Франко І. Я.

ПОЕЗІЇ

ЩО НЕ ВВІЙШЛИ ДО ЗБІРОК (1900-1916)

Том 3

зібрання творів

у 50-ти томах

Частина 5¹

1900

«Всякий легенди співа…»

Всякий легенди співа: атеїсти про муки месії,

Амораліст про чернечу мораль, радикал про покірність,

Про самозречення й про занехаєння дійсного світу.

Окрик: життя - то чуття! Моє я - то мій світ, а у ньому

Стільки незвісного, тайн і безодень, Америк багато!

Гей же, Колумби! Нові каравели готуйте, на вітер

Пніте вітрила. Рушай невідомі світи відкривати!

Світ дотикальних появ, отих грубих, важких елементів

Звісний нам добре наскрізь, перемірений, зважений точно,

Бридкість його і красу описали нам і змалювали

Вже на стосотні лади. Надокучило! Годі! Давайте

Свіже! Ведіть нас туди, де ніхто ще не втоптував шляху,

Де непридавлені тілом лиш нагії душі буяють!

Нуте, поезію слів і незайманих звуків давайте,

Мовою душ говоріть до душі, піднімайте уяву

На висоту, де горить віковічна ідей оріфлама!

1901

МАЙОВІ ЕЛЕГІЇ

I. «Весно, ти мучиш мене…»

Весно, ти мучиш мене! Розсипаєшся сонця промінням,

Леготом теплим пестиш, в сині простори маниш!

Хмари вовнисті, немов ті клубочки, шпурляєш по небу

І, мов шовкові нитки, дощ із них теплий снуєш.

Сірую грудку з землі ти підкинеш під небо блакитне,

І в жайворонкову трель грудка розсиплеться вмить.

Ти журавлиним ключем навертаєш нестерпную тугу,

Мрії про вольний простір, щастя далеке моє.

Ти лебединим крилом кришталевії хвилі скородиш -

Чую їх плеск аж у сні на лазуровій ріці.

Бачу, як чайкою ти колихаєшся над глибиною,

Як над широким Дністром гнешся лозою к воді.

Весно, ти мучиш мене! Міліонами кольорів, тонів,

Ліній і творів кричиш: воля, і рух, і життя!

І, мов безсильне стебло в бистрину ту, ти рвеш мою душу,

В серці зав’ялім, черствім будиш нові почуття.

Будиш бажання, яким не сповнитись; освітлюєш пустку;

Ніжно гойдаєш в гілках осамотіле гніздо;

Пильно схиливши лице, роздуваєш погасле огнище;

Свистом від гаю зовеш, наче мій друг молодий.

Ні, не мені вже гулять по тім гаю, мій друже-соколе!

Ні, не мені вже зайцем в зелень пахучу нирять!

Серце тріпочеться ще, і у груді кров б’ється живіше,

Та напосіли літа, давить життя тягота.

Мрії безумні, немов той табун, вигравають по полю,

Гриви на вітер, і ржуть, дзвінко копитами б’ють.

Ах, та се мрії, чуття легкокрилі, барвистії діти,

Але тверда їх рука в поводах цупко держить.

Хвилька - і ляск батога, і жорстоке, понуре «ніколи»…

Праця! І чар весь мине. Весно, ти мучиш мене!

II. «Бачив рисунок я десь…»

Бачив рисунок я десь - і забув уже, де його бачив,

Чий то рисуночок був - Бекліна чи Мейсоньє.

Мушля перлова - то віз, а метеликів чвірка - то супряг,

Два аморети малі - то два погоничі їм.

Пурпуром, золотом і ізмарагдом, сапфіром набитий,

Стелиться геть у безмір круто веселчаний шлях.

Поле внизу, непривітна стерня, тогорічне будяччя,

Пара худих шкапенят тягне, зігнувшися, плуг.

За плугом, згорблений теж і спотілий, орач поступає,

Тисне чепіги грудьми, істиком скибу труча.

Та вже спинили його аморети, вже тягнуть за поли,

Просять і тягнуть, манять в поїзд перловий сідать.

З острахом бідний орач позира на незорану ниву,

На коненята свої, на мозолі на руках.

Але нога вже сама піднялась і не слуха розсудка,

Так і здається - тремтить в поїзд перловий ступить.

Весно, се твій екіпаж! І твоя се вина, коли серце

Ще раз розсудок злама, ще раз зо шляху збіжить.

Так усміхаєсь йому променястий той полет Ікарів,

Навіть Ікара судьба не налякає його.

III. «Ні, аморети, мені за погоничів…»

Ні, аморети, мені за погоничів ви вже нездалі:

Надто ви, хлопці, палкі, надто в їзді нетривкі.

