому сказала.

- Що вам, сестричко? - питаюся її, увійшовши до пасіки (бо в нас, знаєте, кажеться старшим браттям та сестрам «ви»).- Ви щось від того храму як не свої стали,- чи вам лиш хто що не казав? Таже маєте нащось братів претці, господи! Скажіть лиш бадіці або мені, та ми його в капусту посічемо.

- Нічо, братчику,- сказала сестра, та лиш ручкою махнула. А далі й каже: - От сьогодня однако неділя, поїхав би у Довгополе відвідати... Василя...- а се доказала вам уже насилу, та й сховала головку в джергу.

Мене неня в голову не била: знав і я, куда що і почому світі.

- Іду,- кажу,- коби лиш бадіка хотіли пустити. А ви нічо, сестричко, не переказуєте в Довгополе?

Сестра лиш на мене подивилася. Боже милий, боже! Сестричко моя люба, тепер уже на мене не подивишся ніколи сивесенькими твоїми очима… Сльози мені закрутилися,- вийшов з пасіки, не допитуючися далі.

Увійшов я в хату. Брат усе читав, як читав коло стола; неня дрімали, а я став коло неї та й чекаю, як брат стане.

- Може, тобі чого треба, Юрію? - запитав по часі.

- Чи не пустили би ви мене, бадічко, у Довгополе? Кортить мене відознати за Василя.

- Про мене,- каже брат, погадавши часок.- А з чим же ти підеш коли й колачі минулися, і горілки дасть біг?..

- Горілка буде,- кажу,- коби гроші, а колачів я маю пару своїх.

Брат посяг у ремінь та й виймив мені сороківця.

- На,- каже,- та возьмеш по дорозі око горілки; а тепер уберися мені пишно та прийди сюда, щоби тебе обіздрів.

Я впідскоки в кліть. От уже й убрався та уходжу.

Брат подивився по мені, та й не мав що й казати, бо до уборів не взяв мене кат. Як вам, бувало, порошниці утру та топірчик, то не дбаю, аби й до самого цісаря у старости.

- Іди ж, хлопче, та не барися мені туда,- наповідає брат.- Ходом та й назад!

Я насунув брови: «Що мене,- гадаю собі,- мають бадіка хлопцем звати, коли я вже, богу дякувати, парубок, а вус уже таки сіється,- гм!»

Брат усміхнувся та, аби мене потішити, й каже:

- А котрим ти конем їдеш, хло’!?

- А котрим же їхав би? Рижим!

- Дай рижому покій,- каже брат,- він недавно з дороги, бери мого.

Не треба мені се було двічі казати,- як скочу! На мліг ока був рижий розсідланий, а вороний осідланий. Ей, то ж був-бо раз і коник уже! Хоть під якого отамана.

Увійшов я в хату:

- Я вже готовий, бадічко,- чи кажете йти?

- Іди, йди! - каже брат. Та поклонися там Ілашеві, щоби здоров був; скажеш йому, що на Петра будемо бачитися, або, може, й борше.

- Гай, гай! - кажу я.- Оставайте, бадічко, здорові.

Але лишень що я на поріг, а молодша сестра з криком встріть мене:

- Ілаш з Василем, бадічко!

- Де!? - крикнув брат та кинув книжку на стіл, а сам вибіг з хати.

- Адіть, бадіко, адіть - онде, право Кодоманки. Та й у кучмах - не видите? Адіть!

Брат аж плеснув у долоні:

- Квапився, нема що й казати!.. Біжи винеси мені кресаню, най іду пана-молодого зустрічати.- А самий такий рад!

Сестра побігла за кресанею, а я уже не сердитий, ні! Та й чи ж і нема чого сердитися? Уряди-годи придалося мені на братовім коні їхати, та й з того нема нічо; то ж то би вже довгопільці дивилися, а Корочукова Аксенія! Аж трохи що не заплакав. Але ніколи було, бо брат кину́в, та побігли ми боржій встріть пана-молодого.

- Слихом слихати,

Видом видати,-

А пана-молодого вітати

Щастєм, здоровлєм,

Розумом добрим,

Ласкою господньою.

Дружиною надобною!

Най тобі, брате, чи,- хочу казати, пане-молодий, бог дає

І з роси,

І з води,

І з усеї лободи!

А пречиста діва

За столом сіла,

А за нею добрі люди -

Тобі доленьку судять;

Як золото, ясна,

Як весна, красна,

Як хліб, добра,

Усему світові вподобна.

Скоро се брат проказав, так і зняв кресаню та й уклонився аж тричі.

Ілаш нічого не відповів, але як скочить з коня, як обійме бадіку, як стане цілувати! Аж мало що не перевернулися.

- Дякувать тобі, братчику! - тілько й бесіди з його.

- Та годі вже, брате, годі! - стали бадіка казати.- Уповідай, як там було, як тебе стара приймила, що Калина казала, що твоя неня казали, що довгопільські дівчата говорили, що ти на стороні посватав,- що?

- Ей... Та бо ти такого насипав, що я вже нічого не знаю,- каже Ілаш.- А мені й так лиш одно в голові: моя Калинка. Ех, тото вже нажиюся та нажию, бо є з ким! Чим же я тобі віддячуся, братчику мій єдиний?! - та й знов братові поза шию.

- От і не говорив би таке,- каже брат,- та ще й против ночі; ніби тото я в тім що свідім? От любить, та й пов’язала,- ходім д хаті!

Коли се браття говорили, стояв Василь збоку та лиш усміхався, а сам такий марний, марний! Гірш моєї сестрички. Ніхто в світі не сказав би, що се він, тот Василь, що за ним дівки гибли: аж очі йому потали в голову.

- Як же, пане піддружбо? - жартую я до його.- Я тобі вклонився, а ти мені ані слова,- що се такого має значити? Зараз мені встати з коня та красно мене привітати! Чуєш? Або хоч, щоби я сів он на карого та поїхав пріч, аби тебе й не видіти? Видиш, онде кінь уже стоїть таки сідланий, готовий - я лишень що хотів до тебе на Довгополе їхати.

- Чого? - перетяв Василь.

- От так!.. Чого? Аби відознати, що ти дієш, бо я боявся, що ти, може, розболівся. Та й так. Чого ти такий страшний став, Василю?

- Я, страшний? Та хоть би й так - що кому до того? А ти не кажи мені більше таке, бо...

- Бо що? - став я питати.- Може, мені в лице даш?

- Щоби знав, що таки дам. Що кому до того, який я в лиці?

- Так?

- Так!

- Ну, добре, що знаю,- кажу я.- Більше ти на мене токма за се не будеш гніватися.- А сам умовк. Більше я до його не промовив сього вечора ані слова, такий мені жаль був великий. А я вже таку натуру маю зроду, що дуже багато треба, аби мене розсердити, але як мене вже хто уразить до живого, так моє серце вже не обернеться, поки світа. Але нє, аби я, може, на його ворогував,- крий господи! І сприяти йому буду, і в огонь за його піду, а говорити вже не буду, хіба він сам мене на бесіду зачепив би,- та й то відповім йому на його запитання,- розговорюватися вже не буду ані йому моє добре серце не покажу. Не красно се так - знаю дуже добре, але що ж буду вже робити, коли натура така лукава.

Повходили в хату.

Неня як учули, що Ілаш уже посватаний, та й з ким, та й як,- такі уже раді, що аж Богу моляться та в долошки плещуть, бо вони, знаєте, Ілаша дуже навиділи зроду. Позасідали поза стіл; одна сестра кинулася до печі, друга до циган по скрипника; наймиття розіслав брат по парубках спрошувати, мене знов по горілку до жида, а сам такий охочий, аж гуляє,- не тому, може, що Ілаш його запросив у старші дружби. Але він тому такий рад, що його Ілашко з радіщ аж не знає, що собі робити.

От і моя лиха воля минула помалу. Против коршми стрітив Лейбину Анницю; став, поговорив трошки, пожартував, ущипнув зо двічі,- от і попустило трохи з серця. У пропінації приповів старому Дувидові за того жида, що не хотів устати. А се так було.

Одному чоловікові злягла вночі жінка, так він, сердешний, не знав з радіщ, що робити, але вхопив барилку та побіг у коршму:

- Абрамку, а спите ви?

- Гм?

- Чи спите ви? - кажу.

- Сплю.

- Встаньте та дайте горілки.

- А багато?

- Пів відра.

- А нащо тобі аж пів відра?

- Мені жінка злягла та мені треба.

- І моє жінки лягло, нівроке, та їй не треба горілке, а тобі треба; не встану.

- Але встаньте, коли я вас прошу.

- Я тобі казало, що я не встану; ну, іди собі. Може, ти хочеш що украсти або зрабувати... Іди собі, ну, іди!

- Ей, господи, бо’ з вами!

- Що, господи? Що? Ніби мене твій господь здойме! Іди собі, кажу, до дідке, бо буду гвалт кричати! От таки зараз кричу,- ну!

- Ей, бо й ви, Абрамку! От таки дасть бог, що ви встанете.

- Що хлоп св...- рохкає! Що бог дасть - то я встану? А бог таки дасть, та я не встану.

Аж Дувид самий засміявся, а товста Дувидиха аж за черево береться:

- Дувид-лєбен, гіб же ім а гіт бромфен!¹

Хоч я тоді ще по-німецьки не розумів, то я претці знав, що до чого йде.

- Дайте, Дувидку,- кажу,- дайте, та вам колись ще якоїсь приповім.

Дувид і уточив мені з-під самого чопа, аж вам цяти б’ють. А мені стало зараз ще легше на серці, як від Лейбинової Анниці. Боже милий,- нема тото, як молоді літа!

Дома застав уже повно легінів, а Ілаш мені зараз і поклонився та й став просити:

- Клонюся вперед богу святому, а відтак вам, чесний брате та й товаришу, щоби були ласкаві на сесь колач (а тут мені вже такі великі два колачі плетені міські і подає!) та й до мене на весілля у післанці.

Я приймаю колачі та й дивлюся на брата:

- Як ви кажете, бадічко?

- І овшем,- каже брат,- позволю,- чому ні!

От лиха воля минула й до решти; та коли б то - але ще й тої утіхи тілько відкись узялось, що вже аж забагато було, а тут ні з ким навіть і своє серце поділити (бо до Василя уже сам нічичирк). От підійшов я до Ілаша та й кажу:

- А чи бачили ви тоті пістолєта, що мені бадіка оногди з-за гори винесли?

- Пістолєта? - крикнув Василь, схопившися з місця,- ану покажи!

- Ану-ко, покажи! - повторив і Ілаш.

Я побіг у кліть та й виношу пістолєта, а тут такий рад, що на моїм таки стало; бо я знав, що Василь зроду за зброєю таки аж гине.

- Ади! - кажу до Василя.

- А набиті? - питає.

- Не набиті,- кажу,- або чому?

- Так нащо ж мені їх показуєш? - рік Василь, сівши собі знов, як сидів.- Спряч їх собі!

«Зійшов з розуму, та й годі!» - гадаю я собі, а сам іду до Ілаша, щоби хоть йому похвалитися.

- Адіть,- кажу,- що за мудрота! Лиш ножів іще не маю.

- Я тобі подарую свої ножі,- обізвався Василь,- мені їх однако не треба. От будеш мати по мені чи там від мене пам’ятку.

- А ти нащо ножів збавлявсь би? - обізвався мій брат до Василя. А відтак каже до мене: - Я тобі самий справлю ножі. От і завтра можеш піти в Плоску та сказати собі робити пару ножів та й вилки, які сам злюбиш.

- Та вже коли кажете ножі робити, бадіко, то кажіть ретязі нові робити, бо в моїх геть низки рвуться - так зглодалися.

- Ну, про мене! - каже брат.- Але дивися, щоби мені за тото й покосив гарно сього літа.

- Бігме, бадічко, цілий згарець вам скошу,- кажу я. А самий такий утішний, гейби мене хто на сто коней посадив був.

- Ну, ну! - каже брат.- Мемо видіти. А тепер іди та розсідлай онде вороного, що аж по копита в землю вбився, а все через тебе, господарю, бо ти не міг його розсідлати, нім був за горілкою,- де би!?

- Ей! та-бо ви, бадічко, все лиш сварите та сварите, а мені ніхто б і пальцем крові не дорізався.

Всі в сміх. А я й кажу:

- Не журіться, бадічко, про тото, що ваш вороний трошки собі попостояв, зато він собі від сьогодні за дві неділі й на весіллі погуляє та мідку вип’є.

- Може, й пива? - накинув Василь.

- Пива? - кажу я.- А хто ж бояре пивом частує?

- Не знаю,- утяв Василь та й вийшов десь надвір, а я знов пішов коня розсідлувати.

Як там того вечора в нас далі діялося, не маю що розказувати, бо самі здорові знаєте, як на запросинах діється: п’ють, гуляють, говорять, жартують, фіглі роблять - що більше й робили б? Лиш Василь не гуляв, бо сидів собі смутний та невеселий кінці стола. А сестричка собі також не гуляла, бо лежала в пасіці та тужила. Але я собі байдуже: мені лиш мої ножі та ретязі в голові. Гай, гай! Милий боже!

* * *

В кого нема увесну роботи? Хіба, кажім, в того, що не хоче робити. Правда, що у нас у горах навесні нема вже тілько кутання, як у поляниць чи, як то в нас кажуть, гречкосіїв, але робота все-таки є: ба плоти закладати, ба пересипати, ба одно, ба друге. От так і зійшли нам тоті дві неділі до весілля, як пальцем махнув.

В четвер увечір кажуть неня до нас:

- Ну, синку, колачі вам готові, та й горілка вже в ладу. Коли ж люди вас за люди мають, то підіть, а ще токма такому любому товаришу послужити.

- Або ви не їдете, ненько? - питає брат.

- Поїхала би, синку, з радної душі,- кажуть мама,- але гей небізую. Їдьте ж тепер самі та веселіться, здорові, доки ще молоді, бо старість, синку, не радість. Ох, ні-ні, любчику, ні!

Я встав, ще далеко було до днини, нагодував коні, вичесав, як дзеркало, що хоть голися, осідлав братові вороного, а собі рижого. Вимився, вичесався, убрався, як лицар який, оперезав свої нові ретязі, засадив пістолєта та ножі за ремінь, а сам аж не можу діждати, доки сестри бадіку уберуть та налагодять, щоби боржій їхати. Так тото квапно мені діялося, а про ніщо так, як про свою Аксенію, що її у весіллі певно вже побачу. Лиш один тягар маю на серці: той собачий вус як не хоче, так і не хоче рости,- ти б казав, наукірки.

- А готовий ти, Юрію? - питає брат з хати.

- Готовий,- кажу та й вийшов з кліті, навіть і не замикаючи, так мені, бачите, пильно діялося тоді.

- А пороху узяв? - питає брат.

- Узяв, сто набоїв. Доста буде?

- Доста,- каже брат.- Але флейтухи мені не забудь, господарю, щоби не так, як оногди!

- О, вже не забуду! - кажу.- Мене, знай, ще й сьогодня в’язи болять, як тоді накрутили.

- Гайда, гай! Іди лиш та лагодь коні.

- Та коні вже відколи готові! Лиш сідати.

Підійшли ми д нені:

- Благословіте, ненько, на дорогу та й на весілля.

- Най вас бог благословить та й веселить! - кажуть неня, перехрестивши нас.- Лиш дивіться, синку, щоби там якої колотні не було, бо мені сеї ночі таких ягід уже снилось! А ягоди - кажуть, що то кров.

- Ет, сон - мара! - каже брат, поцілувавши неню в руки, а я за ним. Та й вийшли з хати. Але лишень що виїхали на гостинець, аж біжить старша сестра та й кричить за нами:

- А ждіть же,- каже,- таже ви колачі забули взяти!

Брат на мене викрикнув:

- Уже до чого твоя голова,- каже,- служить, то, бігме, не знаю.

Я вернувся конем узяти бесаги з колачами, а сестра й шепче мені:

- Там найдеш,- каже,- у папері завиту ширинку. Ту ширинку даш Василеві та й скажеш, що від Марії. Але щоби Іван не знав. Міркуй же!

- Гай, гай! - кажу та й поїхав.

Як ми пригостили до Ілаша, як він нас там красно приймав, як ми рушили в Яблоницю на старощення - не буду уповідати, бо багато розказувати б, а мало що слухати, а я й так багато дечого понаплітав, без чого могло б було ретельно обійтися. Але даруйте, панове! Ви не знаєте, як тото мило чоловікові згадати про давні свої гаразди, а я їх зазнав-зазнав, панове та й браття мої любі! Що я тут пишу, то я не пишу небилиці, але кавалок мого життя, мого так красного та любого тривку, що годі його буде й до гробної дошки забути. Ні! Зелена моя Буковино, сині мої гори, холодні мої ізвори! Хіба мене рука моя забула б, щоби я вас забув! Тото лиш ви мене забули серед світа, але я вас про тото не забуду.

Їдучи в Яблоницю, відкликав я Василя набік та й кажу йому:

- Осьде прислала тобі Марія ширинку.

Він лиш усміхнувся та й заток її собі за ремінь. «Се щось дуже дешевий дякувать»,- гадаю я собі та й від’їхав. Доста я від оногда до його серце стратив, а тепер щоби його таки й не видів. Але його, може, й тякло, що в мені кипіло. От приостав трохи конем та й кличе мене:

- Юрію, а ходи-ко сюда, я щось маю з тобою говорити.

- Кажи! - кажу.

- Не гнівайся, брате,- зачав він мені казати,- що я дарунок від твоєї сестри не можу радніше приймити, але бог сам видить, що серце годі навчити. Хіба от тілько: поклонися від мене Марії та й проси її, най на мене не банує та най таки й в тугу не вдається. Вона ще молода; а коли б знала, як я страждаю, то й простила б мене. Красний сесь світ, братчику, красний! - А подумавши годинку, каже: - Ти гніваєшся, брате? Нема за що. Про мене, гнівайся - не гнівайся, як собі вже там любиш; але коли хочеш, щоби я мав по чім згадувати на те давнє товариство, то витешеш мені красний хрест з тої самої ялиці, що у нас...

- А тобі хіба хреста?.. Схаменися!

- Або я за хрест говорю?.. Отож і я наговорив! Я тобі мав щось інше казати...

- Кажи,- кажу.

- Чи Калина любить діправди мого брата?

- Отож-бо й ти наговорив! Старіст пов’язала, а його не любила б?

- А ти гадаєш, що нема так, що дівку силою віддають?

- І так може бути,- кажу,- чому ні? Але ти не видів, як вони в нас на храму прилипали? Ну, то вже не інак, але мусив ти бути п’яний.

- Твоя правда, брате! Видів я дуже добре, а я тебе ще питаю. Я знаю, що вона його любить.

- Не любить, але таки в нім топиться,- потакую я. Де я тоді розум мав? Також не знаю.

- Топить, топить,- повторив мій товариш кілька раз та й лиш на кульбаку повалився.

- Що тобі, Василю? - став я питати.- Чи тобі що не лихо?

- А чого ж би мені лихо,- мені добре, дуже добре.

- Так чого-сь так почорнів відразу?

- От не видиш; вечір, а тобі здається, що я почорнів.- А відтак знов каже: - Ні за чим мені вже так не банно, як за моєю кресанею.

- Або з твоєю кресанею що? - питаю я.- Чи не потер лиш де когути?

У нас, знаєте, носять на кресанях дорогі угорські когути, та тому я його й питав.

- Ні! - каже, а сам так красно, трошки гей крізь плач, говорить.

- А покажи-ко мені твою кресаню,- став він мені по часові казати,- най виджу, чи ми однакі голови маємо.

Я йому й подав.

- Однакі,- каже, потрібувавши зо два рази, та й віддав мені її назад.- Якби я загиб, то не відказав би свою кресаню нікому, як лиш тобі.

- А ніби й я так не зробив би? - кажу.

Коли б я міг був розуміти, проти чого він тото говорив! Хто був би навіть і на гадку собі наволік?

- А чули,- став Василь на парубків покликати, що в боярах були,- чули, як ми з Юрієм помінялися?

- Як там, як? - стали гуртом питати.

- От так,- каже Василь,- що якби я борше вмер, то лишиться моя кресаня йому, а якби він, то його мені. Чули?

- Хіба що так! - стали другі парубки сміятися.

- На старощення їдуть, а за відумерщину говорять.

- Ближче д хресту, як д різдву,- каже Василь, та й мало що й говорив сього вечора більше. От їхав собі латир мене та сумував. Хіба тільки, як я хотів під’їхати ід другим парубкам, щоби з ними балакати, так він мене й кличе:

- Їдь зо мною, бо мені скучно без тебе.

От так переїхали ми майже цілу дорогу.

Стали ми нарешті і в Яблониці. Тітка приймила нас так,- дай боже, аби усіх добрих людей так приймали! Та й було чим приймати: стара собі була багачка на все село, а мала лиш одну доньку та одного сина - тільки в неї і дітей.

Горілка стоїть перебоями - куди повернешся, в хаті світло на всі боки, а по дворові горять величезні смоляниці так, що аж небо почервоніло. А гостей, гостей! І в хаті, і в хоромах, і на дворі, і в сутках, навіть і на гостинці стояли деякі, що не мали де поміститися на обійстю,- бо кождого, знаєте, кортіло подивитися, яке старощення справить стара Слижиха своїй дочці.

За столом сидить Калина зо своїми дружечками. Молодого посадили з братом та боярами коло неї; музики грають - було щось аж шість скрипників та два цимбалісти, усе вижницькі. Дружечки співають, а я стою з Василем серед двора перед вікнами та тримаємо коні: він тримає коня пана-молодого, а я старшого дружби (ніби братового), бо в нас, знаєте, така вже установа,- але коні не ржуть вам, ні! Аж страшно якось слухати. Але не конче їх було й чути, бо парубки, що були в старощенні, не гримають вам з пістолет, ні! Одні з хати крізь вікна, а ми знов відси, знадвір’я,- аж гори відзиваються, таке гримаємо! А музика в хаті не тужить, ні! - аж мороз іде тілом. А Василь позирає лиш крізь вікно на Калину та ані словечка аби вам до кого заговорив, а сам то почервоніє, то побіліє, то аж почорніє.

Прийшли й панотець, сиві-сиві як молоко, а борода понижче пояса.

- Веселитеся, діточки,- питають, ідучи попри нас,- веселите?

- Благословіть, отче! - каже Василь, знявши кучму (бо в нас, знаєте, ходять молодий і дружби в кучмах, не в кресаках), а сам так і сплакав.

- А чого ж бо ти, серце? - стали панотець голубити, а нарешті додали жартом: - З веселими веселися - не журися! Господь наш Ісус Христос сам так робив, так і ви, діточки: веселіться, доки ще весело. Господь бог недурно дав і весну, і молодість, і утіху, і скрипки, і пістолєта нарешті - все то бог дав людям, не хто.

- Правда, панотче, що бог! - утяв Василь, а сам так і повеселів.- Він дав чоловікові для його заходу і веселість, і скрипку, і пістоля, лиш аби знав він, коли чим орудувати.

Може б, панотець були дечого, май, сказали, бо вони дуже любили з парубками бесідувати та їх правди божої учити, але ніяк було, бо повибігали всі з хати, вхопили панотця нашого любого на руки та понесли за стіл,- такий се панотець в нас були. Тут приймилися зараз за діло: помолилися богу, прочитали, що вже там треба було, заручили молодих, та й не цуралися з ними повечеряти; такі се в нас панотчик не горделиві були - не так, як тоті нові панотці, що лишень що зо семінарії повилазять, а тут уже й бога не хотять знати, не так, аби вони з нами, простими мужиками, жили.

Гості вечеряють, музики пригравають, дружечки приспівують, стара Слижиха не пам’ятає з радіщ, що вже робить; ми надворі в одно й одно так і гримаємо з пістолєт, що аж шиби в вікнах на дрібні кавалочки потріскали - так і дзвонять, сиплючись по камінню,- а Василь каже до мене:

- Тепер же, братчику мій сердешний, будуть зараз молодих виводити надвір гуляти. Скоро вийдуть - стрільмо ж два набої нараз, нехай буде братчикові мому да на славу!

- Та чого ж бо ти плачеш, Василю, уже сього вечора другий раз?

- З радіщ, Юрійку! Ти не знаєш, як я свого брата кохаю.

- Та чого тобі плакати?

Але говори я, та не ладуй! А тут староста, чути, вже й просить з-за стола.

Ладує Василь, ладую й я, як мали бесіду, але Василь, бачу, інак собі тоді ладував. От слухайте лиш.

Ступає молодий через поріг, а тут їм таку вже дорогу підклали й устелили... Грим!! - раз і другий. Ілаш лиш повалився Калині у ноги, а Василь - мені: ні пари з уст, а кров так косицями і грає - геть мені мою рантухову сорочку оббризкала.

Молода зомліла. Брат імив Ілаша на руки, та лиш вдарився у стіну головою; а я знов пустив боржій коня - та до Василя: ні рушиться - куля пішла право крізь серце.

Я витяг йому боржій хустку з-за ременя, що йому сестра передала, та й заткав боржій рану. Чи віщувала, варе, моя сестричка, як сю ширинку коциками угорськими та леліточками дорогими вишивала, до чого вона придасться? Не знаю. Я й раз питався, але вона мовчала та... в’яла. Як та квіточка без сонічка, в’яла любка моя, душечка моя, аж доки не зов’яла.

Калину понесли більше умерлу як живу в кліть. Дівки повтікали куди котра; панотець розважали тітку, кілько могли; а парубки зробили ноші з зеленої смеречини, зложили на ній обох братів та понесли в Довгополе.

Брат мій ішов цілу дорогу при ношах, а самий такий блідий, аж чорний. Я знов вів за ними коні - пана-молодого та братового, бо моїм та Василевим побігли два парубки наперед давати знати. Файну потіху принесуть старій-старесенькій Хороцованисі! Лиш двох їх мала, як дві оці в голові. Налагодила посаг, та тепер най лагодить на лаві.

Не рано вже було, як ми стали у Довгімполі. Ждав на нас уже увесь рід Ілашів; і мале, і велике, ба таки ціле Довгополе злягло, скоро почули, що сталося. А не плачів там, ні! Не голосіння, ні! Хіба каміння-не плакало, а решта всі.

Нарядив я з братом обох на лаві, головами докупи.

- Ото я тебе оженив, братчику мій, соколе мій! - аж крикнув брат, а сам як заплаче, як упаде на Ілаша, як його обійме, як стане цілувати! А він, сердешний, лежить собі, фудульний, як бувало, ані ворухнеться. І я заплакав. Або, може, не плакати, мавши одним одного щирого товариша та й того скласти на лаві!? Не смійтеся, пани мої: наші прості груди жаль дужче дотикає, як ваші - панські. Ми серце ще не запечатали в калитці, ані віддали до шпаркаси: як в його є, так і говоримо. Коли се не до ладу, то красно дуже вас прошу, не гнівайтеся...

На другий день приїхали комісари пороти. Господи, як кинеться стара мати!

- А неволя ж би вас утяла та укрила, солона та тяжка! Чи того я вам під ніж синів своїх годувала? Вон з хати, біси, або в вас сокирою загачу, як у псів, та й сама страчуся!

А на се як зарує, як припаде до своїх синів, як стане цілувати! Господи милий, господи праведний! Відки тото в матері тілько сліз тих береться, та тілько люби, та тілько жалю!?

Німці пошваркотіли, почичиркали та й потеклися.

- Течіться, як та вода по камінню течеться! - клене стара: - А над моїми синами не діждете збиткуватися.