Надто бурливі у вас поривання: раз блисків, пожежі,

А за хвилину вам бур, громів і трусу давай.

Надто, голубчики, ви патетичні, засліплені трохи

В своєму власному «я». Се не до ладу мені.

Я вже старий мореплав, як смакують ті громи і бурі,

Знаю докладно! Нехай робить собі їх Зевес!

Досвідний нурок із мене: що в власному «я» там таїться

На болотистому дні - знаю, голубчики, й се!

Черепи стовчених мрій, кістяки неоправданих планів,

Зломки дрібних пожадань, трупи обманних надій.

Ах, а крім того, гидкі слимаки самолюбства, медузи

Зависті, хроби гризот, кефалоподи підлот.

Ні, аморети, не вас за погоничів взять я бажаю:

Сонце, погоду люблю, ясність і радісний сміх.

Хай уже лучче дідусь, сміхотворець отой бородатий,

Супряг летючий жене, золотосяйний гумор.

Нам ні пощо поспішать - не втече від нас чорна могила;

Нам нікого проклинать, нам нікому докорять.

Пристрасті в нас уляглись, скороспілки ілюзій обпали,

З ран, що життя завдало, ще хіба шрами болять.

Та з життьової борні ми не вийшли каліками: серце

Не відучилось любить, іскри не згасли в очах.

Нумо ж, дідусю! Хапай за ті поводи, з променю ткані,

На романтичнім візку в край реалізму майнем!

Сонцем маєвим нехай наше слово заблисне, заграє,

Жаль наш маєвим дощем хай на лани капотить.

Наша любов, мов маєва погода, хай гріє-голубить,

Гнів наш хай буде мов грім, що лиш міазми вбива,

Але ненависть гонім і зневіру далеко від себе!

Біль наш і сумнів на сміх, слізьми облитий, змінім.

IV. «Стаяли живо сніги…»

Стаяли живо сніги, розірвала морозні окови

Річка і вниз понесла, повінню грає в руслі.

Зм’якла землі заморожена шкіра і руном шовковим

Сонячний усміх палкий швидко її покрива.

Гай ожива, і хоч голим ще гіллям махає до сонця,

Та на гілках уже скрізь поналивало бруньки.

В селах лише ще, здається, зима коморує: не чути

Радісних криків дітей, гейкання плугатарів,

Мокро ще в полі, нема для худоби ще паші на лузі;

В стайні худібка стоїть, трухлу солому гризе;

Діти у затхлих хатах ще сидять, визирають у вікна,

Личка бліді, лиш горять очка, немов вугольки;

Тужно крізь шиби мутні визирають вони на подвір’я,

Німо питають: коли висхне болото грузьке?

Сонце, коли ж ти осушиш поля, і луги, і обори?

Швидко з обслонок липких випустиш гладишу цвіт?

Сонце сміється, і небо сміється блакиттю і вабить

Бідних із хати на світ, вабить зрадливо дітей.

Босі, в одних сорочках вибігають вони і назустріч

Сонцю і небу несуть радощів рій і надій.

Але з Хребта-гори ще потягає проймаючий вітер,

Криє ще маска весни злюще жало зимове.

Виснажене нерухливим чапінням у запічку, й постом,

І ще повітрям душним у нездорових хатах,

Тіло дитяче тремтить під тим подихом вітру зрадливим,

І повертають до хат діти, немов качани.

Личка поблідли ще дужче, посиніли руки і ноги,

Тільки головка пала, очі ще дужче горять.

Ніччю ж музика нова: шкандибає від хати до хати

Сум і жура: дифтерит, коклюш і тиф черевний.

V. «Щезла з Хребта-гори вже…»

Щезла з Хребта-гори вже сніговая блискучая кучма,

І святий Юрій убив злого дракона - мороз.

Радісно бузьки до дня клекотять на стодолі; під стріхи

З глиною в дзьобах дрібних шмигають скрізь ластівки.

На пасовиську рябиться худоба, і бігають діти

Ті, що їх чудом якимсь ще не замів дифтерит.

Звільна, немов мурашки, розриваючи землю розбухлу,

Ледве волочачи плуг, лізуть конята худі.

Також і я, давши дань свою демону злої хороби,

Вперве на світ виходжу, ледве ногами плету.

Крутиться ще голова, і трясуться коліна і руки,

Наче крізь сито лише бачу довкола я все.

Але зцілющим бальзамом у груди пречисте повітря

Ллється, й тепло весняне так і підносить мене.

І у зболілому серці - зболілому видом отсеї

Нужди, і горя, і сліз, що зветься руським селом,-

Теплі, гуманні чуття постають, і вітаєш, як брата,

Все, що живе на землі, любиш, голубиш усе…

Навіть на тих, що…

1902

В АЛЬБОМ П[А]НІ О. М.

У безсонну ніченьку.

Де сум - твій товариш,

Скільки передумаєш,

Скільки перемариш!

Всі прожиті радощі,

Всі пробуті муки

Йдуть, мов тіні тихії,

Держачись за руки.

Йдуть, сміючись, плачучи

Не о власних силах,-

Мрія-бо тужливая

Їх несе на крилах.

Та мені в борбі важкій

З темними думками

Навіть у країну мрій

Шлях заріс тернами.

Криворівня, дня 24 серпня 1902

«Недаром сказано…»

Недаром сказано: голодний лях свистить,

А жид підспівує, а русин жінку б’є.

Муляр Никифор рано встав: гуркотання

Його збудило невгамовне в животі.

Він злий був. У нужденній буді, де він спав,

Було так душно, брудно, гидко; жінка так

Хропла, простягшись на долівці; в сутінку

Її лице пожовкле та поморщене,

Розпатлане волосся, синії уста -

Все те його дразнило, бридилось йому.

Штовхнув її, не думавши. Прокинулась

І крикнула сердито: «Ти здурів, старий?»

Той голос, ті слова, оте лице її

Сердите гірше ще розсердило його.

Відбуркнув; не змовчала жінка, бо й її

Крутив нутро той самий гість докучливий,

Неситий голод. «Лежню! - крикнула.- Отсе

Два тижні вже страйкуєш! Що ти думаєш?

Вже третій день ні кришки хліба не їмо!

А він ще штовхається! Краще б ти волів

Повіситись!» -

«Мовчи, стара!» -

«Мовчати ще?

Ні, я ревтиму, я кричатиму, щоб бог

У небі вчув! Се ж мука жить отак!» -

«Мовчи!»

Та розходилася стара! Вся злість її,

Все горе вбогого життя, нестатки всі,

Всі ночі неспані, пролиті сльози, всі

Розбиті плани, неосяжні радощі -

Все те прорвалося тепер, немов потік,

Що вирве гать, клубиться, і реве, й бурлить.

Вона кричить, і плаче, й лається, й клене;

Живіт порожній, мов пневматика, збільшав

Рухливість, силу й острість язика її.

Не видержав Никифор, сам стиснувсь кулак,

Сама рука знялась - і він не стямився,

Як жінка впала з попідбиваним лицем,

Як сині губи кров’ю закрасилися…

Він плюнув і пішов, щоб не дивитися

На всю ту нужду.

«Щоб я радше здох,

Ніж мучитись отак!» - крізь зуби воркнув він.

І йшов на ринок. Пощо? Надіявсь чого?

Два тижні вже ходив туди щоранку він

І з іншими голодними й обдертими

Вистоював ямки тут перед ратушем.

Слідив голодними очима, як ішли

До магістрату депутації просить

Голодним праці і, вертаючи, усе

Впевняли: «Люди, будьте лиш спокійнії!

Пан президент готов усе зробить для вас!»

Ах, кілько раз він чув уже ті впевнення!

Бували й зміни: інколи впевняв про се

Намісник; чутка йшла, що навіть сам

Міністер має вдатися в се діло. Лиш

Потрібно, щоб вони спокійні, знай, були.

Ох, він спокійний! Боже, як спокійний! Він

У гробі б рад спочити, щоб не докучать

Нікому й щоб йому не докучав отой

Неситий ворог, що бунтує в животі,

Що труп’ячим страшенним оком позира

На нього з жінчиного висхлого лиця,

Із синіх губ її, з пустих хатніх кутів!..

Він перед ратушем. Тут гамір, метушня,

З усіх сторін біднота безробітная

Пливе, гуде, розмахує руками, скрізь

Якесь напруження. Що сталося? Прийшла

Підмога відки? Чи наказ від цісаря,

Щоб будівничі уступили? Що таке?

Ніхто не знає. Голоси мішаються.

«Незмога нам терпіти! Праці! Хліба нам! -

Вже пристають! - Не пристають! Примусили

Їх наші відпоручники! - Не думайте!

Пристали ніби, а прийшло до діла - ні,

І не явилися! Хороба на них всіх! -

Ні, не дамо водить себе, дурить себе!

Се мусить закінчитися! - Чекайте ще! -

Дарма чекать! - Із Відня нам обіцяно… -

Ага, обіцяно діру з обарінка! -

Гей, на Стрілецьку площу! - Що там? - Зібрання! -

Чували вже! - Держітеся спокійно! - Все

Брехня! - Ходім! - Не йду.- Я йду! - На чорта се?»