Се діялося в суботу. А в неділеньку зранку й поховали: Ілаша - коло церкви, а мого Василька - за цвинтарем у куті. Що вже стара напросилася та намолила панотця, аби й його з братом укупі ховали,- не помагало.

- Най ваш син,- кажуть панотець,- уже на сім світі покуту приймає,- може, господь його за тото на тім світі простить.

А знай, що господь милосердний простив, бо така вже вам красна та ясна днинка була, як їх ховали! Тото лиш люди лихі, а господь милосердний добрий: вій нам усім батько - погрозиться, а відтак обернеться і вже добрий.

Цілий тиждень стара Хороцованиха нас не пускала від себе.

- Най,- каже,- мені видиться, що мої сини при мені.- А сама як заголосить, як ударить сивою головою у стіну, то стіни аж заплачуть! Але третьої неділі треба нам було конче їхати домів, бо неня вже щось три опади переказували. От попрощалися та й доїхали, обдаровані усею зброєю товаришів наших нещасливих. Брат дістав з Ілаша, а я з Василя усе, усе до цятки. Та не до того нам було!

На саму пречисту божу поховали сестричку, а з нею і ширинку тоту кроваву, що я нею Василеві груди затикав. Не хотів я їй дати, але як стала покойна просити:

- Братчику мій, любий мій! Та же я тобі вже не довго буду на цім світку доїдати,- дай мені тоту ширинку, дай, дай!

От і дав. Носила вона її на серденьку, аж до гробу взяла.

- Братчику! - каже вона мені на саму пречисту раненько,- здойми-ко мене на твої ручки, але так здойми, як ти мого Васильчика здоймав.

От і здоймив, та… поклав уже мертву.

- Сестричко, сестриченько моя єдина! - сплакав я.- Чи ж тобі не жаль твого братчика отак сиротою на цьому світу лишати?

Нічого не відповіла, усміхалася. Знай, побачила вже свого Васильчика.

СЕРЦЕ НЕ НАВЧИТИ

Повісточка

Жили в нас в горах два парубки - товариші, а що вже буйні та хороші собі були, той на папері не спишеш,- такі вже хороші були сі два легіні. А до того ще як уберуться, бувало, у кармазин та в жировані порошниці та стануть собі гостинцем гуляти, то дівчата якраз усі у вікнах. «Що ти, дівко, там забула?» - кричить мати на ввесь рот, а донечку мов прикував до вікна. «Ненечко, ох ненечко люба, най хоть надивлюся!»

А легіні наші мов не видять, що дівчата в’януть. Понасувають кресаки на мальовані свої брови, кинуть голови д горі, мов лицарі які, возьмуться поза шию та сміються нищечком з бідних дівчат. А кресаки були в тих двох парубків такі, що кождий вартував ретельно коло 500 срібних, коли не більше: такого золота, пав та червінчиків було на їх! Як, бувало, зустрінешся з ними, то аж за очі вхопишся, так засіяють!..

Вечір дав бог тихий та милий,- сказано: клечальної неділі. Гульки на базарі сьогодня не було, славне парубоцтво проходжалось гостинцями та сутками, а дівчата позбігались у громадки та яли вишниками співати, щоби, знаєте, легіням жалю завдати, а вже нікому так, як сим двом, що як ходять, так ходять попри їх ворота і боком на них не глянуть. А місяць так і сіяє понад красними та високими нашими горами!

- Чого ти так засумував, Василю? - став один легінь другого питати.- Чи не болить тебе знов голова?

- Або мене коли голова боліла? - каже другий.

- А учора, йдучи з Ріжі, не боліла тебе голова?

Василь почервонів трохи, а за хвильку й каже:

- А як тобі у Ріжі Гинцаришина Олена сподобалася? Правда, козир-дівка?

- Дівчина на цілу Буковину! - каже Іван.- Гадаю за тиждень старости слати.

Василя мов на паль хто посадив би.

- І я гадаю,- каже,- старости посилати.

- Як собі, братчику, любиш! - умкнув Іван та й стис плечима.

Василь ще дужче осердився:

- Таже,- каже,- оба, чей, з нею не оженимося!?

- Оба, правда - ні, але я то, знаю, що оженюся з нею.

- А чому ти, чому не я?

- Тому не ти,- каже Іван, не тративши ані раз доброї волі,- бо я старший і дівка моя має бути!

- Коли ж бо вона мене любить,- каже Василь, а сам аж кипить.

- А я її люблю,- каже Іван, мов кам’яний.

- Або най так буде,- каже Василь,- як дівка пристане.

- І так ні,- став Іван спроволока говорити.- Олена буде моя!

- Хіба мене не буде! - кремснув Василь.

- На таке я зараз пристаю,- відвернув Іван смішком.- Ходім та поміряємося: хто виграє, того й дівка буде.

- Ходім! - крикнув Василь.

- А чим, ножами чи пістолєтами? - питає Іван.

- Чим хоч! - верещить Василь.- А Олена буде моя!

- Та вже побачимо,- рече Іван,- як нам лицарське щастє послужить. Гайда!

Пішли в чагір... Але доки на місці стануть, скажу вам ще по словечку про їх.

Іван і Василь - були се два багатирські сини із Соколія.

Батьки їх були собі сусіди, а вони товаришували собі ще змаленьку і страшне любилися,- бувало, ні кроку один без другого.

Іван був хмурий, неввічливий і дуже фудульний; бувало, й гуляти не хоче, а коли піде на базар - то лиш про Василя, щоби дещо не попацив, бо Василь, знаєте, опалистий та швидкий, мов та поломінь у печі, а як, бувало, розсердиться, то гатить топірцем - не питає, чи голова, чи руки, чи ноги. Багато він уже біди з-за сього мав, а якби не Йван, то хто знає, що був би ще пацив, а так Іван уже його пантрує, як око своє в голові. Хоть Василь похопиться, бувало, щоби кого по-своєму попобити, то Йван уже вирве йому залізною своєю рукою топорець з рук, а його возьме силою та поведе домів. Але ж бо й Іван, знаєте, не був з тих святих. Як, бувало, возьме собі що в голову, то гадає, що таки на його мусить бути, аби не знати що,- дуже упертий був. Лиш за тілько його хіба можна пофалити, що за правдою, бувало, аж гине, аж топиться. Умерла раз на Соколію бідна вдова, а шестеро дрібним сиротам не лишила нічого, як одним одну коровину, та й узяв піп за похорон. Іван каже до тата:

- Дєдю, дайте мені одну корову!

- А тобі нащо? - питає старий.

- Вам не питати нащо. Коли маєте дати, то дайте, а ні, то не допитуйте багато.

- Возьми собі, сину! - каже старий.

Іван займив корову сиротам, а попа з димом пустив,- згорів на шкрум...

Ще одно вам розкажу.

Тримав на ріці один жид красний лужок, а Іванова сестра позбирала одної неділі усі дівчата та гай на той луг у квітки. Але жид возьми та пішли своїх посіпаків, щоби дівчат грабувати. От постягали з них ба коралі, ба монества, ба пояси, ба баюри, доста того - посмішили дівчат. Одокія прибігла домів без опинки, плаче, голосить, каже, що піде топитися, а Іван сміється. «Так тобі треба,- каже,- най тобою не носить по жидівських лугах, коли й в лісі, й на нашій царині є цвіту доволі!» Восени найшли жида здохлого в лісі; хтось його там прив’язав до ялиці та й лишив. Хто це був такий, не знаю, але далеко від Івана він не утік.

При усьому тому мав він таке чисте серце, як один чистий діамант; гніву і зависті не було в нім за мак-зерно. За отця-матір був би й гадині в очі штрик. А побратима свого Василя беріг, як око в голові, аж доки не нагабало його то нещасливе кохання, що вже не одному чоловікові віку укоротало...

У нашому чагорі є красна велика поляна, покрита шовковою травою та усілякими цвітами; тут наші парубки поставали.

- Стріляй! - каже Іван.

Василь стрілив. Лиш фоя посипалася з ялиці, а Іванові нічого не сталося.

Іван засміявся; звів скалки, пістоля загриміло - а з Василевого плеча почуріла кров по тоненькій сорочці рантуховій, що сестричка усіма шовками та загірськими леліточками повишивала.

Іван заток пістоля за ремінь, а сам пішов до Василя - слеза йому в очах закрутилася.

- Видиш, брате,- каже,- треба нам сього було?

- Зав’яжи мені руку,- каже Василь, спершися на дерево,- бо зачинаю ослабати.

А кров, бачите, так грає косицями.

Іван здоймив собі боржій шовкову хустку з шиї, приклав лісової губки до рани та й зав’язав.

- Ходім,- каже,- тепер додому, я тебе підведу.

Пішли мовчки. Але недалеко хати каже Василь:

- Олена тепер твоя!

- Авжеж,- каже Іван,- по-лицарському праву моя.

- Я без неї не можу жити, брате Іване!

А се так жалісно промовив, що аж трохи не сплакав. Іван стис плечима.

- Попрощаймося, брате,- став Василь далі казати, а сльози йому, як град, гарячі по тварі покотилися,- попрощаймося, братчику! Двадцать років ділилися ми лихом і добром, двадцять років беріг ти мене, як свою душу. Дякувать тобі, братчику. Прощай мене!

Обнялися, поцілувалися, сплакнули та й розійшлися. За Василя ніхто більше не чув - пропав, як під землю впав. Одні казали, що втопився, другі казали, що пішов у опришки, ба деякі казали навіть, що пристав до угорського війська. Будемо видіти, а тим часом ходім до старої Гинцарихи...

Федора Гинцариха була собі багачка на все село, але не сиділа вона в селі, тільки у потоці, у Ріжі. Мала вона там побиті хати та й мешкала собі, мов яка вельможна. А дочка в неї, дочка! - чорнобрива, кароока, а на личку, мов полонинська рожа молоденька. Стара, бувало, дує на неї, як на дорогий камінь, де коралі красні, де уставки мудрі, де киптар уписаний, де пояс славний - Олена все дістала. Стара убере її, бувало, як ляльку, та й посадить під образи коло віконця: «Тут тобі, донечко,- каже,- сидіти, а не коло печі вештаться. Личенько згорить».

Але полювали раз над Ріжею два легіні: Іван і Василь.

- Е, що! - каже Василь до Івана.- Годі, ходім домів! Щось мені сьогодня не йде під кріс.

- Ходім,- каже Іван, та й пішли. Але не учинилися вони ще в потоці, аж тут здоймився вітрець, звіяв хмарку до хмарки, та й ні з сього, ні з того став дощик росити. А наші стрільці навіть без сердаків.

- Що робитимемо? - питає Василь.

- Хіба повернім до Гинцарихи та пересидимо, заки дощик перейде,- каже Іван.

Повернули. Стара приймила їх любенько, бо зроду щира була, а часом то любила й забавитися. Наші легіні не були від того.

Але тут інше сталося. Олена, скоро побачила Василя, то аж ув’яла, як та квіточка на сонці, а Іван, уздрівши Олену, аж упрівав. От таке-то тутки подіялося, та й то за одну минуточку.

Дощик попійшов трошки та й став. Небо знов чисте стало, як дзеркало, гори дишуть усіма запахами,- красно, любо, мило.

Парубки попрощалися, пішли, а удова їх випровадила аж за ворота. «А що,- питає жартиком,- котрий з вас шле старости?»

Легіні усміхнулися, подякували старій та й пішли мовчки Ріжею. Сказали собі «добраніч» та й розійшлися.

Се діялося в суботу. В неділю стрілялися наші парубки, а в понедівнок, знаєте, був у Гинцарихи молодший брат Василів та й дав Олені знати, щоби вона на його надії не мала. «Ми,- каже,- з Іваном мірялись: я пройграв - а ти будеш Іванова. Але не забувай про тото Василя - ти його ще колись побачиш, а сим часом бувай здорова!»

Післанець лишень сказав своє та й пішов, а Олена в плач, у голос:

- Ох, Васильку мій! ох, Василечку мій! ох, Василиченьку мій!

- Годі, годі, любко моя! - каже стара, а сама так і журиться.- Годі, донечко моя, бо головка болітиме, та ще на личку мені змарнієш, годі, щебетушечко моя!

- Нащо мені краси, нащо мені личка мого рум’яного, коли Василечка нема? Ох, вайльо, вайльо!

- Бідо ма бо з тобою, дівко! - стала стара нарешті сердитися.- Або Йван, може, не кращий від Василя, або, може, не однакі багатирі?

От так сумувала Олена цілий тиждень; навіть і до церкви в неділю не йшла, але вимкнула в городі стебельце васильку, сіла собі під калину та й в одно плакала та тулила-пригортала зілє до свого гарячого серденька.

Під полудне летить служниця, що за ворітьми стояла, щодуху в хату.

- Газдине,- каже,- до нас старости йдуть!

Стара шурхнула з постелі в кліть, щоби хоть перебратися, бо з жури за дочкою навіть не перебиралася сьогодня,- а сама вже така рада, господи! «Що ж,- гадає собі,- віддам мою одиначку за хорошого парубка, то й минеться її туга».

Пішла в хату. Старости привіталися, поцілували її в руку.

- А раді гостям, паніматочко?

- Добрим людям хто ж не рад би? - каже стара.- А яка щаслива година вас принесла? - а сама сіла собі в образи.

- Приніс нас, паніматочко, сивий кінь до вашеці на поклін від князя молодого до двора золотого.

А самі уклонились тричі. Стара зараз пристала, доньки навіть не питаючи. Хотіла - не хотіла бідна Олена, подавала увечір рушники; а взимі відогралося й весілля.

Привіз Іван свою молоду жінку до себе, а сидів він далеко уверху. Що вже його старі не тішилися, господи! Коли б були могли, то би були свою молоду невістку в образи посадили та як до святої молилися - так її любили. Але що ж? Олена як сумує, так сумує. Бувало, лиш вийде в садочок, вимче стебельце васильку та й пестить коло серденька,- тільки їй і радості було. Або сяде, бувало, під запашною крислатою ялицею та як зачне співати! Аж пташка в лісі втихне, слухаючи її, такий тото голосочок мала. Співає і плаче, а сама, сердешна, бліда, бліда!

Іван був і досі неввічливий, а тепер ще гірший став - мов крига леду студеного: ні доброго слова з його не почути, ні ради, ні поради. От хіба тілько в його розривки було, що стане, бувало, під явором на обочі та придивляється світу божому. От тогді ніби трохи повеселішає, ти б сказав - той чистий полонинський вітер тугу його розвіяв, або перед сонечком ясним, що у синіх високостях сіяло, горе його розтопилось і, як віщун наш любий каже:

Сховалося у серці лихо,

Як звір у темному гаю...

А в хаті сяде собі кінці стола, зіпреться на руку, засумує, потемніє, а далі як устане, як удариться по полах руками, як вдихне тяженько! - та й вийде, мов п’яний, надвір. А стара ненька плаче; «Синку, Іванчику мій золотий, чому ти такий нещасливий? Знала я тобі стан козацький дати, та не знала я тобі доленьки впрохати!» Такої стара, бувало, заводить, а невісточка її прехороша сидить собі в городчику та стебельце васильчику до серденька горне.

Дав господь і Николая святого діждатися. У нас храм. А красно та любо на божому світі! Пташки щебечуть, що чоловік аж сам себе не чує, зелені ліси ялинові позацвітали та припорошили шовкові трави, мов золотим маком. Цвіти та цвіти, цвіти та цвіти, та запахи, та радощі, а Путилівка-річка бринить по білому камінню - ти б гадав, що срібло розсипалось та задзвеніло. Мило, весело! Лиш у Івановій хаті сум, мов у домовині. Стара куди кинеться - плаче: «Синку мій, Іванчику мій! Іди,- каже,- хоть до тещі на храм, може, межи людьми розважишся. Іди, любчику мій».

- Піду! - каже Іван, а сам аж чорний, так змарнів.- Піду; збирайся, жінко, підемо обоє.

Зібралися, пішли. Стара випровадила їх аж у плай, вернулася, плаче. А далі як припаде до образів, як стане поклони бити, як стане русти! «Господи,- каже,- господи милосердний! Коли нема вже моїй дитині ліпшого, талану, то волію я його поховати - легше мені буде!» Кроваві сльози почуріли з темних її очей.

А молоді ідуть собі плаєм - нічичирк. А пташка так щебече гаєм, аж просить: «Співайте, співайте, люде, з нами - дивіться, як красно дав господь милосердний,- співайте!» А квіточки, що краєм процвітають, собі просять: «Любіться, обніміться, люде! Обгорніться чистою любов’ю - от як ми!» А самі пригорнуться одна до одної, мов справді вони обіймаються. А бджілка манесенька гуля та гуля собі плаєм, та в одно гуде: «Ану, люде, ану подивіться на мене! Адіть, я з кождої чічки мід збираю; збирайте ж і ви - світ сесь солоденький,- збирайте!» А кобилечка невеличка собі виспівує та вигукує в зеленій траві: «Ану, люди, ану! Годі журиться, ану лиш погуляточки, погуляточки по світові божому - от як та от як!» А сама як підскочить собі, як знов заспіває - аж дзвонець-зілє у траві зашумить!

Іван повеселішав трошечки.

- Олено, серце! - каже.- Коли нема мені від тебе ні словечка любого, то заспівай хоть!

Вона зараз і завела:

Гей, засвіти, місяченьку,

Да й ти, зоре ясна!

А в лузі, в лузі,

У лузі пшениця -

Там дівчина прекрасна.

Пшениченьку дожинає

Та угору поглядає:

Гей, чи високо

Да чи далеко

Сивий сокіл підлітає?

Літає він да літає,

В кватирочку зазирає:

«Гей, сію руту,

Да сію руту,-

Гой, подай, мила, руку!»

«Рада б тобі ручку дати,

Та боронить стара мати:

Узяла мати

Нелюба до хати -

Годі рученьку дати».

«Да відсунься, моя люба,

Да відсунься від нелюба!..

Зайду я з луга,

Та заб’ю нелюба,

Да як того голуба!»

Ще голосочок прекрасної сеї співанки відбивався гаєм - ти казав би, кожде дерево співало з безталанною молодичкою, аж тут цуп! - Василь стоїть перед ними. Увесь у золоті, а сам красний, красний! Ще кращий, як був, лиш що поблід трошки на личку. За ременем пістолєта та насаджувані ножі.

Молоді стали. Василь протяг руку:

- Як маєшся, брате Іване? Здоров?

- Здоров, славити бога! А ти?

- Здоров, друже мій.

Та й поцілувалися.

- А се де ти дотепер був? - став Іван питати.

- Був я, пане-брате, в Угорщині в опришках; старшував на сто хлопців,- гадав забуду своє кохання. Годі! Тепер вернув до тебе довідатись, як живеш. Значно по тобі, що нещасливо. А Олену пізнав би хто сьогодня, що то вона? Не коротай, пане-брате, віку молодого - віддай її мені!

- Жартуєш, Василю!

- О, я вже давно забув, що тото жарт! Я направду кажу: віддай мені Олену!

Іван засміявся, а в Василя уже й ніж у руках блиснув. Іван вихопив і собі ніж - пустилися один на одного, мов ті тигриси молоді. Страшно було дивитись, як вони боролися, довго не пізнати було, чий верх. Аж тут пістоля - грим! Кров бризнула у три косиці, Василь повалився до землі, а Олена, мов нежива, на його. Як оба товариші боролися, то вона вихопила своєму чоловікові з-за ремня пістоля та хотіла йому в груди, але чи їй дуже рука тряслася, чи що - не трафила свого чоловіка, але Василя,- а Іван усе те видів.

Упав Василь та й лежить. Іван схилився, здоймив його на руки та й заплакав.

- Братику, братику мій, як рідний! Ми оба нещасливі!

А Василь ані ворухнеться. Добре утрапила.

Пообтирався далі Іван, узяв товариша на руки, заніс у чагір та й накрив зеленим віттям ялиновим.

- Вопівночі,- каже, я прийду та тебе поховаю... Ходім, жінко!

Під полудне стали у старої Гинцарихи, тихо, гейби нічого не було; лиш сорочка на Іванові закривавлена трохи, більш нічого.

* * *

Гостей повнісінька хата,- а хата в Гинцарихи була нова, просторна; музики грають, а наші молодята сидять собі за столом, сказано - у тещі. Олена біла-біла, мов та стіна, а Іван такий веселий, що зроду його ніхто, може, такого й не бачив. Стара теща лиш повертається у хаті та в долошки плеще, така рада.

- Зятеньку, дитино моя люба, голубе мій сизий! А оце чого тобі сорочечка покривавлена? - А сама хоче мов-то обтирати приязними своїми рученьками.

- Лишіть, нене,- каже Іван,- не обтирайте! Се кров з ясного молоденького сокола.

- Убив сокола, та пір’я нам не приніс, щоби ми собі кресаки пообтикали,- стали другі парубки казати, що там у храму були.

- Питайте жінки! - промовив Іван грімко, а сам аж підскочив.- Питайте її, чому вам пір’я не намикала: не я убив сокола, а вона.

Олена встала та хоче виходити з-за стола.

- Сиди, ані руш! - крикнув Іван.

Стара в плач.

- А оце,- каже,- я тобі мою донечку на тото дала, щоби ти так з нею обходився? Ох, головко моя нещаслива! Ох, дитино моя безталанна!

Іван обернувся до парубків:

- Позвольте, браття, най вам одну казку скажу.

- Просимо, просимо! - обізвалися усіма.

Іван став розказувати за якихось двох парубків товаришів, як вони одну дівку оба полюбили, як вони з-за неї стрілялися, як один пішов у опришки,- геть-геть розповів усю свою долю, нібито він якої казки каже, а нарешті обернувся до своєї тещі:

- А що ви, нене, казали б з такою жінкою учинити? (Що ніби на свого чоловіка стріляє.)

- Я би такій жінці казала відразу голову врубати, як тій гадині, без суду, без права.

Топорець лиш блиснув, а Оленина голова покотилася по столові. Іван штрик через стіл. Пропав.

* * *

Ніч ясна була та тиха, місяць сіяв серед неба, зорі плакали, а Йван копав у чагорі гріб; стояв над ним та й думав. Далі нарубав самим тим топірцем, що своїй жінці голову стяв, зеленого віття смерекового, вистелив яму, розкрив Василя, зложив легесенько до гробу, поплакав над ним, а відтак поклав те пістоля, що його застрілило, а друге, що з його раз в лісі на міру стріляв, товаришеві на груди та й промовив:

- Маєш,- каже,- братчику, пам’ятку навіки! Я не забарюся!

Накрив його знов зеленим віттям, засипав яму та й пішов.

Третьої днини витягли його рибарі аж коло Тюдева з Черемшу та й дали старій знати, щоби йшла ховати свого єдинчука.

Не прийшла стара мати: як учула - таки впала на порозі, без душі. Лиш сестричка Одокійка побивалася над братчиком, а старий дєдик давав порядок дома.

Господи, що плакали парубки, як Івана до гробу спускали!.. Але я сього не запам’ятав, бо то ще тоді діялося, як Буковина волоська була. От що чув від других, те й вам розповів.

ХТО ВИНЕН?

Оповідання народне

Ой, кажу, не то що, але й порох аби їм святився, тим молодим літам! Учорашнє не пам’ятаю, а що тогді діялося - що й до крихіточки тямлю.

А нікого я вже так гаразд не запам’ятав, як ту стару Лавриху, що сиділа онде у Тисницькій. Багатирка, знаєте: і полонина своя, і худоби без ліку, а що вже двори побудувала собі, двори... батьки мої! Аж з лядського боку майстри в її робили, та писали, та малювали, та перемальовували.

Лавра я не зазнав. Кажуть, що він ще замолоду отемнів та й скоро і помер. А славлять люди, що йому, покійникові, ні раз якось не велося. Чи мушка, чи скотинка: де що, бувало, піде - відти не прийде, де що пішло - відти не прийшло. Мабуть, йому так уже починено, чи що. Вороги, знаєте, та лихі душі,- бог би їх не простив!

От скоро, кажуть, Лавра спрятали - молода удова не загнула руки, як то друга зробила б, але приймилася за діло: і сему дала розвід, і тому дала розвід, а все розумно, все обачно. От і дав їй господь парть: діждалася і худібки помалу, і пасіку собі розвела, і полонину купила, і ще докупила, ба відтак і побудувалася, що вже краще таки не може бути. Усі їй, бувало, дивуються.

- Ви, лєлє Матроно, далі нас заплатите,- жартують не раз передні газди у селі, чи там ідучи з церкви, чи як.

- Батьки мої любі, голуби мої сизі,- стане вона їм, бувало, правити.- А я ж би гріха не мала, якби я для своїх сиріт не старалась? В мене господар, знаєте, як був... (а тут, бувало, як заплаче!). Я мушу своїм діточкам бути і вітцем, і матір’ю. Ой, так, газди мої славні, газди мої любі!

А діточок було в її лиш двійко: дві дівчині. Одну звали Калиною, а меншеньку Оленою. Господи, що красні обі в світі були! Як з образа, а що вже господині! - то пари їм не було: чи упрясти, чи виткати, чи вишити, чи закрасити - ніхто, як вони; а що вже коло худоби та до пасіки знали - то най і старе сховається!

Але жив у сусідстві молоденький легінь хорошого зросту та личка рум’яного; Марком його звали. Господи, що покохала його наша тихонька Калинка, а він її! Одно за другим аж гине. Було, зійде місяць з зіроньками - Калинка викрадеться з хати да й уже у садочку, уже коло свого Марочка білявенького. Нічо не говорять, лиш цілуються та обнімаються... Ох!..

- Марочку, серденько, а чого ти оце такий смутний та невеселий? Уповіж мені, душечко.

- Фіялочко моя препишная! Мабіть, літа твої молоденькі баламучу. Я сирота без вітця і без матері, я бідний, дуже бідний, а ти...- та й не доказав, лиш слізоньки покотились по мальованім личку та по молоденькому вусочку.- Дівчино моя, лишім ми хіба кохатись.

- Ти мене можеш лишити, а я тебе не лишу ніколи! - промовила та й прилипла йому, мов листочок, до серденька.

- Ні, я тебе не покину, ангеле мій небесний,- дійся божа воля! - аж скрикнув Марко, да й знов цілувались да пригортались до самого світа.

А вічні зорі усе сіяли над ними. Хто би знав прочитати, що там написано!..

Кохаються наші молодята якийсь час, аж тут їдуть старости кіньми, далекі дуже люди - аж геть десь з Лядщини. Сватають Калину за одного вдівця, багатиря без міри. Він покойному Лаврові якось і родич доводився.

- А який бог вас аж на нашу Волощину приніс? - питає стара.

- Та гаразд, паніматочко!

Та й стали розказувати, як старий Микитула повдовів, як чув через майстри, що тогідь в її робили, про Калину та як їх аж сюда за рушниками вирядив.

- Пов’яжіть, паніматочко,- кажуть.- Там стадо коней, там п’ятеро сот рогатого товару, там кошара нерахована, а сам удовець бездітний.

Стара така рада!

- Іди,- каже,- доню, та пошукай, що там понатикала та понашивала.

Калина бух! - до землі:

- Ненечко, ох, ненечко моя, не топіть мене за нелюба! Або лучче встроміть ніж у серце - та ліпше мені буде.

Стара мов і не чує.

- Що ти знаєш,- каже,- ти ще молода! Або, може, я тобі не мати? Іди та давай лиш рушники.

Присилувала, віддала.

* * *

По весіллю забрав молоду з собою. Посагу й ниточки не хотів.