Одна юрба посунула, друга юрба

Стоїть, товпиться перед ратушем. У ній

Немов у хмарі клекотить, як здалека

Зближаєсь буря. Окрики, погрози, знай,

Вискакують і рвуться вгору дужче все,

Частіше, голосніше. Шниряють кру́гом

Агенти поліційні, тут намовою,

Там окриком утихомирюють людей.

Та годі. Страх минув, спокій минув,

Пропало те важке пригноблення, що всіх,

Мов сонна змора, натискало. Щось таке

В людей вступило, хто його зміркує що.

Десята. Сонце пряжить. У крові в юрби

Немов огонь все дужче розгоряється.

Втім: тра-та-та, і тра-та-та, і тра-та-та!

Затуркав барабан, важкії чоботи

Застукали по плитах - се компанія

Піхоти з маршу йде. Голодні, втомлені,

Покриті пилом, злиті потом, вояки

За барабаном тягнуться.

«Чого! Адіть!

Се нам рятунок! Се на нас покликано!

Шаблями й кулями голодні животи

Нагодувати хочуть! Га, прокляття їм!»

Отак реве юрба! І стиск. І метушня.

І вгору кулаки підносять стиснені,

І грозять, і кленуть.

Компанія, мов клин,

Іде в той стиск… «Набік! Набік!» Та де тобі!

Передніх тиснуть задні. «Геть, трупище ти!»

І вояк відіпхнув бабусю немічну,

Що, випхана юрбою, стала перед ним.

Та не могла вступитися стара. «Набік!» -

І другий раз у груди вояк пхнув її.

Лиш запищала з болю, й обернулася,

І зморщене, збідоване, пооране

Слізьми, й нуждою, й голодом лице своє

Звернула мов благально на Никифора.

1903-1905

СТРІЛИ

I

Лук металевий і стріл сагайдак, тетива дзвінкострунна -

Нум на все підле й гидке бистрії стріли пускать!

II

Весело інших стрілять, не болить! А візьми лише, стрільче,

Власнії хиби на ціль. Власну гидоту підстріль!

III

Είμί φιλάνϑρωπος,² - як казав колись Шеллі покійний,-

І в чоловіці люблю, що чоловічне найбільш».

IV

«Що чоловічне найбільш? А се що таке?» - може, спитаєш.

Матінка наша стара, вроджена нам глупота.

V

Ах, із Адамом ураз, перед Єви, росла вона в раї,

А як остатній з людей згине, й вона з ним умре.

VI

Спори, і свари людські, і програми, й цілі світогляди -

Се для Зевеса немов раків шептання в мішку.

VII

Ах, як же радо в житті значимо собі лінію просту!

Та байдуже се землі, крутиться з нами в кільце!

VIII

Стільки дурниць я робив у житті, що тепер, де зирну лиш,

Бачу знайоме лице: кождий дурак мені брат.

IX

Деякі люди - немов ті блуднії огні над болотом:

В тім їх життя, що раз в раз бігають і блискотять.

Та ненастанний їх рух нічогісько порушить не може,

Так, як і блиск їх огню, ані тепла не дає.

X

Деякі люди - немов порохно те, що світиться ніччю:

В тім їх і дотеп, і блиск, що непорушні гниють.

XI

Деякі люди - немов отой кремінь, що іскри пускає,

Лиш коли сталь його б’є, зрештою зимний лежить.

XII

Плачеш, що доля все б’є? А чи знаєш ти, кременю глупий,

Хто те кресило держить? Пощо він креше тебе?

XIII

Ти лишень іскри пускай! Може, світоч із них загориться,

Що поколінням усім вихід освітить із тьми.

XIV

Деякі люди - мов грім, що стрясає всю землю в посадах,

Страшить дітей і жінок, та освіжає весь світ;

Або мов блискавка, що розбиває дуплавого дуба,

Та міліони ростин озоном розвеселя.

XV

Ти не жалкуй, що не міг, наче блискавка, блиснути в пітьмі;

Маєш огонь, то гори, хоч би в домашній ватрі.

МЕЛЕАГЕР

Уривок першої пісні

Нумо про гнів Мелеагра Ойнеєнка пісню співати,

І про завзяту борню в чистім полі і в серці людському,

Про богохульні слова й непохитність Ойнея старого,

І як карала його і зламать не могла Артеміда.

Сім уже літ, наче дим той над стріхою хати сільської,

Що затемня божий день і до сліз вигриза людям очі,

Або неначе та хмара вогка, що пропасниці плодить,

Висіла туга й печаль над двором королівським Ойнея.

Сім уже літ, як поплив Мелеагер, герой богорівний,

З Язоном Аізоненком шукать золотої Колхіди

Серед страховищ і бур на краях непривітного Понту.

І не приходила вість із чужини до батька, до неньки

Ні з ластівками, що все прилітали з-за моря весною,

Ні з журавлями, що враз із осінніми млами з півночі

З криком журливим тягли нерозривним ключем понад море.

Гнеться батьківське чоло від тих дум невеселих додолу,

А в своїм пишнім покої сидить безутішная мати,

Подушку мочить слізьми, кулаками б’є висохлі груди,

По неприсутнім рида і голосить, немов по померлім.

Або, заціпивши зуби і в серці журбу засклепивши,

Ходить по домі, немов тая Злоба із жалом гадючим,

Поїдом їсть і вітця, і всю челядь, і лає, й лютує,

І з королівських палат мов передсінок Тартара робить.

Разом прилинула вість, наче той соловій голосистий,

Що ти не бачиш його, де сидить, у гущавині скритий,

Тільки солодкі пісні зачуваєш і серцем радієш.

Чути: вертає Арго з небезпечного, довгого шляху.

Чути - героїв везе, несмертельною славою вкритих,

Хоч і не всім, що пішли, довелося вернути додому.

Чути предивні дива про пригоди в краях невідомих,

Та найдивніше - вони поплили проти сонця-півночі,

А се по довгих літах із західного моря вертають.

Заворушилося скрізь, загула на сі вісті Еллада,

Щезла понурая мла над двором королівським Ойнея.

Вперве по довгих літах чути: гарна весна завітала,

Вперве всміхнулося сонце, дихнув вітерець ароматом,

Вперве дрібний соловій до зболілого серця промовив

Співом своїм мелодійним і батькові й неньці журливій.

Ще, мов мороз весняний, пробігала по серцю тривога:

Ну ж Мелеагер погиб у далекому краї за морем?

Ну ж у неволю попав чи відбився де від товариства?

Та незабаром прибіг із Корінфа гонець скорохідний

До Калідона, приносить Ойнеєві радісні вісті,

Що Мелеагер живий і здоров бенкетує в Корінфі

І, як скінчаться лише многолюдні бенкети і грища,

Верне додому в обійми коханого батька і неньки

І нерахований скарб привезе, у походах здобутий.

Тут боговидний Ойней, первородний Портаона зчадок,

В серці великої пільги зазнав - не без ласки Зевеса -

Й щиро заходився дань, приобіцяну здавна безсмертним,

На многорадісний день повороту героя готовить.

Три гекатомби: з волів, і з кізлят, і з овець тонкорунних,

Три щирозлоті миски і дванадцять триніжків спижевих -

Дар королівський у храм світодержця Зевеса в Додоні,

Врешті дванадцять плащів, перетиканих пурпуром тирським,

Дар королеви Альтеї мандрівним співцям злотоустим,

Щоб, у солодкі слова їх божественним даром заклята,

Слава героїв і діл їх великих вовіки тривала.

Ось і настав уже день, коли радісний, в зброї злотистій,

На пурпуровім візку, що запряжений білими кіньми,

В рідний в’їжджав Калідон боговидний герой Мелеагер.

Наче той Геліос-бог із рожевої брами Титана

Вранці виходить і світ оживляє, красить, звеселяє,-

Так він стояв на теліжці, слоновою кістю оббитій.

В лівій руці пурпурові віжки, а правицю могутню

Вгору простяг - батога не терпіли безсмертнії коні -

Радісним криком вітав серцю милую рідну країну.

Довкола нього чвалав хто на конях, а хто на теліжці,

Почт немалий товариства - славутнії все аргонавти:

Перший Дріант з Калідона, кінник і Аресів потомок,

Потім Ідей і Лінкей, Афареєнки, родом з Мессени,

Далі могутній Тезей Аігеєнко, слава атенців,

І фессалієць Адмет, син Ферея, їздець незвитяжний,

Потім Анкей і Кефей, аркадійці, Лікургові чада,

Враз на спижевім візку, що дзвенів, пролітаючи шляхом,

А праворуч Мелеагра краса і оздоба Еллади -

Язон, Аізона син, що безсмертною славою вкрився

Там, у Колхіді сумній і в пригодах далекого шляху.