- Нащо мені,- каже,- посагу, нащо мені віна, коли в мене скриня грошей в земнику.

Поїхали...

По новій господі ходить Калина, мов не по свому світу. Все лиш він один їй на гадці. Що старий не вмовляє, що не діє,- дарма.

Одної неділеньки сидять собі обоє - одно в один бік дивиться, а друге в другий: нічичирк. Аж тут уходить у світлицю легінь молоденький, увесь чорно убраний. Поклонився.

- А відки, легінь? - пита старий.- Куди дорогою?

- Буковинський,- каже.- Іду, служби шукаючи.

- Наймися в мене.

- Та добре.

- А що правиш?

- Що другим даєте, то й мені дасте,- каже.

- Згода. Просимо ж у хату.

Старий сказав та й пошкатульгав у корчму. Бачив він свою недоленьку та й топив її у горілці. День в день у корчмі напивається.

А молода молодичка дома умліває:

- Марку, коханнячко моє незабутнє, іди, іди від нас, не рви моє серце!

Він за кресаню.

- Іду,- каже,- до Черемошу глибокого - не далеко.

Вона його за ручку:

- Не йди,- каже,- або й мене бери.

Остались обоє, обгорнулись - нічо не говорять, лиш плачуть. А він нарешті промовив:

- А чого тобі,- каже,- попід вічка такі синці? Чого, голубко? - та й знов став цілувати.

- Нелюб убиває,- каже.- Ох, Марочку, серце моє, коби ж то ти знав, як він б’є! Ох, да як же він мене б’є, б’є! А ти не чув?

- Чув, голубко моя нещасливая. Продав зараз і грунтик, і хату, а сам пішов сюда. Буду, гадаю собі, до їх в найми проситься, та й не дам мою квітку толочити. Я тебе не дам, кришечко моя! - Так говорив, обіймаючи її, як голуб голубку.

А старий із корчми. П’яний-п’яний! Та й до жінки:

- А чому ти мене не любиш, га? Ти сяка-така дочко!

Вона мовчить.

- Чому ти мене не любиш? - я тебе ще раз питаюся!

Вона мовчить.

- Ех! - відмахнув сокирою та хоче її в голову.

А Марко лап! - за руку:

- Стій!

Марко був сильний хлопець. Старий згвалтував та пустив топорище, а сокирка відвинулася - та йому право в чоло. Відразу пав без душі.

* * *

Марка зв’язали та віддали до неволі. Казали, що він стрия зарубав. Що божився, що присягався - дарма: не ймили німці віри.

Хотіли і з неї, сердешної, протоколи тягнути, та годі вже було: від тої годиноньки, як головництво сталося, вона - без ума. Нічо, бувало, не робить, лиш сидить у віконці та все питає-випитує:

- А не йде,- каже,- Марочко, га? Не йде мій милесенький? Ох, що ж бо то бавиться коханнячко моє молоденьке! Де ти пробуваєш?..

А він пробуває у славнім місті Станіславі, у темниці: на руки і на ноги кайданнячко гостре. На другім місяці і поховали...

Не раз там оповідає старенький гайдук, що хворих невільників дозирає: «Я приходжу,- каже,- одної неділеньки вранці, а він лежить на постелі - ручки на грудях.

- А ти хворий, небоже, ти дуже хворий? - питаю.

Він на мене пильно-пильно подивився.

- Хворий, батечку,- та й хопив мене за руку.- Не був,- каже,- ніхто від нас?

- Не був,- кажу.

А він, сердешний, забув, що де Станіслав, а де Буковина. А що його любка уже без ума, мабіть, також не знав. Його вхопили, знаєте, як на воздухах, у темницю.

- Я, дядечку, стрия не зарубав,- каже він.- Чи хоть ви мені на сім світочку вірите, що я не винен?

Я стис з плечей, а він яв плакати:

- Боже, боже,- каже,- в яку я годиночку народився!

- Цить,- кажу,- цить, синку, не гнівай бога - він тобі допоможе.

- О, вже! - каже та й накрив собі очі. Але за часок знов до мене обертається: - Я би, дядечку, пішов до віконця!

Повів я його помаленьку до вікна. Відти було видкося геть-геть аж у гори, що так у ясному сонечку і леліли. А він дивиться, призирається - а далі як припаде ік залізним гратам, як заплаче-заплаче! Не знаю, як лиш ті залізні штаби не потріскали.

- Іду,- каже,- зараз.

Глянув ще раз у сині свої гори, притулив голівку ік холодним гратам - та й уже по нему.

- Марку! - кричу.- Марку! Бог з тобою, опам’ятайся!

А він лиш хляв на мене, як той явір підтятий».

Так розповідав не раз старий гайдук, а сльози, як горох, котяться по снідій того тварі.

* * *

Пішла скоро поголоска й волоським повітом. Приїхала стара та й узяла дочку з собою. Да що з того, коли навіть і неню собі не пізнає.

- А ти хто? - питає ув одно.

- Таже я твоя неня, доню! - голубить стара, умиваючись кривавими слізоньками.

Вона лиш покиває голівкою:

- Та ти мені не неня! - каже.- А де ж ти мені неня?..

Одної неділеньки рано і змилася сама, і зчесалася сама, і убралася сама да так уже гарно! Навіть і заквітчалася. Стара вже не ходить по двору та не молиться богу!

- Ачей, господь милий,- каже,- умилосердиться і на мене грішну. Ачей, матіночка Христова помилує дитину мою нещасливу!

А вона, сердешна, припала перед образами, мов янгіль який молящий,- саме проти віконця, а сонічко присвітило на личко її біле-білесеньке та на чоло ясне. А вона зняла ручки до матері.

- Матіночко,- каже,- ану, припадьте і ви та кажіть мені «отченаш», а я за вами казатиму.

Стара припала та й проказала їй і «царю небесний», і «святий боже», а вона, сердешна, вже так красно та пильно говорить! Аж у «отченаші» зупинилась:

- Ненечко,- каже (та й справляє пальчиком у віконце),- ах, матіночко моя, адіть - о-о!.. Ох, ненечко моя, любко!

- Да бог з тобою, доню! - голубить стара.- Таже там нема нічо, серце, нічо нема; ади, у віконці - там лиш от склівочка з квіточками, з твоїми квіточками, душко.

- А межи квіточками мій Марочко! Адіть, адіть, ненечко, як він мене мило кличе-викликає! А який же він красний! Ох, да який же він красний, ненечко моя! Да який же він ясний та убраний... а на чолу йому зіронька сяє! Ану, дивіть, ненечко: а так що зіронька?

- Дитино моя дорогая, дитино моя люба! - просить мати, схопивши її за ручки.- Бог з тобою, там нема нічо...

- Оф!! - скрикнула та й ухопилася у сердечка.- Іду, милий, іду, милесенький мій, жди...

Та й повалилась мамці своїй на коліна - без душі.

* * *

У два роки віддавалася й Оленка. Господи, що за красива дівчина з неї вибралась: кров та молоко! Але стара її вже не силувала.

- Іди,- каже,- доню, за кого тобі мило та любо; а я собі піду у монастир, чей бих там спокутувала гріхи свої неспасенні. Да чи і простить мені бог, що я три душечці погубила?..

Так стара, бувало.

А її донечка вибрала собі молоденького слюсаря - легіника не то на всі гори та на всю Буковину, але на цілу руську Україну! Господи, що за речі він роблював: що креси, що пістолети, що ножі, а що вже за топірчики мудерні зсипав! - то не найдеться в світі. І оці порошниці, що на мені, то він робив. А ще хвалився оногди, що має піти до Станіслава та на Марковім гробу хрест покласти, але хрест раз такий, аби в світі не було такого.

Най йому бог допомагає, на що гадає.

ШТЕФАН СЛАВИЧ

Повість

Нехай каже, хто що хоче - я все своєї: нема й нема кращого світа понад гуцульські гори! Небо над ними чисте, як дорогий камінь, смеречина зеленіє як зимі, так літі, пташка не втихає, а хрещатий барвінок стелиться по шовкових травах, що цілу Буковину своїми запахами обвіяли. О, панство моє миле! Як у кого коли серденько заболить, най лиш іде до нас, а коли тут не подужає, то вже нема йому ліку у господа милосердного. Більше не знаю вам що казати, от хіба тілько, що як діправди приїде хто коли в наш окіл Путилівський, най же не минає й нашу хатку: стоїть вона коло Сторонецької церкви, мала й невидна, але бог святий великий,- а ми хліб свій (та божий) перед ніким ще не ховали і не будемо ховати, хіба би бог милосердний допустив, щоб його таки не мали.

Церква наша стоїть серед села на високім березі; тут бринить ріка Путилівка по білому камінню, чиста-чиста, як сльоза, а як пустишся нею, то минеш три селі, мов три раї, а на четвертім уздриш на березі страшний великий камінь, мов монастир який заклятий або замок який, що до половини засунувся в землю. І хто зна, чи се справді не є який заклятий замок, бо щоночі, бачите, скоро місяць уповні - сидить він (щез би!) у одній дірі або на прискалку де, та так вам сумно та жалісливо на скрипоньці приграває, що подорожній, аби не знати що, то мусить стати і заплакати. У нас тому назвали тот камінь Бісків (бо ніби біс там грає), а по нему назвали й цілий верх проти каменя Бісковом.

Верхом Бісковом стоїть не один хутір, а все під побоєм, бо там газди усе багаті, усе багаті, а вже ні один так, як тот Петро Славич, що своїй худобі та сороківцям ліку не знав. Слуг тримав собі більше як двадцять; а стара Петриха, бувало, присягається, що хіба лиш в ордан водиці п’є, бо вона, знаєте, в скоромну днину лиш молоко, а в пісний день лиш мід солоденький попивала, а коли хотіла вина, то пішла у земник та й наточила собі, якого хотіла, бо стояло воно в неї бочками - і угорське, і волоське, і усіляке, а меди аж позацвітали були. В таких розкошах тривали собі наші старі.

Доньок не дав їм бог був, а сина мали лиш одним одного, як одну душу, але за тото й хороший собі був, прехороший! - чорнявий, кучерявий, а зростом хоть так невеличкий, але складний, мов якого князя син. Люди, бувало, на його дивляться, як на який образ, а дівчата дуріють: в церкві святій на образи ані глипнуть, але все за Штефанком стрижуть; а коли дяк заспівав «Господи, помилуй!», то вони собі нищечком: «Милий, бігме, милий!» А Штефанові й на гадку ніколи не приходило, який-то він хороший,- такий він собі був, бачите, звичайненький: сказано - чиста ще душа у господа милосердного.

Але чи дівчата вже забагато нагрішили були, чи таки бог уже так дав,- прийшла рекрутація, Штефана остригли та й займили до Чернівців; більше вже його ніхто дома не видів. Про плачі та голоси старині його не хочу вам навіть і розказувати,- от хіба тілько уповім, що цілі наші гори одним голосом заплакали, як учули, що Штефан Славич пропав,- навіть і малі діти плакали, не то що. А що вже стара мати напобивалася, то аж годі розписати! Кілько, бувало, увійде у кліть та гляне на Штефанові убори, тілько, бувало, й заголосить,- припаде, обцілує кожду штучку, зросить кривавими своїми слізоньками: неначе віщувала, що вже свого синка не побачить ніколи. По цілій ночі висидить, бувало, у кліті, плачучи та убрання обзираючи. Але ж бо й убори були в того Штефана, убори! Боже, воля твоя! - все шовк, все кармазин та золото! А за зброю його ясну й не споминаю нічо, бо аж зависть мене бере. Зброя його та убори могли ретельно яких пару тисяч срібних коштувати, коли не більше,- та кому ж їх і мати, як не Штефанові Славичеві, одинчукові такого великого багатиря, як був його батько! Або, може, не так?

Зо Штефаном жили ми собі, як браття рідні! Чи я, бувало, до них піду, чи він, бувало, до нас прибіжить: попосидимо, поговоримо, подражнимося, а часом і погуляємо собі, знаєте, бо сусідські парубки, бувало, скоро учують, що Штефан у нас,- ого! - вже й вони тут: і музику десь видруть, і горівки принесуть, і такі гульки справлять не раз, що брат, бувало, аж гнівається:

- Та цур же вам, навісні! - сварить, бувало.- Чи у вас, хло’, щоднини м’ясниці?

Але де ж там! Вони як вам стануть, бувало, коло брата, як стануть, то брат уже мовчить та лиш сміється, а з досади часом і собі піде тропака або утне метелиці! - аж помости гнуться.

А дівки, бувало, скоро лиш учули, що Штефан у нас,- ого! - заразіськи найдуть собі діло до сестри - до одної або до другої. Сій треба заполочі, та просить шовку, третій ігла уломилася (боже мня прости!), четверта прийшла узорець собі нашивати, п’ятій треба чирчику, доста того - кожда в требі, а лиш, знаєте, так, щоби собі погуляти та з Штефаном зачіпатися. Висидять, бувало, по півднини, та все одна від одної: «Ох, лишенько мені! А мати що скаже, що я так забарилася?» А друга собі: «Неволе моя солона, та стара мене дома вб’є!» А третя за нею: «Я, сестричко, вже таки й не йду домів, бо тітка десь з тачівкою вже жде!» Так усі, бувало, та з того смутку гуляють собі кілька ніч з нами, аж неня, бувало, вже сердяться:

- Та-бо то, дівчата, ішли би вже домів!

- Паніматочко, утко! - стане одна від другої зрікатися,- та я відколи вже кличу Федора (ніби брата), щоб ішли, та коли ж бо годі його узяти, а я сама не піду уночі.

Таке вони вам нені, бувало, запіють, та й роби їм що хоч. А ми собі як гуляємо, так і гуляємо.

Та-бо не довго того нашого гуляння й було. Штефана остригли як навесні, а мене восени, але я його вже в Чернівцях не застав, бо зараз, скоро його взяли, так і займили, сердешного, в Ардял до регементу, а я ще служив більше як півроку при вербецирці, доки і мене туда займили. Не діждав би я був ні тот Ардял видіти, ні тоті цісарські дорожечки бити!

Нас провадив один обер-лейтман, молодий, білявий. Господи, що мені добре з ним було! Щоднини, щоднини, бувало, платить мені або горівки, або снідання, або дасть доброго турецького тютюну в люльку. Скоро лиш рушимо зо станції, він зараз і кричить:

- А де мій гуцулячок, де?

- Гир,² пане обер-лейтман!

- А чому «гир», чому не «гір»? - питає, бувало.

- Або тото не однаково, пане обер-лейтман, чи так, чи так гаркати?

Він у сміх.

- Ану, заспівай,- каже.

- Сегодня, бігме, не можу, пане обер-лейтман!

- А то чому би не міг?

- Захрип, пане обер-лейтман.

Він знов у сміх; а відтак кричить на свого профатина:

- Міхал! А дай-но там, серце, мому гуцулові що поснідати... Ну, а тепер співай або гроші вертай!

- А я відки гроші маю, пане обер-лейтман? Доки ще стояли на Рошоші по кватирах, то все перепадало по копійчині від дівчат, коби здоровенькі, а тепер і те урвалося. Не всігди в середу Петра.

- Та ти, пташку, і тепер не гинеш з голоду,- стали декотрі з ряду обзиватися.

- А не гину! А ви коби знали, що я ще сьогодня навіть і не курив.

Пан обер-лейтман наш зараз і виймають капшук з тютюном та й дають мені повну жменю.

- Ну, а тепер же співай!

Я зараз заведу якої там, що він любить,- а дуже він наші співанки любив! Дві чи три навіть собі написав, так йому були уподобалися.

От так зайшли ми поволі й до Турди, де моя компанія стояла.

Невелике містечко було собі, ся Турда, але гарне та веселеньке, мов у віночку. На горбу стояла церківця з трьома верхами, улиці скрізь широкі та чисті, доми біленькі та цеглою криті, люди приємні та ввічливі, дівчата, як намальовані, а доокола міста зеленіли гори-виногради.

Недалеко міста вийшов против нас один товстий, черлений капітан з офіцерами, ніби тото нас зустрічати, а сам такий якийсь неласкавий, надутий,- по чому би й капітан називався? Пообзирав нас, пообзирав, напалив нашого пана обер-лейтмана та й потікся у місто, а нас казав роздати по компаніях. Дев’ять нас відобрав один молоденький фельфебер та й повів до своєї компанії, звісно, до нашої, а тут віддав нас капралам, що вже умисне того чекали. Я ще з двома прийшов до третього цугу, до одного чорнявого капрала, що його Круком звали. Чемний се був козак, дуже чемний! Дай, боже, де він тепер обертається, щоби йому щасливо велося на кождім поступі, бо се не капрал був нам, але батько рідний, а може, й батько рідний не дбав би так за своїми дітьми, як він за нами; він, бувало, сам кару прийме, а чоловіка до біди не приведе. А був він з Галичини родом, либонь, чи не з Шупарки коло Заліщик.

- А ти звідки? - став мене випитуватися, пообзиравши нас на усі боки.

- Я з Сторонця, пане капрал, з Буковини, коли знаєте.

- З Сторонця? Де тото той Сторонець, що я його не знаю?

- Ледве й знатимете, пане капрал, бо се дуже далеко - на Гуцулах.

- А як ти називаєшся? - став далі допитувати.

- Так і так, кажу я йому.

- Якесь непросте ім’я,- чи не попович?

- Є з нашого роду багато й попами, пане капрал, але я не туда; я собі так, простий, одної вдовиці син.

- Нічо тото, синку, нічо,- став він мене попід бороду гладити,- справуйся лиш добре, то добре тобі буде.

- Не журися, небоже,- стали жовніри, що там були в хаті, один від одного вмовляти.- Наш пан капрал - батько рідний, вони тобі кривди певно що не зроблять.

Мені аж сльози стали в очах від такого ласкавого слова моїх товаришів.

- Браття,- став я казати,- будьте й ви на мене ласкаві; я вас буду слухати і поважати по старшині, лиш навчайте мене на добре та наводіть на розум. Я сирота, не обижайте мене, товариші мої милі!

Усі зараз приступили та й стали мене цілувати; аж тут прибігає з міста - хто? Штефан! Господи, як мене вздрів - як не скочить, як не впаде мені поза шию, як не сплаче:

- Брате, братику мій як рідний, де ж ми оце побачилися!..

Аж пан капрал Крук самі заплакали та таки всі, що там були тогді!

- Годі-бо, годі! - стали пан капрал, нарешті, казати.- Бо ще й мене засмутите.

- Пане капрал, щиросте наша! - промовив Штефан, утихомирившися трохи.- Як же мені не плакати? Само серце плаче, згадавши літа наші молоденькі та гаразди наші давні!

Пан капрал ніби не чують.

- А хто,- кажуть,- буде з Федьковичем за товариша?

- Пане капрал,- став Штефан голубити,- якби ви його не дали до мене, то я би на вас не наплакався.

- Про мене,- кажуть пан капрал та й вийшли надвір: а Штефан ухопив мене поза шию та й потяг за собою - а сам такий утішний, господи!

- Брате, братчику мій коханий,- голубить,- доки будемо в компанії, то все будемо вкупі!

Так Штефан, а я дякую богові милосердному, що таку щиру душечку мені навернув.

Але ж бо й є, щире серце се на світі було. Бувало, поводиться в компанії, як який ангел божий,- ані його не чути. З усіма товаришами жив, як з братами рідними, а мене знов як жалував, то й брат рідний би був, поки світа, так не пожалував. Щоднини, щоднини платить мені, бувало, й снідання, й вечерю, а часом і пугар вина заплатить, бо грошей було у його сила ще з дому, а до того приходили йому щомісяця листи, а все з великими грішми, бо було відки й слати. А він мене, бувало, все питає:

- Юрійку, братчику, а не треба тобі якого крейцара?

- Не треба, Штефаночку,- кажу йому усігди,- і я не без крейцара при душі.

- А за що ж ти мою зброю, та мої риштунки, та мундир чистиш, хіба задурно?

- Чуєш, Штефа’! Ти в мене дуже розумний хлопак, але часом як щось скажеш, то, бігме, аж гидко слухати. Таже то відколи світ така уже поведінка у війську, що молодший товариш мусить старшому зброї пантрити. А хоть би і не те,- ви робите фрайтерську службу, то я вас мушу обслужити: так реглема каже. А ще до того зроблять вас сьогодня-завтра капралом...

- Мовчи, бо ти, бігме, в писок дам! Відки котрий нічо не знає, лиш усе: капрал та капрал. А бог би вас побив з вашим капралом!

Страшне ненавидів покійник, як йому хто за капрала згадав,- сяде, бувало, та плаче.

- Та бо ти дурний, Штефане,- возьму я йому не раз казати.- Коли тебе хоче капітан людьми зробити, то будь. Або тобі, може, легше буде, як зроблять якого штурмака капралом, а ти йому будеш мусив честь вести?

- Ну, ну, лиш не дай ти мені покій! І бігме, що тебе зараз запакую до арешту, будеш видіти - лиш доїдай ти мені багато!

- А як скажете іти до арешту, то видко діло, що мушу йти,- ви на те робите фрайтерську службу, щоби вас слухати.

- Мой!

- Слухаю!

- А не будеш ти тихо?

- Таже я нічо не кажу, пане фрайтер, прошу послушно.

Він аж по полах удариться:

- Юрійку, братчику!

- Кажи, серце.

- Не гризи мене.

- Не буду вже, душко.

- Забожися, що не будеш.

- Бігме, не буду.

- І «ви» мені вже не скажеш?

- І «ви» не скажу.

- І фрайтером не будеш мене звати?

- І фрайтером не буду.

- А підемо сьогодня по розказі в місто?

- Підемо, чому ні!

- А куда підемо, братчику?

- Куда злюбиш.

- Але заспіваєш мені якої?

- Ото рація! Чому би не заспівав?

Пан капрал Крук слухають, бувало, нашу сварку та сміються. А нарешті кажуть:

- Як ітимете сьогодня на місто, то кличте й мене.

- Лиш коли б були ласкаві з нами піти, пане капрал,- каже Штефан.

- А мене не возьмете? - питає пан фрайтер Білоус.

- Братчику, лиш коли охота тебе збирає,- і овшем,- каже Штефан.

- Лиш зо мною нема кому піти,- жалується Цигрис; а він, бувало, мене та й Штефана так любить, як рідних: де ми, там і він.

- Цигрис, брате, а ми ж би тебе лишили? Або, може, ми багато без тебе по спацирах ходили? - так ми, бувало, йому.

От так тото ми собі жили, і сварились, і мирились.

Але прийшов одної днини такий був розказ до компанії, що десь недалеко Турди в однім селі волохи побунтувалися та не хотять податок платити. От і вибрав нас фельфебер 20 мужа та й післав з одним капралом у тото село на закуцію; а ми з Штефаном такі уже раді, що собі трохи на волі погуляємо - позаяка тото вже у війську й воля!

Прийшли ми у село. Двірник зараз покватирував нас хороше. Штефана й мене дали до одного волоха-багача, що найдужче бунтувався. Господи! - добре там нам було. Старий дозирав нас, як свої діти, а найдужче вже тішився, що ми знали по-волоськи. По цілих ночах, бувало, з нами балакає та розпитує то про се, то про те. На світі нам добре було.

Але одної неділі прийшов до нас капрал, попосидів, поговорив (дуже се ставний козак був, пан капрал Лагадин; він був з Мамаївців), а далі й каже:

- А що, хлопці? Хіба підім до корчми, щоб виділи, як тут парубки гуляють.

Зібралися та й пішли.

В шинку було набито людей: парубки, дівки, молодиці, ба і з наших хлопців було кілька. Волохи привели собі якогось там цигана та й справили танець, а ми дивимось, як вони там крутяться. О, вже нема, як наші танці руські! - най усі інші сховаються. Я навіть кажу до пана капрала:

- Пан капрал, соколе, позвольте, най і ми собі дамо один сабаш грати, аби тоті волохи виділи, що то танець значить.

Але пан капрал не хотіли, а ми - мовчати.

Волоська челядь дуже красна та делікатна, а що вже пишно убрана! І парубки нічого собі хлопци! - кремські, охочі; але ні один межи ними вже так не храбрував, як один рудий високий парубок у тоненькій забираній сорочці. Як став вино брати, як став усіх поїти, як став сабаші платити! Боже, воля твоя! Але хто видів, аби при великій пиятиці та коли насухо обійшлося? Пан капрал Лагодин і кажуть:

- Ану, хлопці, домів! Тут на гаразді не обійдеться.

От узялися та й пішли.

Другі пішли уперед, а я з Штефаном та з капралом ідемо собі поволі дорогою. Аж чуємо - у корчмі гвалт: б’ються. Ми зараз скочили, дивимося - а волохи того рудого парубка, що їх поїв, на смерть убивають - уже лиш хропе. Господи, як повитягаємо наші шаблі, як станемо волохів молотити! - по-гуцульськи, знаєте; ледве-не-ледве ми парубка уборонили, а з його так тирба і точиться! Якби були не ми, то парубка убивали.

Штефан зараз кинувся до його та став його водою відливати, а я з капралом пудимо волохів з корчми. Аж тут прибігає і батько того побитого парубка, стар дуже чоловік,- як заголосить!

- Сину, сину мій! - став по-волоськи приповідати.- Чия вже тебе не просив та не молив, щоб ти твоєї поганої натури покинувся?! Ох, пани мої, пани мої милі! Коби ви знали, який я на сім світі нещасливий з сим моїм сином! Він мене без часу у гріб тручає.

Аж нам старого жалко зробилося.

- Не плачте, дядьку,- стали ми вмовляти,- та він ще молодий, ще прийде до розуму.

Старий лиш махнув рукою та гірко-гірко сплакав, повалившися на стіл.

Прийшов і Манолі до себе (так старий звав свого сина). Ми його обмили чисто, пов’язали рани, злагодили постіль на кіллю та й понесли до його дому,- а вже ніхто так за ним не побивався, як Штефан: аж зажурився, сердешний. Ох, щира се душа була у господа бога, щира! - дай йому, боже, небо.

Капрал узяв старого та повів, а ми два понесли парубка на кіллю. Прийшли до його хати. Хата красна, нова, білена, попід стелю образи премудрі, а все браними рушниками позапинані, стіни коверцями оббиті, а стіл та ослони усе мальовані. Дуже гарно та чисто було в хаті.

Скоро ми увійшли - стара бабуся як заплаче, як удариться в одвірок сивою головою! - сказано: мати. А за нею стояла дівчина молоденька та плакала-плакала!

Ми положили флекева на постіль, а дівчина як припаде йому до серця, як заридає!

- Братику, ох, братику мій нещасливий!

Аж ми усі мусили сплакати, дивлячись, як бідна сестра побивалась.

- Ну, добраніч вам, дядьку,- стали ми зо старим прощатися.- Та й не турбуйтесь: йому завтра, чей, ліпше вже буде.

- А я,- каже капрал,- я завтра надбіжу, скоро день, та й догледжу вашого сина.

А капрал, знаєте, був раз десь командирований у шпиталі та знав, як мається коло побитих ходити.

- А ми ж би вас так пустили? - аж скричав старий.- Сідайте, панство, сідайте - просимо! Най вас хоть пошануємо в своїй хаті - буде нам здаватися, що наші діти... коли нам не дав бог утіхи з Манолія... Ох, вайльо, вайльо! Вайльо, вайльо!

Ми не хотіли старих ще гірш смутити та й посідали за столом. Стара зараз кинулась до печі, а дочці звеліла йти в пивницю та вточити вина. А славне туда вино росло!