Тут іще славний Іфікл, Амфітріона син, був, тебанець,

І Пірітой Іксіоненко з щедрої хлібом Ларісси,

Ще й Еаченко Пелей із лісистої Фтії гірської,

І Теламон, його брат, з Саламіни, облитої морем,

Еврітіон Акторенко, Пелеїв і друг, і возниця,

Амфіарай, Оіклея синок із Аргоса міцного,

Врешті Схойнея дочка, Артеміді з постави подібна,

Перла аркадських дівчат Аталанта, що в стрілянні з лука

Перемага всіх мужчин, а всіх женщин умом і красою.

Гордо на своїм візку, сніжно-білими тягненім кіньми,

В білім хітоні вона, оперезана поясом срібним,

Їде, недбало віжки держачи, ліворуч Мелеагра.

Радісним окриком їх повітали у стін калідонці,

А поза ними, немов величезная сіра гадюка,

Курява з шляху встає, і жене, і ніяк не догонить.

Брама важка городська заскрипіла на мідних завісах.

Си́пнули купи людей у празничному вбранні назустріч,

Цвіти, й зелені гілки, і барвистії шати, й коверці

Стелячи втішно на шлях, куди їхало славне геройство.

Так серед окриків їх провели вулицями тісними

Вгору на площу, де дім королівський, а враз і фортеця

Горда стоїть, а спереду обведене муром подвір’я.

Тут і безсмертних богів кам’янії жертовники, чорні

Від ненастанних огнів і обризкані кров’ю довкола,-

Бо найлюбіша богам найсвятіша та жертва кровава.

Тут кінники й возові позсідали з теліжок і з коней -

Коні й теліжки у них королівськії слуги забрали,

В стійла просторі як стій повели й примістили дбайливо.

Але на пишному ганку вже ждали прибулих здалека

Старець поважний Ойней Партаоненко, Зевсів потомок,

Поруч його королева, богині подібна Альтея,

І Клеопатра Ідеївна, вірна жона Мелеагра,

Хлопчиків двох держачи, Мелеагра синків, коло себе.

Позаду них молоді Тестієнки, геройськеє плем’я,

Сильний Іфікл, Еоїп, і Плексін, і Евріпіл найменший,

Краю Евретів князі, наймилішеє браття Альтеї!

Вбачивши любих своїх, Мелеагер, мов блискавка з хмари,

Кинувсь до батькових ніг, проливаючи щедрії сльози;

Мами коліна обняв, а вона до грудей його тисла,

Хлипала важко, та все лише: «Синку мій! Синку!» - казала,

Інші ж слова їй у горлі душило важкеє ридання.

Тут його батько старий у обійми підхопив, і в нього

Сльози річками текли та на бороду білу спливали.

А як минула ота невимовна розкішна й болюча

Хвиля нестями, в якій аж до дна розворушене серце

Радо би вилити все, чим боліло і чим веселилось

Довгі літа, і зате виливає лиш хлипання й сльози,-

Вирвався з рамен вітця, з материнських обійм конвульсійних

І до своєї жони повернувся герой Мелеагер.

Тілом усім тремтячи, в лихорадці дожидання, втіхи,

Туги й кохання, у вихрі міцних різнородних зворушень,

Раптом по гостях, що враз з її мужем прибули здалека

Глипнула наче крізь сон Клеопатра; спинивсь її позір

На Аталанти лиці, що, осяяне блиском злотистим,

Мірно рум’янцем облите, мов сонце на сході, ясніло.

І наче блискавка їй промайнула: в очах Аталанти,

Що з Мелеагра ні раз не змигали, сльозами перлились -

Скоро він плакав, то знов розіскрялись - коли він сміявся,

В тих темно-синіх очах, мов безоднях кришталю сапфіра,

Все відчитала нараз і душею збагла Клеопатра.

Тож коли ось підійшов Мелеагер до неї близенько,

І наче полум’ям щось спалахнуло на неї від нього,

І його тіла почувся їй запах, віддавна знайомий,

Стисло за серце її і, ридаючи голосно, жінка

Кинулась у розпростерті обійми й, стискаючи шию,

Руки його, і уста, і лице, і волосся пахуче -

Все поцілуями враз покривала й сльозами мочила,

Хлипала й все лиш одно повторяла: «Мій милий! Невже ж ти?»

І докінчить не могла… і нові поцілуї… і сльози…

«Милий! Невже ж ти?» І знов уривався за хлипанням голос.

Все там було, в тих словах: і кохання безмежне й утіха,

Страх за буду́ще й докір, і питання несміле й розпука.

Врешті, не маючи сил побороти і вилити в слово

Бурю свойого чуття, вона меншого хлопчика разом

Вхопила і підняла і в батьківські обійми вложила,

Потім другого, що вже одинадцяте йшло йому літо,

Лагідним рухом руки проти батька посунула живо,

Наче хотіла сказати: «Гляди, отсе те, що нас в’яже».

Тут привітання німе закінчила промова Ойнея:

«Синку, досить вже тих сліз, і обіймів, і пестощів! Буде

Час на те все. А тепер про важніше згадати годиться:

Жертву безсмертним богам принести. Завидющі олімпські

З кождої втіхи людей вимагають собі первотини!

Тож скороти її, щоб не розсердити батька небесних.

Три гекатомби для них із волів, і кізлят, і овечок

Я зготував на сей день, і кадило, й алой запахущий,

Щоб і безсмертним була за щасливий твій поворот дяка

І калідонський народ, бенкетуючи м’ясом жертовним,

Втішився, славив богів і душею до нас прихилявся».

Вже на жертовниках ось запалали огні, велетенські

Стовбури диму, немов превисокії щогли, простісько

В небо здіймалися - знак незвичайно щасливої хвилі.

Тут же красу пасовиськ, бугая, верховодника в стаді,

Що не зазнав ще ярма, круторогого, чорної масті,

Слуги чотири ввели: в нього роги були золочені,

Шия могутня в вінцях із барвінку й квіток запахущих.

І, приступивши, Ойней помолився небесним душею,

Острую шаблю добув, і з чола бугаєвого врізав

Жменю волосся, і верг у огонь, і отак помолився:

«Зевсе, найвищая сило, керманичу божий і людський,

Світло і розуме, ти, що в руках держиш всього причини,

Вислухай просьбу мою і прийми оцю чистую жертву,

Вдячну за поворот сина й за славу, якої добув він.

Ти се вчинив, бо ж ніщо без твоєї не діється волі,

Та й синьоока твоя наймилішая доня Атена.

Вам оця жертва моя й первотини батьківської втіхи…»

Написано в р. 1905.

БУРКУТСЬКА РОМАНСА

Лукавиця і Лядескул

Полягали скоро світ

І, простягшися до сонця,

Кожде парить свій живіт.

І Лядескул на сусідку

Одним оком позира

Та під ніс буркоче стиха:

«От ще дівка, як гора!»

А там Лукавиця хитро

Усміхнеться й шепотить:

«От ще завалидорога!

Нуко, чи його скортить?

Обзивається Лядескул:

«Ну, та й твердо ж тут лежать!

Може, там при тобі м’якше,

Де поточини біжать?»

«Може, й м’якше,- кокетує

Лукавиця,- але ти

Залінивий, щоб до мене

Ті два кроки підійти».

«Залінивий?! - їй Лядескул

Воркотом відповіда -

Нібито й сама не бачить,

Що за дня не випада».

Знов хихоче Лукавиця:

«Певно, вдень тобі не влад,

А вночі заснеш, не згонить

Твого сну і сто гармат».

«Ну, пішла! - бурчить Лядескул.-

Вже ж я встав би, що за біс,

І до тебе тих два кроки

Хоч насилу би підліз,

І з тобою б на всі гори

Ми крутий танок втяли,

І була б нас гарна купка,

Небу б трусу завдали!

Ге! якби той чорт Черемош

Там в долині не гарчав,

Мов вітчим лихий, глибоко

Нас навік не розлучав».

А Черемош теє чує:

«Тю-тю, дурня!» - та й у сміх:

«Чи я, може, тому винен,

Що ти хтів, але не міг?»

1906

«Ходить туга по голій горі…»

Ходить туга по голій горі,

Як туман по долині,

Сіє мрії й бажання свої

По широкій пустині.

Розлітайтеся, мрії мої,

Будякове насіння,

А де стрінете серце живе,

Запускайте коріння!

Запускайте коріння ціпке

Аж у серце до грунту,

Проти плісені, сну, мертвоти

Кличте духа до бунту.

СІЙТЕ БІЛЬШ

I

Посіяли трішки - та й страшно:

Чи зійде?.. чи ще присівати?

Та сійте ж! - минає посуха -

Не дурно ж тим хмарам снувати…

Не дурно ж так дощиком пахне…

Он хмара згущається чорна,

Край неба весь скоро обгорне…

От блискавка блисне і грім як не трахне!

Не дурно ж так дощиком пахне!

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Та хай би ж ся хмара і дурно пройде,

Нова після неї сильніша прийде:

Не дурно ж по небу тим хмарам снувати…

Не бійтесь, не бійтесь іще присівати!

II

Ой, як мало, як мало проснулось!

Хай би море скоріш сколихнулось!

Якби зміг да Перуном я зараз же стати,

В одну мить зміг життя б розбудить!