Увійшла дівчина з вином; заплакана, як та рожа полонинська вранці під росою. Красна-красна, як намальована. Але скажіть: чи годен я єї красу на папері написати? Хто годен, най пише,- я не годен.

Стала вона нас частувати, а Штефанко ув’яв та лиш на мене повалився.

- Пофтім! - стала вона до Штефана голубити.- Пофтім, домнуле, чінстіц де біне.³

А сама як подивиться на Штефана, як найдуться єї чорні очі з його очима, як почервоніє - трохи що їй пугар з вином не бриз з білесеньких єї ручок. Я усе видів, та лиш мовчав.

Повечеряли ми красно, подякували богу небесному, попрощалися зо старими та й пішли по кватирах. Штефан нічо до мене дорогою не говорив. Дома я його розібрав, поклав спати, а сам узявся мундир чесати та зброю утирати; далі покутав і я, помоливсь богу та й ляг собі. Трудний був, так зараз і заснув.

Але пробудився уночі - Штефана нема на постелі; чекаю, чекаю - нема. Я боржій надвір. Дивлюся - а він сидить, сердешний, у садку та плаче-плаче!

- Господи святий! Братику мій, а се ти чо?

Він лиш махнув рукою, пообтирався та й мовчить. А сам блідий-блідий!

Я сів коло його:

- Братику, Штефаночку, не скажеш ти мені, що тобі є? Чи в тебе що не болить, любий?

- Болить в мене серденько,- став він промовляти,- та хто мені порадить?

- Братику мій як рідний,- став я казати,- ти полюбив Зоїцу? Скажи мені!

- Полюбив,- каже, а сам сумує.

- Камрате мій нещасливий,- став я жалувати,- ліпше би було, щоб ти своє серце розрадив. Таже ти жовнір: що може з твого вірного кохання бути? Розважайся, братику, якомога.

- Або ж я годен серденько впинити? Вона, все вона мені лиш на гадці, вона перед очима, вона - куда гляну.

Що я вже не намовлявся, що я вже не нарадився - так дарма. Я нарешті вже рад був, що його затягнув у хату, бо би був ще захворував, серце моє.

На другий день встали ми дуже раненько, навіть і не снідали…

- Братику,- каже Штефан,- іди, іди та кажи їй, що я гину; іди, брате!

Я і пішов. Манолі стогнав на постелі, а я буцімто прийшов його відвідати.

Попосидів трохи та й хочу йти. Силували на снідання, але я подякував красно; виходжу - а стара гримнула на дочку:

- Чому,- каже,- не випровадиш пана вояка?

От і вийшла за мною.

- А чому,- каже потихоньку,- чому не прийшов ваш товариш з вами, га?

- А я знаю, чому ти з ним таке поробила, що він навіть і встати не може, не то що?

- Вайльо! - бідкає дівчина, а сама нібито й журиться, а ніби й весела.

- Дурно й вайкатись, зіронько моя: хлопець пропав!

- Любчику мій! - жалує вона.

- А правда оце, що ти тепер казала? - став я заходити.

- Ох, правда,- каже,- правда!

- Зоїцо! - кричить мати з хати.

- Скажіть, що я його люблю, що я його любитиму до самої смерті.

- А побачити його не хочеш? - питаю.

- У нашім садочку, по опівночі! - та й стрибнула в хату, мов ясочка...

Штефан мало мене не задушив, обіймаючи, як я йому розповів, що було.

- А чи не дуриш ти мене лиш? - усе питав та допитував.

- Або я тебе багато дурив? - кажу я, ніби сердитий.

Він так і рад!

Ледве-не-ледве дочекали вечора.

- Ходи вечеряти,- кличу.

Але де ж там! - йому вечеря в голові? Таке прибирається, та зачісує, та в дзеркальці призирається!

- А не час уже, аби ми йшли?

Я аж качаюся зо сміху:

- Та цур тобі! Ще й сонце гаразд не зайшло, а вона казала в опівночі приходити.

Ваги-переваги діждали ми тої опівночі - пішли.

Біля єї хати був красний великий сад: усе яблоні, та вишні, та сливи. Попід паркан калина понадвисала.

Я став під парканом, мов шельвах, а Штефан перелетів у садок - сказано: до своєї милої. Тут і обнялись.

- Серце, серденько!

- Раю мій, покою!

Тільки й бесіди в їх було.

- Ох, Штефаночку, ти милий мій, а не покинеш ти мене? - прощебетала вона нарешті, склонивши голівку свою, мов рожеву квіточку, на Штефанові груди.

- Зоре моя ясна, світе мій рожевий, як ти можеш мене оце питати? Не питай, душко, не рви мого серця, бо я ще хочу жити, я ще хочу з тобою нажитися!

Вона зомліла.

- Бери, вийми,- каже,- мою душу!.. Козаче мій, місяцю мій, соколе мій!

Знов обнялися, знов мовчали. А калина укривала їх широким своїм листом.

Стало далі зоріти.

- Штефаночку мій, голубе, а як ти підеш відси,- мене поховають! Не годна я без тебе жити.

І знов, як чічка, йому до серденька.

- Сонце моє, маю мій,- став він гудіти, як голубчик.- Або ж то з Турди сюда далеко! Я можу бути в тебе щотиждень.

- Щотиждень, щотиждень! - стала вона плакати,- а я й години без тебе не можу бути!

- Що ж маю робити, ясочко моя принебесная, коли я вже такий нещасливий на сьому світі.

А сам заплакав, як мала дитина.

З хати щось рипнуло... Поцілувались - розлетілись. Тільки того й щастя було...

Штефан дома не лягав уже спати і мене не пускав: говорить, щебече.

- Та бо чому ти сьогодня якийсь такий неговіркий, Юрійку? - в одно мене питає.

А я говорю з ним, як звичайно.

- Юрійку, братчику, який же я щасливий! - ти не знаєш; говори-бо, Юрійку!

- Таже я говорю, братчику; чого з мене хочеш?

- Хочу, щоб ти поділився зо мною моїм щастєм. Я, братчику, такого щастя ще й не зазнав на світі!

«Гай, гай! - думаю собі.- Чи ж довго триває тото наше щастє? От що побачиш його, а тут крикнуть: «Марш!» - уже й по щастю, уже й по долі».

Так я собі тогді думав, а це й справді так було. Штефан дожидає вечора, як бога, аж тут приходить післанець від капрала:

- Збирайтеся якнайборше, мусимо вертати до компанії,- розказ прийшов.

Вернули.

В Турді - як у Турді. Камрати привітали нас щиро, сердечне - сказано: камрати. Капітан сварив-сварив на капрала, чому так припізнився, та й повіявся у цукорню, де собі горівочки здорово все потягав, а ми знов своє діло пазили, аби, як тот казав, світ не без нас. Лиш Штефан мій дуже засумував - таки так засумував, що я вже побоювався, аби не пішов до шпиталю.

- Братику,- кажу я йому не раз,- товаришу мій милий! Розбивай свою тугу, розважай своє серденько, розважай, камрате мій дорогий!

- Та коби-то я міг,- промовить, бувало, а сам ляже на ліжко - тужить. Я вже його не відходжу ні на крок; йому розказую дещо, співаю, жартую, ба далі й сварюся,- нічо не помагало: чахне та й чахне, а все мовчить. Не раз йому вже й капралом доїдаю - мовчить.

Але пішов я в один раз на варту аж до цісарської бані, а Штефана лишив дома.

- Не журися ж мені, Штефанку,- кажу я йому, ідучи,- бо, бігме, битиму, як прийду.

Він мов і не чує. Се діялось в неділю.

Цісарська баня стояла на горі; докола го́ри та сади, та виногради раєм процвітали. Сонечко збиралось на нічліг, а я сів собі надворі під вахцимброю та радуюся світу божому. Аж тут прибігають два жовніри в чаках та таки просто на вахцимбру:

- Фрайтер, а не був тут Славич?

- Або що?

- Таже здезертирував.

- Брешете! (не до вас кажучи) - крикнув я, мов опарений, вбігаючи і собі на вахцимбру.

- Бреши ти з усіма псами! - гримнули на мене тоті два жовніри, а фрайтер питає:

- А чому ж ви його тут шукаєте?

- Бо ми ще гадали, фрайтер,- стали вони казати,- що він у Федьковича буде.

А він, бувало, усігди, як я де на варті, то зараз по бефелі прибіжить до мене, принесе горівки трохи, закуски якої, побалакає та й піде собі коло цапістраху домів.

- Як я уже тоту варту збув - не хочу вам казати. Облюзували нас нарешті. Приходжу до касарні - дивлюся: Штефанова зброя висить та сіяє; я аж заплакав.

- Чому не обідаєш? - питає Цигрис.

- Лиши! Потому.

- Брате Федьковичу!

- Чую.

- Велика печаль на тебе.

- Ні,- кажу.

Цигрис сів коло мене та хотів щось говорити, аж тут чуємо по ганках крик: «Славич, Славич!»

Вибіг надвір - аж тут ведуть його два жандари з накрученими багнетами, а з ними йде рудий той парубок, що його Штефан тогді оборонив від смерті. Я до Штефана:

- Братику мій, рідний мій, а тобі що оце сталося?

- Іди собі, йди собі,- каже,- та мені легше буде!

Я пішов. Шаблю на себе - та до капрала!

- Пане капрал, батечку, пустіть, сизий!

- Іди,- кажуть пан капрал,- лиш не барися.

А самі так зажурилися, аж таки їх нема,- але нічо нікому не кажуть.

Я побіг, Цигрис за мною - і в капрала навіть не мельдувався!

Жандарм віддали Штефана до гарешту та й вернули до своєї касарні, я за ними вслід. Один з них був від нас, з Шипота, звався Онуфрій Салагор. Кілько-то він в нас на храму нагулявся!

- Онуфрійку, братчику,- став я його благати,- уповіж мені, соколику, що тото отсе такого подіялося!

Він, сердешний, аж по полах руками вдарився.

- От дурний розум,- каже,- та й годі! Штефан хотів побачити свою дівчину та й побіг туда: гадав, що завчасу домів вернеться. Але рудий пес, скоро се вздрів, з кількома такими, як він сам, упали на його потай, зв’язали та й до нас дали знати, що мають дезертира. Нам ніщо було робити: мусили його сюда вести; таже ти, братчику, сам здоров знаєш, яка наша служба жандарська.

Так жандар розказував, а самому аж сльози в очах крутяться.

Я аж осторопів.

- Що тут своїй голові діяти? - кажу.

- А має Штефан гроші? - питає Онуфрій.

- Та гроші є,- кажу я,- але що по тім?

- Ну, коли є,- каже жандар,- то добре. Возьми ж 24 леви срібні та заплати боржій рудому, аби ні в кого нічо більше не допомагався: лиш так хіба би міг скапати штокгаузу, інак ні. Та й то ще від капітана залежить.

- Біжу я шукати того рудого анцихриста,- кажу,- а ти, Цигрис, лети, брате, якнайборше до нашого пана обер-лейтмана, упадь до колін, най просять у пана капітана.

Цигрис полетів як стріла, а я знов - парубка шукати. Відшукав у однім шинку: сидить, клятий, коло стола, перед ним оковита, а на колінах, не до вас кажучи, гайта якась, обідрана, боса.

- Добрий день!

- Добре здоров’я!

- Осьде маєш гроші за твого дезертира.

- А кілько?

- 24 срібних.

- Добре.

- Добре,- кажу,- але аби мені капітан ні за мак-зерно не знав.

- Гм,- став рудий міркуватися,- а я таки до капітана піду.

- Ба не підеш, собако! - а сам аж палаю.

- Хіба б ти мені за моє чоловіцтво що заплатив, аби не пішов?

- А кілько ж би тобі за твоє чоловіцтво дати? - питаю я, а тут аж дрижу вхопити шаблю та затопити, як у пса. «Але що ж,- гадаю,- я тим нічо не полагоджу; тут треба камрата рятувати».

- А даси 10 срібних? - питає рудий.

Я йому й кинув їх на стіл.

- Що там? Що тото? Як тото? - стали венгерські парубки допитувати, що там були.

Я їм розповів. Господи, як ухоп’ять мого рудого, як потащать його аж за міст, за Аранюш! А самі стали на мості вартою, аби, може, рудого не покортіло діправди до капітана піти, бо такому ворогові не тяжко. Два дні тримали вам легіні варту! Та й скажіть, чи нема добрих людей на світі? Є, але не всі.

Лишив я легінів на мості, а сам пішов домів.

- А що ж, Цигрис-брате, як зорудав?

- Добре.

- Що ж казали пан обер-лейтман?

- А що ж би казали? Ухопили шаблю та й побігли до пана капітана.

- Дай, боже, аби вони мені ще єноралом були!

- Ой, бо і варта,- каже Цигрис,- такого пана не найдеться.

Другої днини прийшов Штефан до рапорту. Капітан так кричить так лютує,- крий, милий боже! Аж прискакує.

- А ти мені будеш у вирій літати, паничу? Чекай, научу я вже тебе! Пане обер-лейтман,- сегодне по полудню 20 буків йому!

Пан обер-лейтман лиш поклонилися, бо не сміли нічо більше і казати. Доста й так добре обійшлося. Завели сердешного Штефана знов до гарешту.

А я зараз по обіді як піду, як уп’юся! «Що,- гадаю я собі,- волію і я буки брати, як маю дивитися на кару свого товариша».

Ще на брамі переймив мене капрал Кример - а се, знаєте, був від «наше вірех».

- Стій, ніроке! - крикнув.- А ти п’яне, га? Свиня ти, дай боже!

- З свині чую, пане капрал, послушне.

- Гвалт, патроль, супротинація! - кричить Кример.- Злодій, опришок, беріть його. Каже мені, що я свиня!

Вибігає пан капрал Крук.

- Ади, Крук, ади! - каже Кример.- Бери його зараз собі до арешту.

Пан капрал так і осердилися!

- Та я його до арешту дам,- кажуть,- але ти не називай мої люди свиньми, ти - хаптелею вонячий, ти - цибулянику!

Більше нічо йому пан капрал не казали, але взяли мене та й завели на вахцимру. А тогді були пан капрал українець на варті, таки з нашого цугу.

- Дивися, українче-брате,- стали пан капрал наказувати,- най виспиться, але не мельдуй нікому нічо: я хочу, аби тото тихо було.

Спав я геть допізна вночі, коли пробуджуюся - а мене хтось укриває плащем та гріє студені мої рукі. Глипну - се Штефан. А варта спала около стола, мов п’яна,- чи то я ще був п’яний та мені здавалося, що цілий світ п’яний.

- Юрійку, серце, брате,- голубить Штефан,- що тобі є?

- Добре,- кажу; поплентав ще щось: звісно - п’яний, та й обернувся на другий бік.

Нерано вже я витверезився. Пішов додому. «Аж тепер,- гадаю собі,- буду я матися від пана капрала...» Ні словечка не згадували. Ох, чоловік се був, чоловік! Дай боже, аби ніколи на лихе місце не ступив!..

Се діялося у вівторок, а на другу неділю трафило нас обох з Штефаном на варту коло одного магазину. Вечір був ясний, та тихий, та теплий - сказано: серед літа. А місяць-підповень дивився з неба, призирався, як тото на світі красно. Соловії десь таки і розливались!

Я сидів собі подалік під муром невеселий. Якісь сумні гадки мені все набивалися; гадав, що минуся. Аж тут приходить Штефан; сів, тихонько пригорнувся до мене - а сам такий, такий блідий.

- Юрійку, Юрійку мій, братчику!

- Що ж я тобі пораджу, друже мій нещасливий?

Він заплакав.

- Заспівай мені,- каже,- тої, як летіла зазулечка понад море в гай.

Я трохи розгадав та й співаю:

Ой летіла зазулечка

понад море в гай

Та й пустила синє пірце

у тихий Дунай.

Пливи, пливи, синє пірце,

долів за водов,

А я собі, молоденький,

човном за тобов.

Приплинемо, синє пірце,

на жовтий пісок,

А там собі заспіваєм

усіх співанок.

Ой маю я срібний перстень -

пущу по горі;

Ой маю я три сестриці

в чужій стороні.

Ой маю я три сестриці,

а четвертий брат,

Скажу ж я їх закликати

в яблінковий сад.

Всі яблінки солоденькі,

лиш одна винна́…

Сестрички ся посходили,

а брата - нема.

Мій товариш так слізьми й умивається,- лебідь на воді.

- Тихо,- кажу,- братчику, тихо,- а сам виймив ширинку та й подаю йому, аби утерся.

- Ся ширинка,- каже,- ще з дому?

- З дому, братчику; або що?

- Нічо, я лиш так питаю...

- Ablösung!⁴ - крикнув фрайтер від варти.

Штефан схопився, стис мене за руку та й пішов на свою пошту. Аж тут, чуємо, нараз стрілило! Біжимо - а Штефан уже неживий лежить на кровавім камінню...

У вівторок поховав я свого товариша. Господи, що усі плакали, а вже ніхто так, як Цигрис-сирота - таки топився! А пан капрал Крук дали за свої гроші красний дубовий хрест зробити та на Штефановім гробу закопати.

А що надворі вже ясно було, як покойного ховали! - ні хмариночки, ні листочок не ворухнеться! Лиш соловії десь приповідали та камраття плакали, бо попа не було, аби хоть що-то прочитав,- сказано: чужий край, чужа сторона!

А Цигрис каже до мене увечір:

- А що,- каже,- нема твого пана, нема вже кого розбирати, братчику Федьковичу?

- Нема,- кажу та й ляг мовчки спати. А ті сльози чогось так ллються!

САФАТ ЗІНИЧ

Я собі вже не раз отак сиджу та гадаю: як-то, бідний світе, деякого сердешного некрута б’ють да глузують при тій науці! А мене, було, і пальцем ніхто не кине́, не то що. Але ж бо я і бравсь швидко тої муштри! Було, капрал мені ні покаже, а я вже так і вдав. А пан майор наш і розсудили:

- Тобі,- кажуть,- не при вербецирці маятись; скоро по обрихтунку підеш до полку.

От і пішов.

Наш полк стояв тоді аж у Банаті, далеко. Трохи не два місяці машерували, доки зайшли.

Мене дано до гранатирів, до першої компанії, до третього цугу, що по кватирах собі стояв. А добрі кватири мали! Все в сербів; багачі, знаєте. Туда ситні краї, не такі як у нас, чи що.

А мені звелів капрал йти на кватиру з одним старшим жовніром - Сафат Зінич звався. Господи, що за вояк пишний з його вдався! А що вже гордовитий був, то й не сказати: правдешній буковинчик. Я, було, аж його боюся, неначе якого офіцера, чи що. Такий-то він був, оцей Зінич; і в очі му важко тобі подивитись.

А ми мали кватиру ув одної удови. Славили, що колись-то вона і багачка була, да на старості літах довелось збідніти. Слабовита була - ув одно лежала. А діточок не було в неї, лиш одна дівчина - Марта звалась; молоденьке та плоховите собі, знай та співушечка в лісі. Як, було, глянеш в очиці єї тихонькі та благонькі або в личко бліде, замучене, то тільки що не зомліє; така вже безталанночка собі була!

У вдови жили ми, як у свої рідні. І хліб нам був оден, і сіль не ховав ніхто з-перед нас. Сафат, було, і дров купить (він мав, знаєте, гроші ще з дому), і скоро́му устарає, що треба. Дуже бідну удову жалував. А я вже і дров утну, і води внесу, і скрізь покутаю, як треба, щоб то, знаєте, на дівчину легше. А вона, моя рибочка, було аж плаче: «Чи оце вас,- каже,- бог з неба до нас, бідних, послав, чи що?»

Зразу ще, як ми там були на кватирі, то ходив оден молоденький сербинчук - Янко звавсь; хороший парубок дуже. А що вже любила його наша тихонька Марта, то, мабіть, і в співанках нема так! Як го, було, одного вечора не видить, то і вечеряти не ме і виплаче любі свої оченятка, аж нам їй жалко стане. А вони були заручені з собою; бо там, знаєте, така уже установа, що два або і три роки передом собі слово дають, а відтак аж побираються.

А Янко ходив, що ходив, а далі і приостав ходити. Переказував, що вибирається за Дунай в купецтво. Нарешті вже і не прийшов. Поїхав, мабіть.

Одної днини йдемо ми від бефелю, аж чуємо: на нашій кватирі гомін. Прибігаємо - аж тут уже усі сусіди пораються коло сердешної Марти, що вже мертва на полу лежить, мов та щебетушечка убита. Ми зараз стали і питати, що оце таке за лишенько подіялось, відколи ми з дому. А люде всі якраз нам і відповістили:

- Янко,- кажуть,- відослав єї перстень. Висватав собі другу, багачку,- у Василя Карадича, коли знаєте.

- Чи так? - каже Сафат, а сам унурив соболі свої очі в землю. Нічого більш не сказав.

Третьої днини поховали і Марту, і стару, а самі пішли на іншу кватиру.

У дві неділі по - тім гуки по селу. Карадич дочку оддає, а Янко ходить з дружбами хата до хати та збирає собі бояре, спрошує гості на весілля.

Увечір збирається і Сафат.

- А ви куда оце? - питаю.

- На весілля,- каже.- Іди принеси мені доброго вина відро та колач! - а сам кинув мені червінця.

Я побіг.

Приходжу - а Зінича вже нема: пішов. «Що тут робити?» - думаю я собі. Беру вино та біжу за ним. А у Карадича - ні крик та ні гвалт на подвір’ю.

- А там що таке? - питаю людей.

- Сафат Зінич застрелив молодого! - уповідають.

Я закаменів.

- А де ж він? - кажу (Зінич оце).

- Пішов сам до арешту,- кажуть.

Убрали арештанта в залізо та оддали в катуш. Осудили на сердешного десять рік тяжкої неволі.

Я проводжав го аж за місто, та так уже жаль!

- Братику, камрате мій дорогий та любий, чого ви оце так марне пропадаєте?..

- За правду, товаришу! - промовив, як у дзвін вдарив, а сам ні ся скривить.

Жовняр раз був!

ПОБРАТИМ

Я був оден у свого батька, а батько багатир був! Бувало, і по вісім наймитів тримають, бо було до чого. А мені і сокири не дадуть в руки взяти, не то що.

- Що тобі,- кажуть,- роботов клопотатись, коли є кому і без тебе!

- Як же мені без роботи жити,- кажу я,- коли мені нудно?

- Чому би не нудно! - стануть ненечка, бувало, гніватись.- Ану тільки кріс да в ліс! Що ж би то я заячика печеного попоїла...

А вони умисне оце кажуть, щоб мене від роботи відгулити. Ніщо тогді вже й робити: беру кріс та йду.

А в неділю чи там у празник, то сестри мене, бувало, аж проклинають, бо ненька від самого досвіта нічо не діють, лиш їм дорікають: «А сорочка Іванова яка? А ширинка яка? А він про вас і чорний ходить, і незмитий, а він сяк, а він так, хоть вас три в хаті!» Таке сердешним сестрам, бувало, піється через мене. Да коби хоть було за що, а то на мені і сорочка, як папір, і ширинка, як мак, і голова вимита да вичесана, що вже ліпше хіба в якого принца,- а неньці ще недогода. Отак-то я дома проживав. А батечко, аби лиш неділя: «Ану, сину, ану на базар, ану нагулятись, доки молодий!» - та й мені карбованців зо два в черес. Отак-то я пробував у свого батечка.

Да недовго набувся: прийшла вербецирка - а гусарський майор тільки цмокнув, як мене побачив.

Кучерики мої золоті да кохані, пішли ви попід ноги!..

У нашому селі не було кращого парубка, як той Сидір Чобанюків,- бувало, аж сіяє, де стане; а що вже до стрілецтва вдався, то і не сказати. Бувало, не мине таке літо, щоб він тих два або і три ведмеді не вбив,- за іншу дич і не згадувати. А увійти до него в світлицю - то нічо не видко, як лиш ті роги оленеві да зброю стрілецьку, по розсішках навішану. Були там і такі роги, що в 24 розсіх, коли не більше. А що вже зброя! А що вже коник на стайні, сивий, як голуб! А що вже седельце турецьке да поводи шовкові, сріблом цвітковані!..

Зо Сидором жили ми собі ліпше, як два рідні брати; да як нам і не жити було, коли оба жваві, оба хороші, багацькі сини,- сказано - єдинчуки, а ще до того оба стрільці! Ні пообідаємо оден без одного, ні повечеряємо. Чи він, бувало, до мене прибіжить, чи я до него: говоримо, сміємось, радимось, полюємо або посідлаємо собі коники - та гайда в заліжку! А як і то ні - а ми полягаємо собі в чердаці, позакурюємо люльки та станемо собі наші стрілецькі придабашки уповідати або так що...

- А ти чув,- кажу,- що Сав’юкову Катерину завили?

Він зареготавсь, аж му люлька з зубів випала.

- Еге,- каже,- ні перша, ні послідня!

- Хло’, чи лиш не твоя причина?

Він регочеться.

- Негоже так, братику! - став я єму дорікати.- Чому не женишся?

- Ще,- каже,- напротив себе не вишукав.

- Або ж Сав’юкова Катерина не против тебе?

- Видиш, що ні!

- А чому ж, братчику?

- Бо тому, що ні!

- Хіба принцезни ждеш?

- Я принцезни не жду, а такої жду, щоб ся не дала парубкові на підмову. Тепер знаєш якої?

- І не знайшов? - кажу.

- Видиш, що ні! - гримнув та й став ся ще гірш сміяти, а далі: - Да ти пусту оце бесіду звів, Іване; говорім що гарнішого. Уповім ти, як я вчора з ведмедем боровся.

- Що ти кажеш!..

Отак ми, бувало, з Сидором.

Нас відобрано одної днини двадцять: декого до єгрів, декого до парми, а мене до гусарів. А скоро нам присягу прочитали - звелів нас оден офіцер під арешт дати.

- А знайте,- каже,- щоб вам на завтра страву поприносили, бо рушите кождий до свого полку.

Я вже так прошуся:

- Пане офіцер,- кажу,- сизий мій, пустіть мене домів хоть попрощатись. Я завтра на коли скажете, на тогді став’юся. Пустіть, мене, пустіть!..

Офіцер засміявся.

- Війте,- каже до мого батька (а вони були тогді війтом),- що оце за парубок? Можна го до завтра пустити?

- Це мій син,- кажуть батько, а сльози їм лиш кіть-кіть по білій бороді.- Коли ласка, пане, то можете го пустити, я ручу за него.

От і пустили.

Дома сум. Ненечка лежя на постелі півмертві, сестра одна і друга стоя по кутах та плачуть собі тихесенько, а старша сестра голосить у коморі да лагодить мені шмаття на завтра.

Я сів кінці стола да плачу і собі. «Чи побачу я вже гори свої красні, чи почую я ще моєго батечка ласкавого голосу, мою ненечку, сестрички, дружечки?»

Отак я думаю да плачу-плачу,- аж Сидір, побратим мій дорогий, на двері. Як прийшов з полювання, в кресі да в порошницях, так і прилетів до мене, сизий мій.

- А що, брате Йване, злагодили тебе? - поспитав, а сам палахнув, наче той пломінь.- Злагодили тебе!

- Злагодили,- кажу.

Він сів коло мене та й заплакав - страшне заплакав. Да не довго плакав: півминуточки або й тільки ні. Повтирався та й ухопив мене за шию:

- Братику,- каже,- нічо на мене не здаєш? Мене забуваєш?

- Братчику,- кажу,- побратиме: батечко мій старий - з сестрей моїх буде хто-небудь збиткуватись!..

- Богдай я такого слова від тебе був не почув! - сказав він гірко.

- Не гнівайся, братчику! Я знаю, що ти мої сестри не лишиш в поругу. А мого вороного возьми, братчику, таки до себе. Ніхто го так не пожалує, як мій рідний товариш.

- Твому вороному не буде в мене кривди,- каже Сидір.

- Ще тя прошу, братчику: догледь мої зброї! Батько слабі, а наймити - звичайно.

- Лиш ти тим не журися, брате! Нащо мені те й казати, коли я сам знаю...

Другої днини попрощався - пішов.

Служу в війську рік, служу другий,- добре мені. Нарешті зробили й капралом; а я в одно бога прошу: коби-то лиш домів!

Аж тут приходить мені лист з дому: «Приходи, сину, домів,- пишуть батько,- якнайборше, у нас велика тривога. Ось тобі 200 левів на дорогу...».

Я зараз побіг до нашого ритмайстра.

- Пане,- кажу,- татку, змилуйтеся! - та й показую єму лист.

А він так:

- Не журіться,- каже,- капрал Дзвінка, я зараз сам піду до пана майора за вас прохати...

Ще того самого вечора сів на пошту та й поїхав.

До села прийшов я - вже вечоріло. Входжу в хату - нема нікого, лиш хтось дише на печі. Приходжу ближче - се мій батечко старенький.

- Чи то ви там, дядичку? Здорові, дужі?

- О, спасибіг ти, синку, що прийшов! Сідай, душко.

- А неня де? - питаю.

- Аби ти здоров, душко, а ненечка твоя вже... покойна... Засвіти, любчику; свічка отам десь за образом.

Засвітив. Дивлюсь - батечка мого вже й не пізнав, такі-то вони стали.

- Чого ви самі в хаті, батечку, де сестри?

- Зараз поприходя, синку; Марія пішла в млин, а Аксеня коло худоби порається.

- А Мітрана?

Батечко тільки заридали.

- Мітрани, синку, вже немає. Подякуй свому товаришеві!.. Гарного собі побратима вибрав, о, гарного!..

Я затетерів.

- Що тут сталося? Кажіть, бійтеся бога!

- Історія коротка, сину: звів бідну дівчину, насміявсь... Пішла до Черемшу глибокого - та вже не вернулась. До тижня і стару поховали...

Ще батейко і не розповістили гаразд, а я вже був у Сидора. Гострий ніж, пара пістолят за чересом. Вбігаю - а він стоїть коло стола та кріс набиває.

- Здоров, брате!!! Де моя сестра, де моя неня!?

Він став як укопаний,- ні пари з уст.

- Боронися, товаришу, бо гинеш!! - крикнув я тогді, а сам пустився на него з ножем.

Да він швидший був: імив мене обома руками за мою руку що тільки сили мав.

- Стій,- каже,- побратиме! Ще слово-дві позволь мені сказати!

- Говори,- кажу,- да не барися,- я не маю коли.

- Добре,- каже,- я зараз готовий. Ти жовняр: наробиш головництво - марне загинеш, а за кого? За одного фальшивого товариша, що з твої руки і кульки тої не варта. Ні, брате Іване. Я лиш раз тебе зрадив, а другий раз того не буде!

Що оком кліпнути - вирвав мені пістоля з-за череса, кулька забриніла, а він тільки повалився мені в ноги. Добрий стрілець був: в саме серце трафив. Якби в війську, то би капітан за такий цент і лева срібного не пожалували.

Гуцульськая славо,

Яка ж ти кривава!..

* * *

«А відтак?» - поспитаєте, панове молодці.

Ну, та відтак: сидів у штокгавзі, вийшов на волю, вислуживсь, вийшов додому, оженивсь сеї осені, та й тільки. А що вже красну жіночку собі маю, то і не сказати: хіба пречиста одна краща!

Батечко при мені. Господи, що їх моя Марічка жалує! Щоб ся ні ворухнули на печі, так вона зараз і стрепенеться: «А це ви куда, батечку? Не виходьте з хати, а то надворі холодний вітер віє,- щоб вас не підвіяв, абощо!» А де ні обернеться - вже їм і їсточки на піч: «Ану-ко, кушайте оцего, що я вам зварила,- це добреньке, ану-ко! Та-бо ви нічого таки і не вживали,- ви у нас ще з голоду загинете!» Така моя Марічка, моя щебетушечка співоча! А як-то там бог дасть ще й дитинку, що тогді аж буде? Боже мій милий!..

Сестри мої вже давно віддані, ще я був у війську. Марія пішла за Тимофія Ковалюка, а Аксенія за Никифора Дарашанюка. Парубки усе годні, усе господарські. А що вже мене поважають, то і не сказати! Котрий відки - а все до мене: «А я вам, пане Іване, на зиму 100 ковбків маю своїми волами привезти!» А другий знов собі: «А я вам з своїми наймитами маю 10 фалеч трави уробити!» Таке-то. Навіть і женитися не хотіли, доки я сам з війська не написав, що можна.

Лиш моя Мітраночка не діждала вінка! Як упилася в Черемші, так ще і донині не проспалась, сиза моя!.. Висипаєсь собі за цвинтарем (бо на цвинтарі не дав піп), а коло неї близько-близесенько Чобанюків Сидір - мій побратимко коханий!

Гуцульськая славо,

Яка ж ти кривава!

ТРИ ЯК РІДНІ БРАТИ

Повість

I

Мені ще й двадцять рік ледве було, як уже кучерики мої золоті облетіли! Навіть і попрощатись не пускали, але звеліли відразу йти до компанії. З тяжков бідов відпрохався на три дні додому.

А дома сум та плач. Мати розболілась, ридаючи (батька давно вже не було на світі), сестри неначе з ума зійшли, таке заводя. Лиш брат мій Онуфрій сидить собі кінець стола, неначе то не мене відібрали. Білий-білий та сухонький! - лиш очі світя!

- Братику,- кажу,- а вам мене не жалко?

Він мені на це нічо не відповів, тільки дві сльози великі-великі покотились по красному та зів’ялому тому личку.

Заплакав і я собі, попрощався та й пішов.

II

Служу рік, служу другий - ні смутний, ні веселий. Нічо мене не займає, нічо не тішить; тручаю свої дні, як вильми. Тільки того й розжитку, коли стану бувало на стойці та собі тихесенько поплачу або богу помолюся. Тоді мені неначе та недура розсунеться - і зіроньки засіяють іначе, і місяць усміхнеться, і соловейко прощебече. А я собі стану, зіпруся на ясную свою зброю та слухаю або дивлюся.

А у касарні - от як у касарні: гомін, зойк. Дехто лає, дехто б’є, декого знов другі б’ють. А я собі - от як то я: все мовчу та своє діло роблю. Пан капрал Косович не раз бувало й кажуть:

- Це,- кажуть,- чоловік кам’яний; би так не зуміг жити на світі!

- А що ж,- кажу,- пан капрал: ми не можемо бути всі однакі.- Та й знов мовчу.

Одного вечора сидимо ми собі в касарні. Дехто ще порається коло риштунків, дехто вже покутався та люльку собі курить, з камратом розмовля дещо, а я стою собі у вікні та думаю. Аж тут прибігає капрал зо дня.

- А нема тут,- каже,- Шовканюка Йвана?

Мене неначе серпом - чирк.

- Я осьде! - кажу.

- Завтра до рапорту: тобі лист прийшов.

- Нічо,- кажу.

А камрати так зараз і в жарти:

- Еге,- кажуть,- з грішми! Шовканюк завтра платить.

«Добре вам жартувати,- думаю я собі,- да не так-то старій бідній вдові діти годувати, да ще того й боля обходити»,- а мій брат, знаєте, вже три роки як з постелі не встає; сохне та кровйов ув одно дише.

III

Другої днини рано зібрався чисто, приходжу до рапорту. Капітан такий сердитий, недобрий; приходить до мене.

- Як зовешся?! - гримнув.

- Так і так,- кажу.

- На! - крикнув та й шпурнув мені лист у лице. Навіть не подивиться на чоловіка, а хоть подивиться, то неначе собака крізь пліт.

Поніс я свій лист до одного фрайтера, що знав читати.

- Ану,- кажу,- фрайтер, прочитайте мені оцей лист, будьте такі добрі!

- Чому ні,- каже,- прочитаю.

Та і став читати. А я слухаю.

- «Братику мій дорогий та любий!» - читає фрайтер, а мене гіркі чогось так і обілляли!

- Далі,- прошу,- далі…

«Ти вже мене не застанеш, бо я на смерті. Да не вдавайся в тугу, любий: ти знаєш, що я не жив на світі, а карався.

Коли зможеш - приходи на урльоп, Іване, бо мати наша сама остається. Сестри пішли в найми, а Василька взяли у двір до волів.

Волики продав, ніщо було робити - за податки душу брали. І кожух свій мусив продати; але сардаки оба ще стоя - коли не закрадуть у похорон, то понаходиш.

Вуйко Андрій дуже нас укривдив; і послідню коровину з загороди займив. Але не споминай йому лихом, як вийдеш. Усе-таки свій своїм.

А тепер, брате мій Іване, брате мій рідний, прощай мене: і перший раз, і другий, і третій!

А коли тобі бог поможе та будеш мати з-за чого, споминай мене, твого рідного брата Онуфрія».

IV

На другий день пишуся знов до рапорту.

- Cо chcesz?⁵ - крикнув капітан, а очі ходя в него, знай у тої гадини пожаристої.

- Прошу послушне пана капітана хоть на два місяці, на урльоп. У мене...

Господи, як утне мене в лице,- кров тільки почуріла по білому кабатові.

- Я вам,- каже,- урльоп дам, ви сякі-такі сини! До гарешту з ним!

Завели мене в гарешт - мені байдуже. Сиджу собі, неначе то не я.

- Ти достанеш буки,- каже капрал відо дня.

- Нічо,- кажу.

І обгорнули мене думки та гадки.

«Піду,- гадаю собі,- та утоплюся: чого в світі більше й жити? Там хоть побачуся з братиком своїм рідним, а тут тільки б’ють та збиткуються. Боже ти наш, боже!..»

V

На третій день ведуть мене знов до рапорту. Я стою; рапорт великий - капітан звелів прийти усім словакам, що сорок восьмого року на Угорщині були половили. Було їх у нашій компанії більш як двадцять мужа.

- А що,- питається мене капітан,- чи будеш ще на урльоп проситись?

- Ні вже,- кажу. А думка в мене одна: «Коби по рапорті,- піду та втоплюся».

Приходить капітан до словаків:

- А що,- каже,- прийшло, аби вас пустити додому.

Вони так зраділи, господи!

- Шкода мені вас,- жалує капітан: - ви хлопці годні. А може, має хто з вас охоту остатись рік з один в компанії? Вам добре буде.

Нічичирк.

- А ви, капрал Бая, не маєте охоти ще з рік послужити? У моїй компанії добре!

Цілий рапорт як раз усміхнувсь: наш капітан та про добре говорить!

Але Бая не много думав.

- Пустіть,- каже,- пан капітан, Шовканюка на урльоп, то вам ще рік служитиму. Отак!

Капітан не йме віри: то на мене дивиться, то на капрала.

- А це,- каже,- як?

- Отак, як кажу: пустіть Шовканюка на урльоп, то вам цілий ще рік служитиму. Пустіть, пустіть, пане капітан: в нього брат помер, в нього стара слаба мати з голоду погибає.

- Про мене,- каже капітан, подумавши хвильку,- Шовканюк іде на урльоп.

VI

Другої днини дали мені урльопас, дали кабат дранкавий, дали мантлину стару-стару та дєряву та й пустили. А я такий уже рад!

- А де,- кажу,- мій пан любий та золотий? Де пан капрал Бая?

- Да нема,- кажуть,- пішов у місто.

- Ох, мені лишенько! - а я щоб з ними не попрощався? Я ждатиму, доки вони не вернуть з міста.

- Да не дожидай ти багацько,- каже дехто з цугу,- а то фельфебер як тебе захопить, то матимешся.

«Коли так, то хіба йти,- думаю собі,- а мойому пану капралові най бог дає, що сам розуміє». Отак думав я та й пішов.

А за містом - я й ні в той бік, а пан капрал Бая якраз проти мене. Я так зрадів.

- Пан капрал! - кажу.- А я думав, що я з вами вже не побачусь. Чого ви так борзо пішли?

- Да я умисне,- кажуть вони,- бо я мав ще з тобою говорити дещо. А багацько тобі миль додому? Кажи правду.

- Сорок миль да ще й кілька,- кажу я.

Вони на те нічо, лиш дивляться на мантлиночку мою дєраву та й кивають головою. А то студінь така, господи,- сказано - перед різдвом.

- Ходи,- кажуть,- у шинок, вип’ємо вина!

Випили ми вина - господи, що добре: я го досі і не пив. «Отакого,- думаю я собі,- коби-то братикові тому хворому винести (бо в мене все на гадці, що я братика свого ще застану). Ну, нічо,- гадаю я собі,- коби-то вчинитися на Вижниці; ні їсти, ні питиму цілу дорогу, а вина мушу свому братчикові винести».

- Час мені до касарні,- стали нарешті пан капрал казати; виймають п’ять левів баночку та й дають мені.

- А це нащо? - кажу я.

- На дорогу, здасться; кобих більше мав, то я би тобі й більше дав, а так не маю - бери, що є.

- Да я,- кажу,- зафасував два леви срібні, мені доста буде.

Вони аж розсердились.

- Коли я тобі даю, то бери! - кажуть.- Коли вже на те, то хоть кожушок собі купиш. Тепер студено.

Не хотів я їх більш гнівати - узяв. «За два леви,- думаю я собі,- куплю нені добру хустку тепленьку, за лева - шовкову хустку братові до шиї, а по левові - кождій сестрі по рантухові тонкому та широкому».

Попрощались; подякував свому пану капралові як умів та й пішов. А тут не студінь, ні! - аж око в’яне.

VII

Ще й тиждень не минув, а я вже на Вижниці. А це саме святий вечір; по хатах світло видко, чути, як добрі люде радуються, сидя при вечері, а я собі йду з ціпком у руках та думаю, що то тепер у мене дома діється? Братика мого, мабуть, уже й немає на світі!.. А що ненечка, а що сестри? Але побачу, думаю собі! Домів нема вже більше, як чотири милі маленькі,- на опівніч стану або і борше. Посмотрив за торбинку, чи є всі дари та гостинці, що у Бистриці, йдучи, накупив? Є всі: йду далі, навіть і в вікна не дивлюся, так іду. А тут так мене і тисне щось коло серця, неначе п’є що мене за серце; і дрімлеться мені, неначе я п’яний, абощо, а я нині і кришечки хліба в устах не мав, не то що. Да не те, щоб не було: були в мене в торбинці і два колачі пшеничні плетені, і пляшка вина доброго, і риби визнини штука. Да не буду їсти, думаю,- домів принесу. А тут мені так і позіваєсь! Сяду, думаю собі, припочину минуточку, а відтак скоріш і піду, як відотхну. Сів собі на якімсь там приулку, в очах замріїло, за серце ймило. Це я змерз, думаю собі. Хотів встати - не здужав, поваливсь у сніг. Рятуй, святий Николаю, в тяжких бідах теплий наш заступниче, рятуй!..

VIII

Прокидаюсь - а я вже не в снігу, а в гарній, теплій постелі. Надо мною стоїть оден жандар, красний, молоденький. Бачили ви того ангела, що в Чернівцях у святій Параскеві на лівих дверях намальований? Такий і це жандар був, благий та ясний. Стоїть надо мною та дивиться мені в вічі.

Я так і стрепенувся.

- Ох, мені лишенько! - кажу.- А я де оце?

- У мене,- каже жандар,- як у рідного брата або ще ліпше. Не вставай, серце, ти дуже хворий.

Я зараз нагадав собі і Онуфрія, і Баю, і урльоп.

- А це,- кажу,- як я тут зайшов?

- Бодай і не згадувати! - каже жандар.- Учора звечора йдучи, найшов я тебе під одним будинком без душі.

- Боже, милий боже!..

- Так тобі треба! - обізвався другий жандар, пузатий, що по хаті собі ходив та люльку курив.- Не пий, лайдако!

А я тої днини і води в устах не мав, не то що. Такі-то люди!

Молоденькому жандареві тільки сльози в очах закрутились. Покивав головою та й сів собі коло мене на постелі. Пикатий вийшов з хати.

- Пане,- кажу,- а мундир мій, варе, є?

- Є,- каже,- не журися: і мундир є, і торбинка, і урльопас.

- В урльопасі,- кажу,- був лист.

- Є і лист,- каже,- я находив.

- Коби я знав,- кажу,- де мій мундир, я би збирався.

Доста невеселий був жандар, а ще засміявся.

- Коби,- каже,- за три дні, то би добре.

Я аж не зумівся.

- Що ви оце кажете, пане? Ви не знаєте, як у мене дома!

- Я все,- каже,- знаю. Але дохтор велів тебе не пускати.

- А де ж той,- кажу,- дохтор?

- Він зараз повинен надійти - я вже післав по нього.

Прийшов і дохтор.

- А що,- каже,- як тобі?

- Добре,- кажу.- Пустіть додому!

- Ще тобі не можна,- каже дохтор,- ти ще дуже слабий.

Я так і став благати!

- Пане,- кажу,- пустіть мене! В мене дома от як та от як. Мені вже недалеко.

Жандар чварснув щось до нього по-німецьки.

- Про мене,- каже дохтор нарешті,- завтра можеш йти, а сьогодня лежи мені ще в ліжку та пий оці ліки, що я ти приніс. А тіло масти собі оцев мастев.

Я так і зрадів.

- О, дякувать же вам, пан дохтор!

- Не мені дякуй,- каже дохтор,- а оцему панові, бо якби не він - а ти би вже не жив на світі.

IX

Лежу я в ліжку та думаю. Коло мене сидить жандар та люльку курить.

- Чого,- каже,- так задумався, серце?

- Чи ж нема чого? - кажу.

- Не журися, брате: бог - батько. Лихо мине - гаразд буде.

- Хто би збаг,- кажу,- що з моїм братом сталося! Коби го ще хоть живого застати.

- Аби ти та я здоров,- каже жандар.

Мене неначе хто ножем уток.

- Або ви знаєте? - кажу.

- Твого брата - учора тиждень - ховали.

Та й сплакав.

- Або ви,- кажу,- мого брата знали?

- Я,- каже,- не мав вірнішого товариша на цілій цій вашій Буковині.

- А ви ж звідкіля?

- Я? О, я здалеку, друже! - я аж з тої великої Німеччини. Не будеш знати.

- А так - як же ж ви пізналися з Онуфрієм?

- Я не раз,- каже - в вас на квартирі стояв, от і пізналися Як то було таку щиру душу не полюбити? Царство йому небесне!

- А сестри мої - не знаєте, чи прийшла хоть одна додому? Бо брат мені писав, що обі в наймах.

- У наймах,- каже жандар, а сам так і почервонів.

Чудно мені та дивно мені.

X

Другої днини мені уже ліпше. Богу дякувати; зібрався та й хочу йти.

- Жди,- каже жандар,- по тебе зараз віз приїде.

За годинку був і віз; сів я та й поїхав.

А домів як прийшов, то мало з ума не зійшов, так то я застав. В хаті студінь, неня лежить на печі ледве жива, Василько пригорнувся до неї та просить хлібця, дрижачи… А я на двері.

- Добрий день вам, ненько, що дієте?

- Чи то ти там, синку? Дай же тобі боже здоровля, що прийшов, а то я вже не гадала з тобов ся видіти. Гину, синку, з студені та з голоду.

Я скинув борше дранкаву мою плащину та й укрив неню, а сам ухопив сокиру, що стояла за лавов, та в ліс!

За малу годиночку були і дрова в хаті, і вогонь гарний у печі. Для рідної неньки борзо дрівця рубаються!..

- О, простибіг же тобі, синку! - кажуть неня, скоро почули вогонь у печі.- Ходи сюда, душко, най тебе переблагословлю!

Поблагословили.

- А коли,- кажу,- Онуфрія прятали?

- Передучора тиждень минув,- кажуть неня.

- А що казав, як умирав?

- Нічо не казав, синку мій, лиш ув одно тебе сподівався - дожидав. «Нема,- каже,- Іванчика, нема братика мого рідного, нема! А мені все причувається, що він іде; він недалеко мене, він прийде!» Та як зітхнув тогді, синку мій, так і богу душечку дав. Не діждав братика свого рідного побачити, що го так дуже щиро дожидав.

Десь коло опівночі позбігалися і сестри з села.

- А що,- кажу,- сестрички; ви, бачу, вашу неню гарно дозираєте, ніщо казати! Якби не я був нагодився, то зо студені гибли і самі, і дитина.

- А що ж, бадічку,- одрікаються сестри, плачучи,- коли у таких панів служимо, що і до церкви не пускають, не то що. От же тепер викралися.

- А так, же не будуть вам нічо казати?

- Та нехай уже кажуть; нехай нас і вб’ють, а нас кортіло з вами побачитись, бадічку. Не гнівайтесь!..

Мені жаль аж серце розриває, але нічо не кажу, мовчу; виймив дари та й роздав. Лиш та хусточка шовкова, що братикові свому купив, лишилась!..

XI

Другої днини пішов я до жида.

- Давай,- кажу,- на роботу!

- Коли хоч, а ти бери на сажні,- каже жид.

- Нічо,- кажу,- озьму і на сажні.

Взяв три кірці хліба, взяв солі, взяв грошей; роблю, так роблю, аж піт кривавий з мене йде! А мені здавалось, що це не робота, а іграшка: для рідної неньки немає тяжкої роботи...

Роблю я оден тиждень в лісі, роблю другий, аж тут прибігає дитина, плачучи:

- Бадічку,- каже,- ідіть д хаті, бо неня дуже слабі.

Покинув роботу - біжу. Прибігаю домів - аж неня вже без душі. І свічки нікому було в руки дати. Отаке-то бідного!..

- А чому ж ти мені, синку, давно не дав знати? - лаю я на хлопця.

- Я хотів, бадічку, коли ж бо неня ув одно мене не пускали,- повістує хлопець, плачучи.- «Ви, ненечко, слабі, я піду за бадічком у ліс?» - «Не йди, синку,- кажуть неня,- а то ще тебе собаки де нападуть та перепудя. Не йди, синку, я не слабенька».

XII

Поховав я свою неньку, а сам обліг. Лежу - так лежу, що ледве й тямлюся.

Прийшов піп:

- Плати за похорон.

- Погодіть мені, панотчику; видужаю, та вам або заплачу, або відроблю!

- Ні, таки плати зараз!

- Що ж я вам дам, добродію,- хіба душу?

- Чорт по твоїй душі! Плати та й годі... мені...

- Маю ще онде в торбині дві парі шмаття комісного та кілька щіточок - хіба то беріть; більше нічо не маю. Ще і хусточка шовкова за два леви срібні…

- Сюда з ним! - каже піп та й ухопив торбинку, що висіла мені над головами. Подав паламареві, а сам пішов, кленучи та тріскаючи.

Аж тут уходить і війт з десятником.

- А ти,- каже,- набрав у жида на сажні - чом не робиш?

- Коби я годен,- кажу,- я би робив, а так самі видите, що не годен.

- То дай заліг,- каже війт,- або підпишися на грунт. Жидівське не сміє пропасти.

- Жидівське,- кажу,- не пропаде, а я на грунт не підписуюся, бо до того є сироти, не лиш я. Коли подужаю - а я жидові відроблю, ще й камату му заплачу.

Війт насварив на мене та й пішов, але жид поганий не ждав: в тиждень, чи як, прийшов мене фантувати. А я ще лежу. Записали і грунт, і хату в заліг.

Я сиджу на постелі та сплакав. Так ревне плачу, що аж серце з мене вискакує. Аж тут убігає Нестерюк Яків; убіг та й зупинився коло дверей.

- Добрий вечір, брате!

- Добре здоровля. Прошу, сідай.

- Най увесь гаразд у тебе сідає. А тебе забрали?

- Забрали,- кажу.

- Шкода, що і шкіру з тебе не здерли! - упік Яків.

- Від тебе, брате Нестерюку,- кажу я,- мені і таке слово миле. Ми в оден раз товаришували.

- В оден раз! - повторив Нестерюк гірко,- а тепер?

- Тепер я у печалі, у великій печалі. Не годиться мені вірного товариша займати.

- Ти дурень (не против вас говорячи, читці мої любі!). Ти дурень! - ще раз повторив Яків, а сам пішов і бувай здоров не сказав.

А другої днини приносить мені жид письмо.

- На тобі, пак,- каже,- Яків Нестерюк вже мене закутало за тебе.

- Як-то закутало? - питаю я.

- Отак закутало, що твою роботу переймило на себе. Воно пак, сьогодня вже за тебе латри в лісі рубає.

XIII

Яків Нестерюк був з нашого села, парубок годний та щирий -такий уже щирий, що й не сказати. Доки мене остригли, то ми собі товаришували, а відтак уже і не бачились більше, бо він далеко від нас сидів, аж на другім куті. Тільки неня покойні мені уповідали, що він, заки я був у війську, остався від вітця і від матері та тепер сам собі господарює тільки з сестрою (бо їх лиш таки двійко було). Мене не раз кортіло до його піти відвідати, та все не смів; така-то вже, бачите, натура. Якби був сам до мене не прийшов, то хто знає, коли би ми були і побачились.

Другої днини, чи що, прибігає вечором до мене:

- А що дієш, брате?

- А що ж би-м,- кажу,- діяв?.. Лежу.

- А знаєш ти, чого я оце прийшов до тебе?

- Чутиму.

- Я хочу йти до тебе сидіти або ти йди до мене.

- Як оце? - питаю я.

- Отак,- каже Яків.- Ти хворий - хто знає, коли видужаєш, а тобі треба кого в хату, не то, щоб обходив господарство, а те, щоби тебе розважав. От бог дає далі і весну надворі: треба закладати, орати, сіяти.

- А твоє ж господарство?

- За моє не журись: я і свого догляну, і тут буду. Так і завтра кочуюся хіба до тебе?

Я хотів щось казати, але він не дав.

- Ти дурень! - каже та й пішов свищучи у двері.

XIV

Іде дощ - доки іде, а відтак і сонічко загріє. Отак і на мене: Яків перенісся до мене, довг мій відроблений, попові заплачено, сестри повислужувались та повертали домів, а я сам став помалу дужати. Яків у мене як рідний брат: і мене розважає, і весну робить, і співає, як той соловій у гаю. Мені весело.

Аж тут прибігає гайдук з бецирку.

- Іди,- каже,- пан староста тебе потребує.

Приходжу до старости.

- А що там,- каже,- небоже, подужав?

- Подужав трохи,- кажу.

- А дома як?

- От як,- кажу.- Сироти вічні, без вітця і без матері. Як мене, не дай боже, поволають - пропало все: і грунт, і господарство.

- А як ти слабував, хто тебе кутав?

- Яків Нестерюк,- кажу.

- Годний хлопець,- каже староста.- А знаєш, чого я тебе кликав?

- Пан світлий скажуть!

- Прийшов тобі абшит.

- Мені абшит? - кажу я, а тут з радіщ аж нестямився! - Як то може бути, пане?

- Я писав за тебе до міністерії, бо мені жандар Тайвер усе уповів.

- Котрий то жандар? - питаю я.

- А той, що тебе на снігу замерзлого найшов. Я все знаю.

- Пане мій годний! - кажу я та й упав старості в ноги.- Пане мій добрий! Дай, Христе-боже, аби ви ніколи на лихе місце не ступили!

- Годі вже, годі,- каже староста.- А тепер іди собі домів, женися та ставай на господаря. Вже доста бурлакувати - час раз і людьми стати!

XV

- А що там? - питається Яків дома.

Я показую йому абшит та й уповідаю, що мені староста казав. Яків посумнів.

- Нестерюку,- кажу,- брате! А ти не рад, що я вже на волі?

- Рад,- каже,- та й не дуже!

- А то чому, соколе?

- Нічо,- каже.- Все добре.

- Ні, ні,- кажу я,- ти мене так не збудеш: уповідай, що таке.

- Отаке, коли хоч знати: нам не бути вже вкупі.

- А чому?

- Бо тому: ти оженишся.

- Ну, та оженюся; та відтак?

- Ти дурень! - каже Яків, а сам став свистати. (Це він бувало осігди так, як осердиться чого.)

- А що би з того було, якби ти одного дурня послухав? - кажу я.

- Буду слухати,- каже.

- Дай свою сестру за мене.

- Ой?

- Та бігме!

- А я що буду робити самий дома?

- Зо мною жити, коли ласка твоя. А ні - і ти женись, та станемо оба газдами.

- Гм! - каже Яків.

- Так, брате!

- Коли так, то хіба й я женюся?

- Ану, женися, братику, без жарту.

- А даси за мене свою сестру?

- Моя сестра сирота, а ще до того й бідна. А ти багач!

- Ти дурень! - каже Яків та й став весільної свистати.- Даєш чи не даєш за мене свою сестру?

- Хоть обі, любчику,- кажу я.- А я ж...

- Агов! - крикнув нам хтось з-за плечей (а ми оце в саду розмовляли, уже ввечер).- Не роздавай усі, бо й мені треба лишити хоть одну!

Ми обіздрілись - а мій жандарик молоденький стоїть нам за плечима, але лиш у мундирі, без зброї та й паличка в руках.

- А це ви,- кажу,- пане мій золотий, ангеле мій добрий, щось-те мене два рази від смерті відкупили? Пане мій делікатний та дорогий!..

- Та-бо гов тобі вже з тільким паньканням! - каже жандар.- Я вже й не пан - я такий мужик, як би й ви.

- Оце би то? - кажемо.

- Учора дістав абшит. Але нехай вам крайнім словом скажу. Я дома не маю ні вітця, ні матері, ні родини такої, аби мені до душі. От задумав собі отут між вами оселитись. Маю пару грошей, куплю собі грунт гарний, покладу хату, справлю худобу та й буду собі жити, коли бог поможе, бо я знаю господарство.

Я так зрадів, господи!

- А ви ж би...- кажу.

- Та-бо гов уже з тим тільки виканням! - гримнув жандар.- Не кажіть мені «ви», але таки по-парубоцьки - «ти».

- То нехай же буде й «ти». А ти ж би,- кажу,- між нами, простими руснаками, хотів жити?

- Я,- каже Тайвер,- той руський край та ті руські люди так полюбив, що і не сказати. У вас,- каже,- так якось сердечне, звичайно, красно; а у нас, на тій нашій Німеччині, холодно якось, нудно!

- Та-бо тобі треба женитися,- каже Яків до жандаря.- Без жінки не йде господарство в лад.

- А ти як гадав? - каже жандар.- Женитися! Відки голова?! Що, варе, моя Оленочка, та чарівочка, діє? Серце моє?

- Яка Оленочка? - питаю я.

- Або твоя сестра! - каже Тайвер.

- Як це?

- Отак це: ми двоє любимося та й годі. Ти не знав?

- А я ж би відки знав? - кажу я.- Олено, ходи сюда зараз! - крикнув я.

Вона вийшла, да така вже вам засоромлена, що і світа божого, мабіть, не видить.

- Дівко,- кажу,- а я оце що за речі чую? О-о!

Вона мені в ноги.

- Бадічку,- каже,- простіть мене, я согрішила. Я вже більше не буду!

- Вже більше мене не будеш любити? - каже жандар, а сам і собі засоромивсь.- Що ти мені казала? Знаєш, тоді коло керниці, га?

- Ей, та-бо ти все з твоїми вигадками! - каже бідна дівка, плачучи.- А я тобі тоді не казала, що то таке буде? А ти все своєї!.. А падоньку ж мій! Бадічку, не гнівайтесь на мене, я вже на него ані подивлюся більше. То він, бігме, він винен: най сам скаже - хто кого перший раз зачепив? Та ще й з тим морганням своїм поганим!..

Ми як стояли - так усі і засміялись!

- А тепер що буде? - питаю я жандаря.

- Тепер отак буде,- каже він.- Я остану в тебе, доки собі де грунт не напитаю та не справлю що треба. Тим часом дасть бог і великдень, а по велицідні і зелені святки, чи як там,- буде і весілля. Згода?

- Та бо ти не чув, що Олена тебе і знати не хоче? - кажу я, жартуючи.

- Та я, бадічку... я лиш так... Я, бігме, лиш так, я…

- Не цірся, небого, тільки, але скажи таки попросту, що любиш, та й годі. Мені тутки комедії твоєї на потрібно.

- Я лиш трошечки, бадічку. Бігме, лиш трошечки!

- Коли лиш трошечки, то я тебе за нього не оддам. Що би то,- кажу,- за тривок між вами був, якби ти свого чоловіка лиш трошечки любила?

- Та-бо я го буду дуже любити! - каже бідна дівчина, а тут так засоромилась! - Що, мабіть, не знає, чи вона на землі стоїть, чи під землею.

- Коли так,- кажу,- то що інше. Поцілуйтесь. А тепер ходім вечеряти, бо я вже зголоднів, тільки говорячи.

XVI

Перед зеленими святками лагодимося ми всі три д весіллю. Тоній - жандар оце - має вже і грунт свій, і хату, і худоби чимало, а що вже убрався гарно! По-нашому перебрався. Ногавиці на ньому черчикові, як той жар, сардак чорний, бланений, сорочка рантухова, черес у п’ять пряжок, кресак у золоті та в павах, а келеф хороцівський такий уже, що такий! А сам - хлопець-хлопець! Сердешна Олена що гляне на його, так і зов’яне. А по-руськи не рубає, ні! Зроду ніхто би не казав, що це німець: руснак та й руснак!

У тиждень перед весіллям, у неділю (вже і заповіді вийшли, і пиво вже взяли), сидимо ми собі усі три та радимось дещо, а я журюся.

- А ти що журишся? - питає Тоній.

- От журюся. Ви вже маєте кожний свою дружбу, а я ще не маю. Та й не знаю, кого би то собі взяти?

- Або Андрія Сірмана? - каже Яків.

Але туї Марія (Якова молода) без духу в хату.

- Бадічку,- каже,- за вами якийсь вояк питає!

- Де? - кажу.

- Та он за ворітьми!

- Чому ж не йде в хату?

- Не хоче. Каже, аби ви д ньому вийшли.

- А який він?

- Русявий, високий, очі - як ті фіялки сині, а як говорить, то... то ув одно моргає.

Я не побіг, а полетів з хати.

- Бая,- кажу,- пане мій годний, соколе мій ясний! Чи це ви, чи я п’яний?..

- Ба, це таки я сам. Наш регемент стоїть тепер у Черновцях. Я чув, що ти женишся,- бо я за тебе ув одно перевідував,- от і випросився на 14 день на урльоп, щоб то в тебе погуляти вже та погуляти! Чи добре я оце зробив?..

- Ой,- кажу,- пане мій срібний, пане мій дорогий, орле мій сизий!..- а сам так го обіймив, трохи не задушу.

- Та гов же бо, гов! - каже Тоній, сміючись.- Ліпше просім оцього пана, аби тобі пішов у дружби.

- Упідскоки! - каже Бая.

- Але, але? - питаю я та й віри не йму: де ж я того годен?

- Ти дурень! - каже Яків, свищучи.

- Хіба так! - кажу я, глянувши то на Якова, то на Баю.

- Ви оце пусте завели,- каже Бая,- ануте-ко мені лиш чарки! - а сам виймає з тобівки шип з вишником такий, що в дві оці!

XVII

Тепер ми вже давно як жонаті. Тоній держить мою сестру Олену, Яків - Марію, а я знов - Яковову Катерину. Такий-то вже тривок між нами любий та милий! І грунта маємо, і худобу, і пасіку, ще і ставок хочемо собі викопати. А з Тонієм та з Яковом жиємо собі, як ті рідні браття,- сказано: три як рідні брати. Скоро неділя або празник - а ми вже вкупі. Сидимо, радимось, балакаємо, а як нас охота збере, то і вип’ємо по чарці, і заспіваємо собі гарно - а ніхто вже так, як моя Катруся-серденько: як заспіває, то неначе в кленовий листочок запіє, а Тоній за нею на скрипку; славно грає! А часом то згадаємо собі давні свої літа, як-то ми бідували у світі, не знаючи долі. Тоді хіба посумуємо хвильку - але лиш хвильку, відтак знову зрадіємо, звеселимось та й порозходимся тихонько, гарно, звичайно,- сказано: щасливі. Лиш братик мій Онуфрашко, сизий мій, не обізветься між нами, не подивиться очима тими тихими та любими, не промовить речами своїми добірними: як спить, так спить собі на цвинтарі поуз батечка свого та неньки. А мені все здається, що він не вмер, що він мусить відкіля надійти. Да, мабіть, не прийде вже, серце моє!

КОБЗАР І ЖОВНЯРИ

1862-го року стояли ми ув одному містечку на Семиградах - Кезди-Вашаргели звалось. Містечко це було маленьке, негарне; от і не волочивсь я по базарі, а сидів собі дома: читав, абощо.

А по розказі і тільки вже мене не кортіло на місто. Не встигну, було, і шаблі одчепить, а тут уже і наші хлопці позлітаються до мене, мов ті соколи ясні.

- Здорові були, пан лекман!

- Дай вам боже, пани! А що ж там?

- Нічо, добре, богу дякувати.

- Сідайте, братики.

Посідали. А поштар з двома паками на двері:

- Чи тут мешкає п. лекман Федькович?

- Тут! Що там такого?

- А ось вам дві паки: одна зі Львова, а друга з Черновець.

Я зараз і одібрав як треба. А хлопці до мене:

- Ану розпечатайте, пан лекман,- любий, дорогий, ану розпечатайте!

А я давай дрочитися з ними.

- Еге,- кажу,- не розпечатаю, аж завтра.

- А я сам розпечатаю! - каже фір Хрестик.

- А штокгавз нащо? - кажу я.

- Або в штокгавзі не люди сидя? - Печатки тільки захрупостіли, а Хрестикові остались у руках дві книжці, в червоний сапіян оправних, а ще до того і гарно назолочених.

Всі так зараз і обступили його:

- Ох, а оце що?

- Оце,- кажу,- часловець для фіра Стихаря з 15 компанії, коли знаєте. (А я був уперед у 15 компанії, доки пішов до 13.)

- А Стихар же ніби знає читати? - питає капрал Урбанський.

- Правда, що знає,- я його вивчив. Да ще до того і фрайтера Германа, і Антонюка. Ось для Германа псалтиря. А Стихар учить тепер капрала Близнюка, Герман - Сухарюка.

- Оце ж то! - каже Дучак.- Таже Герман волох?

- Ану скажи йому, що волох, чи зараз ти в писок не дасть! - каже Урбанський.- Я його знаю: ми ходили оба до піонерів.

Доки ми оце говоримо, а Хрестик уже і другу паку розпечатав.

- Мой-мой! - каже.- Отут книжок!!

Дивимось - а оце львівські парубки поприсилали мені і «Кобзаря», і Квітку, і Марка Вовчка, і Куліша. Спасибі їм.

- Та-бо оце не по-німецьки,- каже капрал Павлинчук, що в срібних перснях ходив (а він знав потрохи німецької азбуки,- мабіть, те, що німці вже позабували).

- А я знаю, по якому оце! - каже фрайтер Тевтул.

- Ну, по якому? - питає Павлинчук.

- Або по-руськи! - каже фрайтер.

- Ти хіба знаєш, котре по-руськи, а котре ні?

- Правда, що знаю.

- Ану, то читай, коли знаєш.

Став фрайтер читати, а оце був «Кобзар». Читав він його аж до чапістраху, а ми тільки утираємось. Не то що, але і Хрестик заплакав.

- А я,- каже,- хочу вчиться читати.

- І я, і я, а я также! - стали усім казати. А Дучак

- А ви,- каже,- як мене не виучите по-руськи читати, абих так знав, як ви самі, то не маєте ся чого і крутити в цугу! (А Дучак був старшим капралом у 4-му цугу.)

- А я з тобов буду учиться,- каже Павлинчук до Дучака.

- А мене таки пан лекман самі навчуть! - каже Хрестик.

- А мене також,- каже Урбанський.

- І мене, і мене, а мене ні?..

За три місяці знали усі не тільки читати, але і писати.

Було, по цілих ночах сліпають. На різдвяні святки самі собі листи домів уже писали.

А що вже з моїм «Кобзарем» та з Марком Вовчком подіялось, то й не сказати! Як стали їх, знаєте, возити варта від варти, касарня від касарні, від одного «письменного» до другого, то тільки цумаття я вже достав, а не книжки,- і то ще такі, що хазяйка-бублейниця була б з їх кварту сала натопила.

З «Кобзаря» багато собі дечого повиписували наші «письменні», а багато дечого повиучувались і напам’ять. А ніхто вже так, як той фрайтер Тевтул. Було, хлопці його аж по руках нося:

- Фрайтер, сизий,- ану ще раз тої: «Ух, ух, солом’яний дух»!

А він стане на стів (бо невеличкий собі був) та як утне! Аж чоловікові мороз тілом піде.

ОПРИШОК

Оповідання

I

Нас було двох у батька: Семен, старший, та я - двома роками молодший. Дуже ми любились. Ходить мій братик на танець - ходжу й я; та гуляємо, як ті соколи межи соколами,- землі під собою не чуємо. Усі нас люблять, усі кланяються, усі поважають. Сказано, багатирські сини!

Семен був парубок годний, тихий, розумний; було, й малу дитину не оскорбить. Стариню поважає, шанує, товариство любить, за побратимом і в огонь скочить. Отакого братика я оце мав.

Я знов у свого брата не вдався: подуфалий, палкий,- і бога знати не хочу, не то що! Не спостигне, було, хто слово неуважне до мене заговорити - я вже і скочу, як іскра, і вхоплюсь до ножа, і таке заведу, що ради ніхто не може дати. Не було такого парубка в селі, щоб я з него кров не пустив.

Семен, було, мене і полає, і виганьбить, а часом і за чуприну таки гаразд покрутить. Да батечко ж нічичирк - як би отсе я хто знає як гарно справувався. У їх таки така натура була: нікого в дому і словечком одним не зганьбити - ні нас, ні сестер, ні слуг. Да знали вони іншим способом, як нам доїхать, коли хто з нас прогрішить. Прибавиться, було, Семен на вечорницях - вони до його цілий день і слова говорити не будуть: ого, вже братик мій більше й не барився по ночі. Сказав там хто яке незвичайне слово в хаті - вони вийдуть з хати ще й дверми луснуть. Отак вони, було, нами поводять. Слухайте тільки, як з мене фудулію вигнали.

II

Одної неділі бився я знов на базарі з одним урльопником. Пустив з його кров та прийшов обкривавлений додому. Батечко подивились тільки на мене та й нічого.

На другий день встали ми з братом рано, пішли купатись, а він каже до мене:

- Нехороше ти оце робиш, Іване; печалиш батька.

- Або я сьому рад, чи що? - відфукнувсь я на свого братика.- Да суферять не буду, щоб вражий син та чванився, що йому сільських парубків нема й нараз що бити!

Аж тут батько з хати:

- Іване, сюда!

Я зараз побіг.

- Кажіть!

- Осідлай мені коня!

Я шатнувся до стайні, осідлав духом коня та й виводжу.

- Семене, а батько куди отсе їдуть?

- Не знаю,- каже брат.

III

Другої неділі батько вже дома були. Прийшли ми з церкви та й обідаєм. А батько кажуть:

- Ти, Іване, підеш завтра до Р...- наймешся у старого Донди на піврік. Я вже з ним зговорив.

Мати в плач, сестри в голос, братикові аж ложка з рук упала, а я стою мов причмелений. Неня зараз до батька:

- Чоловіче, а се що тобі бог дав на розум діти собі прогонити з дому? Багато їх маєш, мабуть, та не бізуєш годувати?

- Мовчи, стара! - промовили батько уважно.- Ти собі пазь дівки, а парубками я сам маю орудувати. Знайте тілько, аби йому харч та шмаття було на завтра.

Другої днини й вирядився.

IV

На підвечір став я у Р... Село велике, пишне. Все сади, все сади, все горіхи волоські, та вишні, та черешні. По-через плоти понадвисала червона калина. З-поміж садів видко побої пишні. Серед села стоїть церков - нова, велика, хрести золочені.

- А куди, легіню? - питає молодичка пишна, кароока, біжа з кінвами по воду, та й стала.

- До старого Донди, коли би ласка справити,- кажу я та й став і собі.

- До Донди? - скрикнула молодичка та аж кінви випали їй з рук.- А отсе чого ви до Донди?

- У найми,- кажу.

- У найми? До такого опришка? Та нехай же вас мати божа заступає!

- Ви мене налякали, молодичко: що ж бо то він, той Донда?

- Та єретик на весь світ! Він вісім рік лиш в опришках був! Такий лютий, як гадина,- ви там і три дні не будете!

- Що ж маю робити, молодичко? Рідного батька треба послухати... А де ж він сидить, той ваш Донда?

- А он, бачите, той хутір великий: два горіхи перед самими вікнами, нові ворота.

- Спасибі вам, молодичко. Може, колись зустрінемось.

- Здоровенькі будьте! - прощебетала молодичка та й стрибнула в сутки. Я пішов далі.

V

Хутір гарний, двори великі; комори, стайні, колешні - усе під побоями, усе нові. В хаті вікна великі, з кватирками.

Вибігла дівчина зустрічати:

- Чи не з тої ріки, легіню? Може, наймит?

- Так є, панночко моя гречна,- кажу я, а тут так і задивився на вроду єї прекрасну та на стан єї препишний. Уся в рантухах да у намистах золотих!..

Увела мене в хату: світлиця аж сяє! Молоді служечки та вірні слуги вештаються то сюди, то туди,- усі тихо, без гомону, щоб навіть і голосу їх не чути. А за столом сидить собі чоловік, великий та плечистий. Сидить собі та люльку курить, а сам такий черлений, як кат; рудий вус аж поза уха закрутив. Я поклонився та й стою.

- Ти Коровайничів? - гукнув.

- Так,- кажу.

- Ти станеш у мене на службу; я вже з твоїм старим зговорив.

- Нічого,- кажу.

- Але я чув, що ти любиш битися? Небоже!..- та й справив на свою нагайку дротяну, що, мабуть, в два сажні жандарські.

Мене неначе фебра потрясла.

Мій газда ухопив кріс на плечі та вийшов з хати - мабуть, на полювання,- а доньці звелів, аби мені розказала, що я маю до роботи.

VI

Дівчина розказала мені, що треба, та й дала підвечіркувать, а сама сіла собі з якимсь шиттячком у віконця да так уже приязно шиє! Дивлюсь, а се ширинка - тонка-тонесенька. Що шовком закине, так зараз золотом і обведе. А я, як був дурний, так зараз і кажу:

- Панночко-лебідочко, кому ви отсе таку шириночку препишну шиєте? Мабуть...

- Да я отсе братикові,- каже вона зачервонівшись,- отам, за рікою.

Та й глянула у віконце. Аж тут і мій газда на подвір’я. Вона - шиттячко в скриню!

VII

По вечері звелів мені газда в саду спати, щоб садовини пантрувать. От і пішов я у сад.

Нічка була тиха, та зорешлива, та тепла. Місяць розсипається над високими нашими горами; легіні щебечуть на сопілках, а дівчата приспівують по вишниках. Господи, як обгорнуть мене жалі да туга велика! Стала перед моєю душею і мати з поглядом єї тихим та святим, і сестрички мої щирі, і братик мій золотий... І забанував я на батечка свого... Піду, думаю собі, до Черемшу глибокого да втоплюсь... А той Черемош зараз таки коло хутора - так і шумить, так і гуде!

Вийшов над Черемош, сів собі на березі,- сиджу та й думаю. Аж тут - плюсь! - човен з того боку плавле. Я сховався за вербою.

Приплив. Бачу, се парубок - хороший, молоденький, як мальований!

Прибив човенце до берега, а сам у сад, неначе метелик, перелетів. А вона до його вже й рученятка простягла - дожидала.

Місяць світить, а я слухаю.

VIII

- Не плач, душко, моє серденько! - став він голубити.- Я думаю, що ти мені рада, а ти в одно плачеш, кілько я прийду... Скажи, може, вже не приходити? Може, собі кращого найшла? Я - бідний...

- Василю, Василю! - та й зомліла сердешна дівчина.

- А чого ж бо ти плачеш, моя рибочко? - питає легінь та й заплакав і собі.

- Відай, нам не судилось вкупі жити,- промовила дівчина не за малу хвильку.- Джімер хоче свати слати, а батько оддасть, я знаю: він - багач!

- А ти гадаєш іти за його? - спитав легінь.

- Я втоплюсь,- каже дівчина.

- Того не роби, рибочко, а корись твоєму батькові. Він розумний та за його головою будеш щаслива.

- А ти, мій друже?

- Я вернусь у військо - мені все одно... Без тебе мені світ увезде однакий: увезде чорний, як туман.

- Боже, боже! - заплакала дівчина.- Чому ми такі нещасливі?

- Ба я,- каже легінь.

«Обоє» - думаю я собі.

Як стали зорі погасати, вони розійшлись.

IX

Одної неділі сидимо ми собі, аж тут і старости на подвір’я. Моя панночка побіліла як стіна. Старий дивиться та вуса гладить.

- А від кого? - гукнув газда на старости, що аж стіни дзенькнули.

Вони, сердешні, тільки трясуться та кланяються:

- Від Андрія Джімеря до вашої милості, коли би ласка.

- Скажіть Джімерові, що нехай свого сина оддасть у больницю, а не чужим дітям світ ним путати. На тім світі хто зна, як буде, а сей треба шанувати!

- Спасибі і за се,- кажуть старости та й забрались потихоньки з хати, бо з моїм газдою не добре переливатись. А панночка як стояла, так старому в ноги:

- Спасибі вам, батечку, що мене не втопили!

- Да й так тобі не сидіти дівкою,- каже старий.- Я вже яв ослабати та рад би зятя в хату, щоб на мене легше та щоб за життя видіти, як моє добро уживатиметься. Ти знаєш, дочко,- я багатир: можеш собі вибрати і пана, і попа,- кого хочеш.

- Не хочу я, батечку, ні пана, ні попа.

- А кого ж? - запитав старий грізно.

Дівчина почервоніла - мовчить, тільки труситься.

- Не мни багато ханьки, а скажи, що хочеш Василя Зарічука, та й годі! Ти думаєш, дурна, що я нічого не знаю? Що я не чув, як ви щоночі охали та слинились у саду?.. Що за розумні голови обібрались мені - старого опришка мудрувать!.. Іване (до мене отсе)! Рушай на той бік: Василь Зарічук нехай мені в сей час до мене ставиться. А вай! твоєму світу, як йому півсловечком писнеш, що тут говорилось! Розумієш?

- Розумію, татку!

- Махай же!

X

Приводжу я Василя. Він, сердешний, смутний, неспокійний. Тільки на двері - а старий як не гримне:

- Хто сеї ночі говорив з моєю дочкою у саду?

Мовчить.

Господи, як ухопить старий свою нагайку дротяну, як стане мого пана Василя періщити та періщити!

- А не ходи,- каже,- ночами та закутками, як той злодій, але йди в хату, коли хочеш дівку взяти!

- Даруйте життя! - верещить Василь на увесь світ.- Вже більше не буду, їй-богу, не буду! Гвалту! Гину!.. Умираю!.. Вайльо!..

- А сякий-такий сину! Знай, як старого опришка мудрувать!.. Тепер же рушай собі домів, а завтра рано приходи з старостами. Чуєш?

- Чую,- каже Василь і сам не знає, як йому діється: тут дротяна нагайка, а тут каже свати слати.

Я тільки стою та сміюся. Аж старий ні з сего, ні з того, та до мене:

- А ти, паничу, де сеї ночі ночував?

- У саду, а де ж би!

- Та не чув, як отсі двоє нявкали цілу ніч під вишнею?

- Чому ж би не чув? Чув!

- А мені не треба було нічого казати? Так ти мені служиш!?

Господи, як стане й мене цідити тою анахтемською нагайкою! Був би душу вигнав, якби не панночка та не Василь.

- А болить? - питає мене старий по годі.

- Болить! - кажу.

- А дуже?

- Дуже!

- А як ти других бив, то не боліло?

- Не буду вже! - кажу.

- Тепер же збирайся та рушай собі домів. А татові та нені скажи, щоб за чотири неділі приходили до мене на весілля. Розумієш?

- Розумію.

- А ти будеш Василеві за дружбу! Розумієш?

- Розумію!

- Рушай!

БЕЗТАЛАННЕ ЗАКОХАННЯ

Повістка

I

Не то що на наше село, а на цілу славну Буковину коли найшовся такий хороший парубок, як той Тодір Дугай, або краща дівчина, як тої старої удови Гребенихи дочка Олена, то я вже не хочу називатись своїм іменем, але брехачем. А що Тодірко з Оленочкою собі кохались - то своєю дорогою йде. Да як же їм і не кохатись, коли сусіди собі да ще й близькі були. А то сусідам лиш кохатись, бо так панотчик наш православний у церкві навчають. Чи як кажете?

Зрештою, як вони там кохалися,- чи дуже, чи так лиш,- не мені се розбирати. Але то знаю ретельно, що Тодірко з Оленою не могли якось удатись. Тодір був парубок тихонький, звичайний, щирий, ув одно лиш в думках да в гадках. Олена знов - дівчина жартовлива, обмівна, нестановита, як той метеличок вліті. Задуману зроду-віку ніхто її не бачив. Отакі се були коханки - Тодірко з Оленою.

* * *

А стара Гребениха багачка була: фудульна, обрахована, з масним язиком, як-то кажуть. Свічку до церкови не понесла, часточку не дала, мисочку не поклала, а проте лице своє перед людьми так знала обмити, що то! Вона все була «бідниця»: у неї бджоли не роїли, ні корівки скороми не давали, ні з овечок вовниці не встригла,- вона зовсім «безталанна» була. А тут нищечком так і сміється з дурних людей, що її, було, жалують.

Лиш одна душа на світі мала у неї і ласку, й пошанівок: стара баба Ція, що зерном ворожила да в звіздах смотрила. І днюють, і ночують, було, вкупі, да по цілих ночах вистоять, порозплітані, в садку, лічачи да викликаючи ясні зорі. Ще й не вечоріло гаразд, а Ція сидить собі вже при каганці на печі да зерном розсуває; Гребениха коло неї.

- А що там паде, любко?

- Хіба я вам коли правду не сказала, зазулько? - каже ворожка.- У серці колач, на порозі колач, в хаті гість, а се у мене - старости, любко. Лиш осьде, з лівої руки,- трохи, жаль, але то нічого - минеться. А отсе - зять багатий, з-під сонця: і колач, і радость,- і борзо, бо плоту нема. Як не буде сеї осені весілля, то в лице мені наплюй!

- Се ж у мене ще дівчина молода,- каже Гребениха,- а мушу віддати, щоби вже того Дугаїшиного раз позбутись... Учепився, тітко, дівчини, як реп’ях кожуха,- ні суди боже!

- А дівчина ж? - питає ворожка.

- Дівчина й гадки не має. Я кажу до неї: «Коли хоч, то йди за Тодора,- я тобі не спираю». А вона: «Мамо,- каже,- коли ж бо він такий тихий! Я б, за ним бувши, знудилась».

- Любка моя! - рекла ворожка.

- А тут бесід по селу вже повно! - журиться Гребениха.- Знаєш, жоно добра, що я гадаю учинити?

- Кажіть, ластівочко!

- Хочу віддати свою Олену за Угринчукового Митра. Я вже й з старою зговорила...

- А відтак же?

- Завтра свататиме.

Се ворожці - вода на лотоки.

- Дай, боже, таке чути! - каже.- Я вже вам давно хотіла те казати, та не сміла. Я, любко, дуже несмілива зроду!..

- А що отсе тутки паде? - питає Гребениха, справивши пальцем на купочку зерна.

- Та отсе, кришечко... се - гріб. Але з лівої руки - то чужий... Да ще до того й бідний - ні мисочки коло него!

* * *

Доки ворожка ворожила - а надворі зорешливо да тихо. Нічого не чути, тілько Дністер гуде та соловейко свище. А в садку, під вишнею, що білим цвітом так і припала, стоїть Тодір з Оленою. Тодір плаче. Олена скубе вишневу квіточку в шматочки.

- Я згублюся,- каже Тодір.

- Який-бо ти незвичайний, Тодоре! - каже Олена.- Нащо собі такі гадки до серця приводити, коли я тебе люблю!

- Ув одно каже, що любить, а за другого йде! - дорік парубок гірко.

- Або так не буває,- каже Олена сміючись,- що хоч повінчані, а з другими кохаються?..

Тодір подивився пильно, покрутив головою та й пішов. Дівчині й «добраніч» не сказав.

- Іди, коли нерозумний! - промовила вдовина дочка згорда.

Махнула рукою та й пішла в хату.

II

У старої Гребенихи в хаті вінок плетуть да бояр збирають. А Тодор ходить собі понад Дністер та в сопілку грає. Грає, а дрібні сльози так його й обливають! Заток сопілку за пояс та й заспівав:

Ой засвіти, місяченьку,

Да й ти, зоре ясна!

Ой в лузі, в лузі,

У лузі пшениця -

Там дівчина прекрасна!

Пшениченьку дожинає,

Все вгору та поглядає:

Ой чи високо,

Ой чи далеко

Сивий сокіл підлітає?

Літає ж він да літає,

В кватирочку зазирає:

«Ой сію руту,

Ой сію руту,-

Ой подай, душко, руку!»

«Рада ж би я ручку дати -

Не зволяє стара мати.

Ой взяла мати

Нелюба до хати -

Годі рученьку дати!»

«Ой відсунься, дівча любе,

Да відсунься від нелюба:

Зайду я з луга

Да заб’ю нелюба -

Да як того голуба!»

«Ой чи заб’єш, чи не заб’єш,

А серденьку тугу завдаш.

Сідай на коня,

Виїжджай із двора -

Ти не мій, я не твоя!»

...Ой їду ж я до Дунаю -

Да став же я да гадаю:

Ой гаю, гаю,

Ти, тихий Дунаю,-

Я тонути в тобі маю!

Да за марну причину -

За невірну дівчину!

Ой гаю, гаю,

Ти, тихий Дунаю,

Що я в тобі потопаю!..

Пішов домів. А дома молодший брат уже дожидає.

- А ви де були, бадічку?

- Проходжався; або що таке?

- Да нічо, бадічку; Олена приходила кликати вас у бояри.

Тодір нічого на се не відповів,- пішов у хату.

Стара Дугаїха сиділа за кроснами, ткала сукно. Да як поглянула на Тодора - аж човник з рук упав.

- Синку мій, а тобі що?

- А що ж би? - каже.- Нічого.

- Таже ти почорнів, як та головня!

- Так вам видиться, мамо,- я однакий.

Стара далі ткала, а син пішов у комору на весілля збиратись. Ще й братика молодшого покликав, щоб йому поміг.

* * *

За дві години Тодір був убраний, готовий. Черевики на нім брижовані, волоські; ногавиці білі; сорочка рантухова, золотим хірем да мирсою вишивана; пояс браний, боянський; за поясом ширинка; на шиї хустка шовкова; на голові кресаня - в самих павах да в йорданах волоських, що на цілій Буковині такої, мабуть, не було.

Вийшов з комори. Кучерики русо-золоті, пишно зачесані, повились по головці, засіяли, мов золото. Він підійшов до ненечки своєї старої, став, дивився на неї довго, відтак поцілував її в долонь та й уклонився низенько.

- Ненько,- каже,- благословіть!

- А куди, синку,- питає стара,- на весілля?

- На весілля,- каже.

- Божа тебе мати благослови, душко! Да не барися дуже - я сама в хаті.

- Ба я, може, й забарюся, ненечко...

- Нічого, синку, нічого. Лиш не тужи так дуже. Не судилося, душко,- що ж робити?

Він тогді сплакав. А братик молодший, Василько, як не кинеться йому поза шию!

- Бадічку,- каже,- братику мій дорогий! Куди ви отсе йдете?

- На весілля, Васильку.

- А мені все здається, що я вас більше не побачу! Тодірку, бадічку, братчику мій рідний!..

Тодір поцілував хлопця в чоло, перехрестив, пригорнув до серця.

- Васильку,- каже,- я забарюсь - не лишай неньку!

Уклонився та й пішов.

* * *

Пливе Дністер - тихий, як той руський народ, широкий, як його думка, глибокий, як його рани. По тім боці Галичина - по сім Буковина.

Вечір був тихий. В Хрешатицькім монастирі дзвонили на вечірню. Місяць сходив поволі; зійшов, засвітив, засіяв - цілу Буковину золотом поволік. Соловейко співав у лузі.

А в лузі стоїть зелений явір; обняв молоду калину, пригорнув до себе. Стара верба нахилилась над ними, знай, та ненька рідна над своїми діточками. Дівина здоймила золоті та пахучі свої кити д горі; коло неї постелився зелений барвінок - пригорнувсь-притулився, задумався. Пишна черемшина вимахує білими своїми вітами, знай, та багацька донька писаними рукавами, а кучерявий дуб стоїть да сміється,- мабуть, до тої фіялочки, що йому на корені зацвіла. Високими да широкими дністровими берегами постелились шовкові трави молоденькі, а по них ходить парубок хороший-прехороший,- ходить да в сопілку грає. Се був Тодір.

Грав він довго: раз весело, що аж серце тріскало, а відтак знов сумно, тужливо. На березі стояв білий камінь. Він сів собі на тім камені, поклав кресак да сопілку біля себе на мураву, склонив голову на руки, задумався. А з села чути було музику, що грала у Олени на весіллі.

«Що сей світ, що його віра, що його любов, що його доля? Світ - дністрова хвиля, віра - отой шум, що на камені сперся, любов...»

Не доказав...

Другої днини найшли тільки кресаню на березі да сопілку.

ЖОВНЯРКА

Повість з народного буковинського життя

I

Я ще тогді парубчак був (уповідає, бувало, мій сусід), як служив я у нашого двірника - Павло Павун звався. Немолодий уже чоловік, удовець, але здоровий, дужий такий, що і за абиякого парубка би не мінявся. І гуляє собі, бувало, і п’є, і з молодицями жартує, і по вечорницях ходить: парубок, та й годі!

А нам, слугам, у него добре було, дуже добре, бо у Павуна небагато поля було, а худоби ще менше: пара волів, пара коней, дві корові, та й тільки,- от ніщо було і робити, хіба те, що гостів обходити, бо і днини такої не було, аби їх до Павуна не поназліталось, як тої вороні. А він їх, бувало, приймає, як дідич який: і стів сутий, і дорогі вина, і солодкі розолії, і запашні лікери, і ніт вісті які там ще прибаги та лакітки. А пуншу якогось як там, бувало, набражуть, то, матбути, і святі би попились, не то що.

Люди, бувало, і дивуються, відки Павуна на такі видатки стає. Одні казали, що він котел грошей викопав, другі знов - що він нетрудному записався, треті - що він на велику лотерею виграв, четверті - що він собі коло покойного барона, у котрого давно за льокая служив, великі дуже гроші склав; а лиш старі господарі мовчали та головами покручували, але нічо не казали, бо у Павуна, бувало, і урядники гостя, і попи, і пани, а з таким чоловіком годі собі коти дерти, бо і нестямишся, коли тебе козу пасти заставлять.

Павун, як я уже казав, удовець був, але дітей не мав, як лиш одного сина,- Юрій звався. Але і Юрія святого такого красного та хорошого не малюють, який се легінь вдався! А що вже розумний та поважний з себе був, то і не сказати,- а то так, що люди, бувало, говоря, що єму, а не єго вітцеві, яло би ся начальником бути. Він немного, бувало, говорить; але як що скаже, то хоть на папері пиши або і в книги друкуй, таке то все прикладне та мудре.

Але який наш Юрій не мудрий був, а одного діла, однако, не міг второпати,- а то те, відки єго вітця на таке гойне та суте життя стає. Відки стає, то й стає (думає він собі, бувало), але на довгий час єго ні стане, та ні на добрий конець не доведе; для того треба що-небудь діять, аби сему лиху запобічи. Для того ж і каже він одного вечора до старого:

- А знаєте ви, неню, що мені на гадку оце впало?

- І що ж таке, премудрий мій Соломоне? - питає старий сміючись.

- Вам треба доконче женитися.

- Ха-ха-ха! - зареготавсь старий Павун.- І мені се від оногди по голові мотаєсь. Але котру би то собі з наших дівчат вибрати, аби щось путного було?

- Се вже ваше діло,- каже Юрій, а сам такий-то вже рад, що вода на його лотоки так скоро пішла!

- Хіба Крамарева Софрона не пішла би за мене? - каже Павун, собі уса підкручуючи.- Чи як ти кажеш, премудрий мій Соломоне?

- Хіба ж ви не знаєте, неню,- каже Юрій стрепенувшись, а то так, що аж му ложка випала з рук, бо они тогді вечеряли,- не знаєте, що Софрона з Шовканюковим Тонієм однако як заручена?

- А Шовканюків же ж Антоній де? - питає Павун з глумом.

- Та хоть тепер далеко - у Босні, при канонерах,- то єму вже пора домів приходити, бо незабавком уже три роки, як єго покликали.

- Гм! - каже Павун, моргнувши хитро усом.- А як єго у Босні, може, турки вбили?

- Рятуй, сине божий! - каже Юрій, перехрестившись.- Але Тонія не вбили, бо Софрона не на оден акафіст дала та і не одну псалтирю за Тонієве здоров’я наймила.

- Але не у нашого писаря,- каже Павун глумом.

- Та цур же єму, жидюзі поганому! - крикнув Юрій та аж підскочив з серця, неначебто єго люта гадюка вкусила.- Та і ви, неню, лучче б робили, якби собі з таким чортом роги не чесали!

- Що ти знаєш! - каже Павун, виходячи надвір, навіть і не перехрестившись по вечері. Пішов просто до писаря.

А Юрій думав-думав а нарешті ляг і собі припочити.

II

Не так-то скоро діло діється, як говориться,- каже стара приповідка,- але старого Павуна і приповідка не ловиться. Зараз у неділю по розмові з Юрієм обголосив громаді по службі божій коло церкви, що Антона Шовканюка турки у Босні убили, бо так читав писар з письма. Пополудню післав старости до Крамаря, увечір бідну Софрону, не тямущуся від жалів та від розпуки, присилували - заручили; а у місяць по тім, на самого Петра, і задзвеніли гучні весілля у селі - одно у багатого Крамаря, а друге у гойного двірника Павуна, котрий з писарем моргався та з бідного Юрія, «премудрого свого Соломона», кепи бив. А сей, сирота, мусив мовчати, бо вже три листи до давнього свого товариша Тонія на рецепіс писав, а відповіді і словечка не дістав; отже ж, і справді мусили єго на війні убити, бо не подібно було, аби на такі важні листи Тоній єму не відписав - той Тоній Шовканюк, що у него кожде слово, як то євангеліє, святе було. О сих листах знала і бідна Софрона; а не діставши від милого ніякої відомості, стала з Павуном на шлюбний коверець, неначе той камінь без душі.

А коли у Павуна повниця пилась і люди єго дарами дарували, то увела у широку тисову, турецькими коверцями оббиту світлицю прекрасна, прехороша дівчина уже сивого, як голуб, ліварника, уклонилась низенько «князеві» і запитала покірно щебетливим голосочком, чи би не можна єї вітцеві заспівати. А коли старий Павун, здивований таков несповітов красов, потакнув головою, тогді ліварник запів чудесної пісні про жовняра-каліку,- а то таким дзвінким, чистим, милим та жалібним голосом, що і ока у світлиці не було, аби не сплакало; навіть і писар - Павунів «батько» - оце скривився, а п’яний дяк аж заслинився лементуючи. Але ж бо і варт було послухати такої гармонії, як се був боянський голос ліварника, а срібний - прекрасної єго дочки до гомону швайцарської приборної ліри.

І ще довго, як пісня скінчилась, сиділи гості задумані, неначе обчаровані; аж нарешті перервав Павун тишу і запитав ліварника:

- А ти відки, чоловіче божий, і як звешся?

- Подай, доню, пану начальникові нашу карту,- сказав ліварник поважно,- там усе стоїть. Зрештов, ми люди чесні, бо іначе би була світла губернія нам не позволила світом блукати та кавалок хліба прохати. І гіренький він є, той заспіваний кавалок хліба... Бо не всі люди єго милим оком дають; а найбільше доводиться так, що хата від хати, село від села усіма псами тровя...

- А що,- питає Павун писаря,- у порядку все?

- У порядку,- каже писар, переглянувши ліварникові папери і подаючи їх дівчині назад.

- А знаєш ти, чоловіче добрий, що би я тебе радив? - каже Павун до ліварника.

- Буду чути, пане начальнику.

- Я нині повінчався, а увечір приведу молоду мою жіночку у свій двір. Але їй самій зразу скучно буде, дуже скучно, і для того я би казав, аби ти з свойов донечков при мені оселився - не яко комірник, але яко рідний мій брат. Даю тобі і окромішну хату, і всего, чого твоя душечка забажає, лиш останься при мені, друже. Як же кажеш?

Ліварник задумався і мовчав, а Павун далі говорив:

- І яке ж то твоє життя буде, світом блукаючи,- твоє і твоєй донечки делікатної, котра на міхоношу не родилась? Чи як кажеш, хороша дівчино?

- Мій батько має казати, а не я,- відповіла засоромлена дівчина.

- То ж кажи, приятелю, і не важкуй багато,- каже Павун до співака.- Зрештов, ти і сам знаєш, що твій вік немолодий і що твоїй дівчині притулку треба зовсім іншого, як бідний співак, світом блукаючи, може єго невинній дівчині дати. Світ сегодне злющий, а люди ще гірші. Для того ж не міркуй багато, друже, але подай мені руку і будьмо собі рідними братами, а твоя донечка моїй Софроні - ріднов сестров. Ну?

- Я тільки одного боюсь.

- Нічого не бійтесь, вуйку! - крикнув Юрій, як у дзвін ударив.- Я вам за слово моєго вітця шлюбую.

Ліварник подивився на Юрія пильно і, нічо не кажучи, приступив до стола і подав Павунові руку.

Увечір привели «молоду» до нової господи.

III

Кажуть люди, що є така тяжка слабість на світі, що чоловік зовсім сплячий з постелі устане - ходить, діло робить, все як звичайно, а претці нічого не тямить, бо все у твердім сні. Так се жила і Софрона у новій господі: і ходить, і робить - і нічого не тямить, неначе то тіло без душі. Говорити лиш тільки, бувало, говорить, кілько конечне треба, та й то лиш до Сені (бо так звалась дочка старого Сави Чалого, котрий на Павунове слово або, лучче сказавши, на Юрієве слово пристав і у Павуна лишивсь проживати).

І щирі се люди були! Сава ворочаєсь, бувало, як апостол який, а Сеня, як той ангел настоящий, як райська пташечка, що, бувало, як день, так ніч над безталаннов Софронов розпадавсь та припадає,- а то так, що аж жаль було якось збоку дивитись!..

- Софроно, серденько, ластівочко,- каже, бувало, до неї щебетливим голосочком,- розбий твою тугу, утоли твою душечку, коли видиш, що вже не поможесь: умерлі з гробу не встають же, а коли...

- Хто умер?! Тоній? - аж скрикне, бувало, Софрона.- Він не вмер, душечка моя віщує. То лиш злі духи вигадали, аби мене мучити. Але они мене не замучать, бо я ще свого Тонія побачу! Але тогді...

- О, не мороч себе порожніми надіями, моє серденько! - молить Сеня.- Бо що з того прийде? Жаль та печаль! От лучче розбий твою тугу, розваж твоє серце, пройдися, прогуляйся, то легше тобі буде. От хоть би й завтра, Михайлово чудо: люди не робя - підемо до твоєй старенької неньки в гості!

- Де у мене отець, де у мене мама!? - заридала Софрона.- Они мене відцурались, закопали, а я їх!.. Але я піти з тобов піду, але піду у місто, до Чернівців; там собі погуляємо цілу днину, бо моє серденько мене туда тягне, бо моя душечка віщує, що я єго там побачу, мого сокола ясного!..

- О, моя ти лебідочко! - каже Сеня, обіймаючи та цілуючи Софрону.- Завтра скоро світ поїдемо у місто; будемо в церкві, будемо в цісарськім городі, де так красно, кажуть, як у раю. О, як-то мене давно вже кортіло той цісарський город видіти!.. Юрій з нами поїде; Юрій нас водитиме, бо він цілі Чернівці так знає, як би в них зріс. От побіжу хіба та єму скажу, аби прилагодивсь, а сама мотнусь до печі, аби дещо на харч приладити!..

Та і стрибнула Сеня, мов та ластівочка.

IV

Другої днини досвіта поїхали в місто; а установивши у заїзній корчмі коні і наказавши парубчакові, що з ними фірманив, аби на візок уважав, пішли до церкви, до самої катедри, де владика службу божу правив. З церкви пішли поснідали, а відтак вийшли на місто, де Юрій багато знакомих парубків надибав. Вітаються, говоря, жартують, а парубки кажуть нарешті: «Ходім тепер до цісарського города - будемо видіти, як там місто прийматиме наш буковинський регімент, що сегодне з Боснії нарукує. І то не лиш інфантеристи, але і драгони, і єгри, і канонери, що у Боснії на війні були і тепер урльоп подіставали». От они і пішли у город...

А там не панства, нє! (так, бувало, Сеня уповідає) і цивільних, і войськових, а народу без рахуби. Нарешті примашерували і урльопники - розійшлись помежи нарід, вітаються, радуються, цілуються; аж тут нараз безталанна наша Софрона як скрикне:

- Тоній!!! О, мій Тоній!..- та й упала мов мертва мені на руки, неначе та квіточка косов підтята.

А Тоній став та й стоїть, неначе з каменя викуваний: бо як уздрів свою Софрону у рушниці завиту, так зараз здогадавсь, що з нещасливим єго коханєм оце подіялось, та й тільки білі свої руки заломив.

Аж тут нараз роздався голос: «Проступіться - пан генерал!» І зелені пюра на стусованім капелюсі зашелевіли.

Відколи жию (уповідає, бувало, Сеня), я ще такої годної і поважної постаті не виділа, як був сей пан,- високий, прямий, плечистий, хороший, хоть уже сивий, як той голуб, сивий.

- Тут що? - запитав він у мене лагідно.

Тогді стала я єму усю справу казати, а що мені не випадало казати, то Юрій доповнив, незважаючи ні на свого вітця, ні на писаря, ба навіть і на себе самого.

- Гм! - каже генерал, подумавши.- То єго обголосили умерлим?.. Де ти є, Тоній Шовканюк?

- Тут, пане генерал! - обізвався Тоній, виступивши наперед і випростувавшись, як свічка.

- Ти зараз підеш до генералкоманди і там ждатимеш на мене!

Тоній пішов. Генерал поговорив з одним молодим офіцером, що за ним услід ходив, а відтак каже до Юрія:

- Ти їдь зараз домів, а там скажи твому вітцеві, і писареві, і присяжним, аби на мене у громадській канцелярії ждали. І ти, дівчино (каже до мене усміхаючись), дожидай мене з твоїм вітцем у громадській канцелярії, бо мені, може, і тебе треба буде.

V

І Павун, і писар, і присяжні, і трохи не ціла громада дожидала тої самої днини пополудню генерала; усі несупокійні, а найдужче писар, що крутивсь по канцелярії, неначе та собака, що ю блохи обсіли. То сидить, то ходить, то з Павуном потиху говорить, то руки собі ломить, то тевкне собов, що аж столець під ним затріщить.

Аж тут і приїжджають дві брички: у одній сидить генерал з молодим офіцером, Тоній з фірманом на козлі, а у другій - якийсь огрядний зарослий комісар з двома жандармами.

Повставали, позлізали, громада їм уклонилась низько, а генерал питаєсь у писаря:

- То ви,- каже,- обголосили у громаді, що Антон Шовканюк отсей на війні у Боснії погиб?

- Д-д-д-д-д! - задеделькав писар, неначе го фребра потрясла.

Генерал махнув лиш руков та й обернувсь до Павуна.

- Ну?.. Ну! - гримнув остро, видячи, що Павун засторопів, неначе той многогрішник, що єму вирок смерті обголосили.

- Я... я... я... хотів оце жени... ти... тись, та... та...

- Та грошей не ставало! - обізвався Проць Клітка, найстарший господар у селі.- Задля того бих просили пресвітлого пана комісаря...

- Не треба просити, бо я задля того лиш приїхав,- каже комісар.- Начальник Павун, книжки рахункові сюда! Чуєте? Книжки рахункові зараз оперед мене покласти!! - крикнув комісар удруге дуже остро.- Де ваш писар?

- Пан писар утекли! - обізвалось кілька людей з громади.

- За ним! - крикнув комісар на жандармів, а відтак до Павуна.- Ну, де ж ті книжки?

- Я і без книжок вам правду вповім, пане комісарю! - каже Павун, заплакавши, як мала дитина.- Я і писар - ми оба обікрадали громаду через шість рік, і то без рукавиць. Робіть тепер зо мнов, що ваша воля, бо я більше вам і слова не скажу...

- То я вам відбираю начальство! А ви, присяжні, провадьте уряд громадський аж до нового вибору! Павуна передаю тим часом на ваші руки, аж доки жандарі не прийдуть, щоб єго до карного суду відвести.

Доки се комісар у канцелярії говорив (уповідала Сеня далі), то генерал розмовляв надворі з моїм вітцем і зо мнов.

- То се ти,- каже,- вірний мій Саво, що мене в італіянській війні від смерті спас? О, як же я за тобов перевідував - та дарма: пропав - як під землю впав!.. І де ж ти до сего часу перебував?

- По світі, пане мій ка... чи то, хочу казати, пане генерал! Де ж бідному каліці і діватись, як не помежи чужі люди?..

- Не будеш уже, друже, від сегоднішньої днини чужим людям докучати. Добре, що я тебе найшов! Завтра рано прийдеш до мене з твойов прекраснов жовнярочкою у місто, але аби мені хоть півкопи пухкеньких книшиків напекла - ти ж знаєш, як я їх люблю! Пухкі аби та масненькі!..

Другої днини рано пішли ми до нашого милостивого генерала, але піша вже, не фіров, бо Павунові і коні, і воли, і корови, і поле, і хату узяв комісар під цісарську руку, аби було з чого громадську кривду поповнити.

VI

І на який конець усе вийшло? От на який.

Павун зараз другої днини, як єго узяли під арешт, повісився, а єго увесь маєток зліцитували і громаді кривду поповнили.

Софрона віддалась за Тонія, і жиють собі у старого Крамаря, як у бога за дверима, бо Крамар так над ними розпадаєсь, як та квочка над курятами.

Саві Чалому подарував генерал тисячу левів, а своїй «жовнярці» Сені - других тисячу. Але жовнярка не звалась уже жовняркою, але «премудров Соломонихов»,- бо так і бог приказав, і Сава Чалий позволив.

Чернівці, 13. IX 1887

_____________

ПРИМІТКИ

Як прозаїк Ю. Федькович дебютував німецьким оповіданням «Der Renegat» («Ренегат») у маловідомому чернівецькому журналі «Familienblätter» («Родинні листки») у 1859 р.

Першим українським і взагалі першим порівняно великим прозовим твором Ю. Федьковича була «повість» «Люба - згуба». Підзаголовки «повість», «повісточка» письменник давав і наступним своїм прозовим творам. Насправді жоден з них ознак повісті не має. Усе це оповідання.

Найбільш плідними для Федьковича-прозаїка були 1863-1865 рр., коли у журналах «Вечерниці», «Мета», «Нива» одне за одним з’являлися його кращі оповідання.

Прозова спадщина Ю. Федьковича складається з оповідань соціально-побутового характеру (їх зо два десятки) і дидактичних казок, байок, жартів для дітей (часто це переробки іншомовних творів; їх близько чотирьох десятків).

Загалом про свою художню прозу Федькович був невисокої думки, і М. Драгоманов доклав немало зусиль, щоб добитися від письменника згоди на видання книги (Повісті Осипа Федьковича. К., 1876). Це була перша книжка західноукраїнського автора у XIX ст., що побачила світ на Наддніпрянщині.

У вступній статті до видання М. Драгоманов зазначав: «По нашій думці, дальші стихи Федьковича, після того, як він вчитавсь у Шевченка, стали попереду тільки переспівами... Зате повісті, котрі печатав Федькович у галицько-українських часописах до 1867 р.,- це діла цілком його власні, самостійні, яких не було ні перш, ні послі у галицькім письменстві. Для розуміючого діло доволі буде сказати, що Федькович у них почав малювати життя гуцульського селянина так, як Тургенєв - великоруського, Квітка й Марко Вовчок - українського, Ауербах - німецького, Жорж Занд - французького. І усякий, хто познайомиться з повістями Федьковича, не перестане жалкувати, чому він не пише їх більше...» (Драгоманов М. П. Літературно-публіцистичні праці. У 2-х т. К., 1970, т. 1, с. 341).

Схвальну оцінку Федьковичевій прозі дав І. Нечуй-Левицький у статті «Загальний огляд найновішої русько-української літератури» (1894): «Загальне становище русько-українського народу на Буковині зобвиджено з усіх боків в повістях Осипа Федьковича» (Нечуй-Левицький І. С. Зібр. творів. У 10-ти т. К., 1968, т. 10, с. 165).

Ширше і критичніше розглянула творчість Федьковича Леся Українка у статті «Малорусские писатели на Буковине» (1900). Відзначаючи неабияке значення прози письменника, вона справедливо наголошувала: «В изображении Федьковича, несмотря на печальные сюжеты, Буковина является всегда в несколько праздничном виде; его герои страдают больше от любви, чем от тяжелых экономических общественных условий... Как в поэзии, так и в прозе широкие темы не давались Федьковичу: он не успел достаточно развиться для них. Для такого развития, которое равнялось бы его природному таланту, необходима была более культурная среда, которой не было тогда ни на Буковине, ни в Галиции» (Українка Леся. Зібр. творів. У 12-ти т. К., 1977, т. 8, с. 67).

ЛЮБА - ЗГУБА

Вперше надруковано в журн. «Вечерниці», 1863, № 1, с. 1-4; № 2, с. 10-13; № 3, с. 18-22; № 4, с. 26-29; № 5, с. 33-35. Того ж року твір вийшов у Львові окремою книжкою.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 2, с. 3-34.

Оповідання висвітлює окремі побутові моменти з ранньої юності Ю. Федьковича, але це не чисто біографічний твір, як вважали деякі дослідники.

СЕРЦЕ НЕ НАВЧИТИ

Вперше надруковано в журн. «Вечерниці», 1863, № 8, с. 58-60; № 9, с. 66-69.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 2, с. 35-46.

ХТО ВИНЕН?

Вперше надруковано в журн. «Мета», 1863, № 1, с. 44-49.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 2, с. 68-75.

Оповідання написане в Путилові незабаром після повернення Ю. Федьковича з війська. У фабулі й загальній тональності твору дослідник Р. С. Міщук знаходить багато спільного з оповіданням Марка Вовчка «Данило Гурч» (Міщук Р. С. Українська оповідна проза 50-60-х років XIX ст. К., 1978, с. 85).

ШТЕФАН СЛАВИЧ

Вперше надруковано в журн. «Вечерниці», 1863, № 13, с. 99-102; № 14, с. 110-112; № 15, с. 120-121; № 16, с. 126-127.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 2, с. 47-67.

САФАТ ЗІНИЧ

Вперше надруковано в журн. «Нива», 1865, № 2, с. 25-26.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 2, с. 94-96.

ПОБРАТИМ

Вперше надруковано в журн. «Нива», 1865, № 5, с. 65-69.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 58, № 473.

Подається за вид.: Писання, т. 2, с. 97-103.

Спочатку оповідання закінчувалося поетичною тезою «Гуцульськая славо, Яка ж ти кривава!». Під цими словами в автографі стояв підпис Ю. Федьковича. Потім письменникові здалося, що цього замало, і він дописав фрагмент (починаючи від слів «А відтак?» - поспитаєте, панове молодці...»).

1868 р. в газеті «Czernowitzer Zeitung» («Чернівецька газета»), №51 і 53, з’явилася авторська переробка оповідання німецькою мовою під назвою «Ein Don Juan» («Дон Жуан»). Публікації передувала невелика замітка «Skizzen aus dem Huzulenleben» («Шкіци з гуцульського життя»), під якою Федькович підписався криптонімом «F. F». Він обіцяв написати для газети цілий цикл таких «образків», проте задум лишився нездійсненим.

ТРИ ЯК РІДНІ БРАТИ

Вперше надруковано в журн. «Нива», 1865, № 18, с. 273-277; № 19, с. 289-293; № 20, с. 305-310.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 2, с. 121-139.

О. Маковей залишив таке свідчення: «Оповідання «Три як рідні брати» (1865) взяте з життя господаря з Дихтинця Миколи Кочергана, з котрим Федькович служив у війську, а потому присвятив йому поему «Циганка». Се Кочерганові трапилася така пригода у дорозі із Семигорода додому, як описано в оповіданні. Федькович заходив частенько до Кочергана, коли їхав у Вижницю або вертав звідтам. Ім’я жандарма Тайбера в оповіданні (у письменника «Тайвер».- М. Ш.) правдиве; сей Тайбер бував 1864 р. у Федьковича в Путилові. Друге ім’я - Яків Нестерюк (повинно бути Несторюк) - також правдиве; се знакомий Ф[едькови]ча з Коломиї, з котрим він і переписувався 1865 р.» (Життєпись, с. 426-427).

В останні роки життя Ю. Федькович переробив оповідання на новий твір - «Ангел хранитель». В автографі переробки автор зробив таку помітку: «До «Буковини». Але мусив би хто переписати і приязно вигладити, бо ся моя - лиш «ex crundo» (начерк.- М. Ш.), а у моїй недузі не маю сили се сам зробити» (ІЛ, ф. 58, № 453). Вперше твір «Ангел хранитель» надруковано в Писаннях, т. 2, с. 140-167.

КОБЗАР І ЖОВНЯРИ

Вперше надруковано у вид.: Писання, т. 2, с. 105-107. Автограф твору (почерк, папір) подібний до автографа оповідання «Побратим». На цій основі О. Колесса, публікуючи твір у Писаннях, робить слушний здогад, що він теж написаний у 1865 р. для журналу «Нива», проте чомусь там не з’явився.

Автограф (без закінчення) зберігається в ІЛ, ф. 58, № 464.

Подається за першодруком.

«Кобзар і жовняри» - найбільш документальний твір із Федьковичевої художньої прози. Ще до його публікації літератор Теодот Галіп надрукував спогади буковинського селянина Дмитра Гудими, які багато в чому подібні до цього твору. Ось фрагмент для порівняння. «Навесні 1862-го року,- згадує Д. Гудима,- мене відобрали до війська, до 41-го піхотного полку, котрий тогді стояв в Зібенбіргу (Семигороді). В місяці червні 13-та і 14-та компанії - при 13-ій стояв я, власне,- перейшли... до міста Марош-Вашаргели. Тут, властиво, стояв цілий 41-й полк, а при нім, в 15-ій компанії, був Гординський-Федькович лейтенантом. Отже, як 13-та компанія прийшла до М.-Вашаргели, Федьковича переведено до нас.

Поручника Федьковича ми, жовніри, зараз сильне полюбили. Бо був він дуже людяний офіцер, з рядовими жовнірами обходився, як рідний брат. А хоть був він на муштрі острий, то до кари нікого не приводив, лишень соромив словами...

А що вже по муштрі, бувало, до нас добрий був - любо згадати! Ото не раз збере нас наш лейтенант навкруг себе та каже наших народних пісень співати або аркана танцювати...

Раз якось... приносить під пахою кілька книжок - дає мені одну, а решту кільком унтер-офіцерам, що були неписьменні. Моя книжка - се був буквар. З неї я невдовзі таки добре підучився. Будучи письменним, я опісля став фельдфеблем,- а се лишень через Федьковичів буквар» («Буковина», 1896, № 128, с. 4).

Про автентичність імен у творі «Кобзар і жовняри» свідчать Федьковичеві листи. Так, весною 1864 р. він повідомляв Д. Танячкевича, що прийшов з війська хворий М. Дучак, що йому (Федьковичу) надіслали свої вітання Хрестик, Павлинчук, Тевтул, Салагор та інші «камраття».

ОПРИШОК

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1867, № 1, с. 5-7.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 2, с. 169-176.

БЕЗТАЛАННЕ ЗАКОХАННЯ

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1867, № 4, с. 30-32.

Автограф невідомий.

Подається за вид.: Писання, т. 2, с. 177-183.

ЖОВНЯРКА

Вперше надруковано у «Буковинському календарі на рік 1888». Чернівці, 1887, с. 61-68.

Автограф (з пропуском у середній частині) зберігається в ІЛ, ф. 58, № 460.

Подається за вид.: Писання, т. 2, с. 219-229.

_____________

ПОЯСНЕННЯ СЛІВ

Аби́х - аби я; якби я

Абши́т - відставка, звільнення від військової служби

Авди́тор - прокурор військово-польового суду

Аді́ть - дивіться

Алеу́та - музичний інструмент

Арнау́т - найманий солдат-албанець

Арога́нція - зухвалість, нечемність

Арти́кул - параграф

Арца́ба - бокова частина віконної або дверної рами, стесана навскіс (варцаб)

Арше́ник - отрута

Асентеру́нок - рекрутський набір

Афте́мний - пекельний

Ба́діка - старший брат; дядько

Бамбу́рити - сильно вдаряти, бити

Ба́нно - сумно, тужно

Ба́ночка - австрійська монета (гульден)

Банува́ти - сумувати

Ба́рда - сокира

Ба́юр - шнурок, очкур

Бербени́ця - діжечка, барило

Беса́ги - сакви

Бефе́ль - військове навчання, муштра; наказ

Беци́рк - повітовий уряд

Би́лє - бадилля

Би́нда - стрічка

Бігме́ - їй-богу

Бізува́ти - могти

Бла́нений - обшитий хутром, смушками

Блі́ти - блеяти (про овець)

Бо́дня - дерев’яна низька діжка з кришкою

Бока́ч - косогір

Боржій, бо́рше - швидше

Бринду́шка - назва ранньої весняної квітки

Брич - бритва

Вайльо́! - вигук розпачу (у значенні «лишенько!», «горе!»)

Ва́ре - слово для підсилення запитання

Вару́нок - умова

Ва́р'ят - божевільний

Вата́жний - старший, головний

Ва́терка (ва́тра, ватра́к) - вогник (вогнище)

Вербеци́рка - військовий прийомний пункт

Виби́ваний - розкішно оздоблений; інкрустований

Визни́на - в’ялена осетрина

Вило́ги - військові відзнаки на комірі

Витяка́ти - вистачати

Ви́цимбрувати - закріпити яму колодязя зрубом (цямринням)

Ві́дав (ві́дай) - видно, мабуть

Віди́й - лютий, злий

Відпра́ва - увільнення (з війська, з роботи); церковне богослужіння

Відь - мабуть, певно; адже

Ві́ля - вілла

Ві́но - придане

Віншува́ти - вітати (переважно у новорічне свято або під час весілля)

Ві́рбіль - барабанний дріб

Воска́рка - ворожка

Встріть - назустріч

Ву́йко - дядько по матері; в гуцулів також - назва ведмедя

Вчини́тися - опинитися

Вшак - адже

Габа́ - хвиля

Гадя́рка - змія

Га́зда - господар

Га́йта - повія

Га́чі (га́ча) - штани (штанина)

Га́шечка - гадюка

Гвер - гвинтівка

Гема́йний - рядовий (жовнір)

Гі́я - метушня, натовп

Гліт - ряд, шеренга

Глого́вий - терновий, глодовий

Гля́ба - невідомо

Гнет - раптом, зараз

Головни́цтво - убивство, кримінальна справа

Горбо́тка - рід жіночої плахти, запаска

Горн - горщок

Гости́нець - битий шлях

Грє́нути - грянути

Грузь - грязюка; друзки

Гу́га - стіс (паперу, тютюнового листу)

Гу́лити - манити

Гу́ицвот - бешкетник, шибеник

Гуцу́лка - тут: коломийка

Да́нка - данина

Дві́рник - старшина, війт

Дворя́н - дворянин

Дедика́ція - присвята, дарчий напис

Де́лькати - тремтіти

Демна́ти (демина́ти) - припрошувати

Дерлю́га - шкапа, худа тварина

Дє́дьо (дє́дик) - батько (батечко)

Дже́рга - запаска з нефарбованої вовняної тканини

Джума́ - чума

Дзур! - брязк! (звуконаслідування)

Дзьобли́нка - торбинка

Ди́жма - процент, десятина

Діл - вершина гори

Діле́тка - мірка

Доїда́ти - тут: надокучати

Дора́ - паска

Драб - гульвіса; обірванець

Дуга́ - веселка, райдуга

Дуфа́ти - надмірно клопотатися; надіятися

Єдама́шок - шовкова тканина

Жа́вра - гідра

Жас - страх

Же - що

Женти́ця - сироватка

Жереби́на - живопліт (переважно грабовий)

Жиро́ваний - орнаментований, інкрустований металом

Жубр - зубр

Жус (джус) - розбишака

Закрі́рвати - заробити кривавицею

Залі́жка - заклад (побитися об заклад)

За́полоч - випрана білизна, підсинювана в синьці

Запряда́ч - дерев’яний гудзик

Зарі́нок - берег, вкритий галькою, дрібним камінням

Зарусти́ - закричати; заплакати

Заря́ - зоря

Засния́ти - засяяти

Збуй - розбійник

Звозди́ки - гвоздики

Зглода́тися - стертися

Згрі́бний - з грубого полотна

Здумі́ти - здивуватися, розгубитися

Земни́к - льох

Зі́лє - квіти

Зух - зухвалець

Ізво́р - яр, видолинок, балка

Ізорці́ - взірці

І́лем - берест, в’яз

Імено́ - ім’я

Інфантери́сти - піхотинці

Каба́т - верхній одяг жовнірів

Кава́льчик - шматочок

Калабали́к - клопіт; розгардіяш

Кали́ло - фарба

Ка́лфа - ватажок

Калю́га - болото, калюжа

Кама́та - плата за несвоєчасне повернення боргу

Камра́т - товариш по військовій службі

Каму́з - друзки

Ка́нон - гармата

Капани́стий - плямистий

Капарува́ти - робити силувану працю; трудитись будь-як; жити у злиднях

Ка́пка - крапля

Карабе́ля - вигнута шабля

Кара́скатися - цуратися, зрікатися, позбуватися

Каса́рня - казарма

Ката́нка - військова сукняна куртка

Кату́ш(а) - тюрма

Ке́леф (ке́леп) - старовинна зброя у формі молота, насадженого на держак

Кельтува́ти - тратити, витрачатись

Кеп - глум

Кери́ння - безладна купа

Керма́нич - плотогон

Керни́ця (кирни́ця) - криниця

Ки́нути - рушити, хитнути

Ки́ржа - довга палиця, з якою ходять старі гуцули

Ки́тва - якір

Киче́ра - вершина гори

Кі́нви - коновки

Кір - килим

Кі́та - квітуча рослинність

Клеве́ць - молоток

Кліть - комора

Коби́лечка - коник-стрибунець

Когу́ти - півняче пір’я на гуцульських капелюхах

Кої́ти - втихомирювати, заспокоювати

Кола́ч - пшенична булка

Коме́нда - команда, загін; начальство

Комі́рник - наймач квартири

Комі́сний - військовий

Комо́н - кінь

Компа́нія - товариство; рота, військовий загін

Корду́н - кордон

Корня́ти - будити, порушувати

Кору́на - корона; мереживо

Корч - кущ

Котю́га - котище

Кочува́ти - тут: гнати

Крак - суха крива гілляка

Кранц - край, пруг

Кре́йцар (гре́йцар) - дрібна монета у цісарській Австрії

Кремськи́й - кремезний

Креса́к (креса́ня) - гуцульський капелюх

Кріс (крес) - рушниця

Круга́в (кругавець) - яструб, шуліка

Ку́ля - милиця

Ку́тання - робота, клопіт

Ла́ба - лапа

Ладува́ти - заряджати (рушницю, пістолет)

Лати́р - поруч

Латр - міра дров

Ла́я - зграя

Легі́нь - парубок

Ле́да - всякий, хто не хоче (зневажливо)

Ле́кман - лейтенант

Лелі́тка - блискуче кружальце для прикрас

Лє́лє - тітка

Ли́жка - ложка

Лі́варник - лірник

Лі́ска - хвіртка

Ліцитува́ти - конфіскувати

Луди́ня - одяг

Луди́ти - манити, приваблювати

Луча́й - випадок

Лушни́ця - смолоскип

Люба́ - любов

Лю́за (люзува́ти) - зміна (змінювати)

Лютр - люципер; зла людина

Льо́кай - слуга, лакей

Май - слово для підсилення припущення або запитання (не відмінюється)

Майму́р - мармур

Ма́ковиця - вершина, верх, (гори, дерева, будівлі)

Мамо́на - гроші

Ма́нта (ма́нтля) - військова шинель

Манускри́пт - рукопис

Марти́р - мученик

Матриду́на - «приворотне» зілля

Ме (мем) - буде (будемо)

Мельдува́ти - заявляти

Ме́стна - помста

Мину́тися - тут: померти

Ми́рничка - церковний посуд, у якому тримають запашне, призначене для релігійних обрядів масло (миро)

Ми́рса - мирт

Мі́сто (мість) - замість

Міцко́вий - вовняний

Мозола́ - нужда, клопіт

Моне́ство - намисто з монет

Морокува́ти - гніватися, нарікати

Морщи́ння - складки біля коміра в сорочці

Мости́вий - вельможний

Мося́жний - бронзовий

Моше́нка - гаманець

Му́шка - бджола

На́видітися - любитися

Навкі́рки (наукірки) - наперекір, навмисне

Нага́бати - надибати

Нагали́ти - порекомендувати

Най - хай, нехай

Накоре́нок - паросток; поріддя, виродок

Нана́шко - хресний батько

Нарукува́ти - повертатися (звідкись)

На́тинка - лобода

Небізува́ти - нездужати

Неду́ра - паморока

Не́ньо - батько

Неспові́тий - невимовний

Нестанови́тий - непостійний

Нетру́дний - чорт

Не́шта - повія

Нич - нічого

Нікт - ніхто

Нім - доки

Ніт - нема

Ногави́ці - штани

Но́ша - одяг

Ну́та - нота, мелодія

О́бершт - полковник

Обла́з - обхідна стежка в горах

Облюзу́нок - зміна вартових

Обцаркува́ти - огородити

О́вшем - будь ласка; поготів

Огальо́ни - галуни (для прикраси)

Одалі́ска - красуня з гарему

Ода́я - загін для худоби за цариною

Одва́х - гауптвахта

О́кіл - округа, повіт

Оклі́к - навідліг

О́ко - міра рідини (близько літра)

Оногда́ (оногди́) - якось, недавно, одного разу

Опа́листий - запальний, гарячий

Опа́с - вартовий

Опе́лінок - немовля у пелюшках

Опи́нка -запаска

Осігди́ (усігди́) - завжди

Осокоти́ти - оберегти

Осте́клий - розлючений, осатанілий

Оха́ба - щось дряхле, що вже розвалюється; непотріб

Охі́ч - охочий

Охо́та - забава

Па́ви - павині пера; у переносному значенні: штучні квіти або вишиті узори

Па́зити - пильнувати, стерегти

Пак - знову

Пани́ти - сприяти

Пантрува́ти - доглядати, виглядати

Паргамі́н - пергамент

Па́рма - назва полку (від імені його засновника)

Парть - талан

Пару́н - сильний удар, постріл

Пас - паспорт

Пастівни́к (пастівни́ця) - відгороджене місце для коней

Па́цити - коїти, шкодити; пережити, перетерпіти щось

Перебі́й - бочка

Переве́тити - перемогти, перегнати

Пере́же (пері́же) - раніше

Переме́та - піраміда

Пе́рі - міфічна істота в образі красивої жінки з крилами, що береже людей від злих духів

Петропо́па - протопоп

Пивни́ця -погріб

Піоне́ри - піхота; розвідка

Пі́ти - співати

Плай - гірська стежка

Пло́ска - плеската пляшка

Побо́й - дах, критий гонтом (дранкою); у переносному значенні: заможна будівля

Побри́читись - поголитись

Пого́ї - потоки, ручаї

По́дря - сцена

Подуфа́лий - самовпевнений; зухвалий

По́клич - слава, поговір

Поку́тати - полагодити, поробити

Політи́чка - стрічка

Пома́на - згадка, пам’ятка

Понеді́внок - понеділок

Попідси́лу - попідруки, попідпахви

Порошни́ця - порохівниця

По́рційка - чарочка

Поспо́лом - разом

По́тич - спотикаючись

Почу́ріти - потекти струменем

По́шта - поштовий віз

Пра́во - прямо

Пре́дці - а все-таки, адже

Пренумера́нт - передплатник

Преци́зія - точність

Пригі́ст - привітання гостей

Придаба́шка - небилиця

Принце́зна - принцеса

Припові́стися - признатися

При́скалок - виступ на скелі

При́спа - призьба

При́щипка - латка у взутті

Прі́ськи - усюди, скрізь

Пропіна́ція - шинок, корчма

Про́симець - січень

Проте́с - половина поздовжньо розрізаної колоди

Профати́н - денщик

Про́фуз - тюремний наглядач

Пру́ба - проба

Пуга́р - бокал

Пуд (пу́дити) - страх (страшити)

Пу́кати - стукати (в двері, у вікно); тріскати (надвоє, на кілька частин)

Пуря́вий - задерикуватий, непокірний

Путерува́ти - здужати, могти

Пу́то - відро

Пю́рце - пір’їна

Ра́бдати - рабськи коритися

Рале́ць - бенкет

Ранту́х - біле тонке полотно

Рахмани́н - за народним повір’ям, житель міфічної місцевості - праведний і тихий християнин

Раху́ба - рахунок, лічба

Ра́чити - забажати

Регіме́нт - військова частина

Ре́йвах - суматоха, безладдя

Ре́тязь - ланцюжок

Реце́піс - рекомендований лист

Ри́тмайстер - ротмістр

Ришту́нки - обладнання, амуніція

Ро́звід - лад

Ро́зказ - наказ

Розо́лія - солодкий напій із троянд

Розпа́й - розподіл

Ро́зривка - забава, гулянка

Ро́зсішки - малі дерев’яні вила

Роки́та - гора

Рома́н - ромен

Ру́жа - троянда

Руна́ - луна

Ру́ти - плакати, ревти

Рци́ти - казати, ректи

Ря́ди - наряди, прикраси; збруя

Самбі́р - порода дерева, листяний ліс

Сара́ка - бідолаха, нещасний

Сарда́к (серда́к) - верхній одяг селян-гуцулів

Сві́тич - свічка

Сеге́льба - розкорчоване для поля місце

Сембри́ля - плата, заробіток

Сикомо́ра - фігове дерево

Сіцува́ти - оцінювати

Скал - курок у крем’яному пістолі

Ска́пати - тут: уникнути

Ски́ня - яскиня, печера

Склеп - крамниця

Склепа́р - продавець

Склі́вочка - скляночка, пляшечка

Скорня́ти - будити, тривожити

Ско́ром (скоро́мина) - м’ясна або молочна їжа, яку церковними правилами заборонялося вживати у піст

Скрань - чоло

Сла́жда - насолода

Сли - коли, якщо

Слуп - стовп

Снадь (сніди́й) - загар, смаглявість (загорілий, смаглявий)

Сокоти́ти - стерегти

Сорокі́вці - монети (різної вартості)

Спа́цир - прогулянка

Спиже́вий - бронзовий, мідний

Спра́вниця - судовий зал, канцелярія

Спроволо́ка - сповільна, спроквола

Спу́за - гарячий попіл

Стариня́ - батьки; старі люди

Стойка́р - вартовий (військовий)

Стокмле́ний - погоджений, домовлений

Сторо́нський - з іншого села

Стрий - дядько

Стро́їтися - наряджатися

Строми́й - стрімкий, крутий

Стусо́ваний - валяний (капелюх)

Стяка́ти - вистачати

Субо́р - товариство

Судни́к - посуд

Супротина́ція - непослух

Су́тий - багатий

Су́тки - завулки

Суферя́ти - терпіти, зносити, потурати

Сфарма́чити - поламати, зіпсувати

Та́ли - зарості лози

Тамбо́р - барабан

Та́хнути - танути, гаснути

Тачі́вка - качалка

Твар - лице

Терті́ла - пакунок

Терх - в’юк

Ти́рба - кров

Тобі́вка - гарно оздоблена шкіряна торба

Това́р - велика рогата худоба

Тогі́д - торік

То́кма - безперечно

Тора́нити - базікати, верзти

Торба́н - український народний музичний інструмент, подібний до бандури

Торні́стра - солдатський ранець

Траба́нти - гвардійці, охорона

Трафу́нок - випадок, пригода

Тро́ви - полювання з собаками

Тройзі́ль - народна назва деяких рослин (конюшини лучної, братиків та ін.)

Тро́ска - турбота, клопіт

Тру́дний - утомлений

Ту́зин - дюжина (12 штук)

Тула́ч - бурлака, блукач

Ту́рма - юрба, отара

Туск - сум

Туте́йший - тутешній

Тяр - дійсно, особливо, навіть

Увиха́тись - вештатись, крутитись

Уза́води - навперейми

У́кий - вчений

Упослі́де - після, потім

Урви́тель - шибеник

Ури́тний - тяжкий

У́рльоп - військова відпустка

Урльо́пас - дозвіл (документ) на військову відпустку

Усте́клий - розлючений

Фа́йний - гарний

Фа́леч - міра сипучих тіл

Фало́н - риза

Фа́ля - хвиля

Фа́на - стяг, прапор

Фантува́ти - забирати речі за несплачений борг

Фасува́ти - одержувати щось згідно інструкції

Фі́глі - трюки

Фір (фі́рер) - десятник

Фле́кев - парубчак

Флє́шка - пляшка

Флоя́ра - сопілка

Фо́я - хвоя

Фра́йтер - єфрейтор

Фра́шка - жарт, фарс

Фре́бра - лихоманка, малярія

Фри́ка - різке слово, сварка

Фуду́льний - гордий, зарозумілий

Фу́лес - самовпевнений гордяк

Фу́ма - гордість, пиха

Фундува́ти - засновувати

Футрува́ти - годувати (коня)

Хала́ш - курінь, намет

Ха́нька - пуста балачка; гарбуз

Хаптеле́й - гендляр, хапун

Хоро́ми - сіни

Цаль - дюйм

Цапістра́х - сигнал до військового збору

Циги́рний - коричневий

Ци́рка - мережка

Ці́ба - вигук, яким проганяють собак; вияв зневаги до людини

Ці́вка - дуло рушниці

Цілобза́нє - цілування

Цопа́к - телепень, йолоп

Цуг - взвод

Цума́ття - дрантя

Ця́ти - сльози

Чагі́р - чагарник

Ча́ка - каска

Часува́ти - конати, мучитись перед смертю

Че́лядь - прислуга; члени сім’ї; жіноцтво

Че́рес - зшитий із двох ременів шкіряний пояс, у якому носили гроші

Чимбі́р - жіночий пояс із вовняної пряжі

Чиро́к - рідка страва із кукурудзяної або вівсяної муки

Чи́рчик - дуже низький смушок

Чирчико́вий - червоний

Чільце́ - вид жіночої головної пов’язки

Чі́чка - квітка

Шантала́вий - неохайний, вдягнений у лахміття

Ша́рварок - громадська робота (по ремонту шляхів, мостів, панських будівель)

Ша́ржа - офіцери

Шатну́тися - метнутися

Шва́ля - швачка, вишивальниця

Швар - гірська трава

Шезда́ра - струнний музичний інструмент

Ше́львах - варта (військова)

Шип - чіп

Шири́нка - хусточка

Шкам - дрантя, хлам

Шко́рпій - скорпіон

Шпарка́са - ощадна каса

Шру́би - шурупи

Штокга́вз - карцер

Штуце́рський - штучний

Ще́зник - чорт

Юн - юнак

Яв (я́ли) - почав (почали)

Я́зя - відьма; гадюка

Яр - весна

_____________

Частина цієї книги

оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

«Примітки» та «Пояснення слів»

вичитувала Оксана Боров’як

Федькович Юрій

ПРОЗОВІ ТВОРИ

268

Друкований текст для вичитування взято з:

Юрій Федькович. Поетичні твори. Прозові твори. Драматичні твори. Листи.

Київ, «Наукова думка», 1985.

Серія «Бібліотека української літератури»

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Частина цієї книги оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

«Примітки» та «Пояснення слів» вичитувала Оксана Боров’як

© Вичитування, форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2021

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2021

¹ - Дувиде-серце, дай же йому доброї горілки (євр.).- Ред.

² - Від німецького «hier» - тут.- Ред.

³ - Прошу, пане, пийте, частуйтесь на здоров’я (рум.).- Ред.

⁴ - Зміна варти! (нім.).- Ред.

⁵ - Чого хочеш? (польськ.).- Ред.