Якби зміг в свої руки всю силу зібрати,

Що в вас сонною й досі лежить -

Одна мить… Я б примусив вас жить!

[З КНИГИ ПРОРОКА ЄРЕМІЇ]

I

Я Єремія, син жерця Гількії.

У Анатоті молодість моя

Пройшла, немов рожеві, тихі мрії,-

Незвісний світу, був щасливий я.

Хлопчиною гуляв я по долині,

А потім пас батьківськії стада,

А потім - наче сонний привид, нині

Той час мені короткий вигляда.

Я полюбив святу красу дівочу,

Що винниць батька сво́го стерегла,

І вже єднав дружину парубочу,

Щоб нас до шлюбу в парі провела.

В душі моїй щось грало і світало,

Було в ній щось дорожче над алмаз.

Ще лиш три дні, три дні лише не стало,

І шлюб святий мав нас злучити враз.

О, як тремтіло серце молодеє!

О, як горіли спраглії уста!

Де ти тепер, моя хистка лілеє?

Чий дім тебе держить? Чий сад віта?

Нагадую ті дні, немов було се

Із кимсь чужим, а не зо мною, ні!

Те щастя тихе, мозолясте, босе,

Ох, чом же не судилося мені?

III

По краю йду. Сади та виногради,

Плідні лани, пасовиська кругом,

І гори, мов рожеві колонади,

Чіпляються довжезним ланцюгом.

Край шляху смокви листям тихо мають,

І тамариски любі пахи ллють,

В пекучім сонці цвіркуни співають,

Йордан шумить, і скелі воду п’ють.

О краю мій, перлино в божій скрині,

Що вибрав бог над всі краї землі

І найулюбленій своїй дитині

Як віно дав, як кріпость на скалі!

Як я люблю тебе, мій рідний краю,

Як я люблю красу твою, твій люд,

Як гаряче молюся і бажаю

Для твого щастя свій віддати труд!

Як радо я життя свого зречуся,

І щастя, і вдоволення, й житла,

Прийму все горе, в муках і скінчуся,

Щоб тільки ти не знав руїни й зла!

Що я? Черв’як, марная порошина.

Життя моє - листок, що ріс і зв’яв.

Коб лиш цвіла й пишалась деревина,

Листок собою дорожити б мав?

Написано р. 1906.

ПАТРІОТ

Усе я бистро виджу,

Все оплюю, все збриджу,

Все сквашу, все розстрою,

Всіх гіркістю напою.

Де треба, влізу в душу,

Де схочу, честь нарушу,

На кождого подвір’я

Посію недовір’я,

На кождого підсіння

Положу підозріння -

І все те, все буквально,

Я вчиню так формально,

Спокійно, і прилично,

І вповні методично,

Що все уйду скандалу,

Не нюхну криміналу.

А хто би мав охоту

Назвать мою роботу

Яким поганим словом,

Я судом гоноровим

Йому прикручу роги

І чистий, без тривоги,

Неначе пес за плотом,

Все буду патріотом.

Писано 1906 р.

Д. Б.

Я стовп, поставлений на роздорожжю

На прастарих України полях,

Взад і вперед показую я шлях,

А сам ні кроку поступить не можу.

«Посварилась сойка з дубом…»

Посварилась сойка з дубом,

А за що - бог знає;

Грозить кігтями і дзюбом,

Верещить і лає.

«Ти сякий-такий, і всякий,

І такого роду,

Не хочу тебе я знати

І твойого плоду.

Думаєш, в тім твоїм плоді

Страх які пожитки?

Досі їла, тепер годі,

Не хочу на збитки!

Я то здавна помічаю,

Що та жолудь підла

Притупля у сойок мозок,

Наближа до бидла.

О, ти їх навмисно плодиш,

Най, мов, сойка лига

І від того отупіє!

Чортівська інтрига!

Ні, не на таку наскочив!

Годі нас морочить -

Відтепер хай плід твій клятий

Хробак в землі точить.

Швидко весь свій рід покличу

І сю жолудь глупу

Позриваємо дочиста

На велику купу,

Порозносимо по лісі,

Не матимем серця,

Позакопуємо в землю,

Щоб і слід затерся!»

Так зробила люта сойка,

Дуб лише хитався,

Шелестів палькатим листям,

Стиха мов сміявся.

А прийшла весна, по лісі

Кільці землю вкрили,

Наче кожда жолудина

Устала з могили.

А за пару літ круг дуба,

Мов діти, здорова

Рвалась весело до сонця

Молода діброва.

___________

Є такі сойки й між нами,

Що люто, раптово

Раді б вбити, закопати

Плодотворне слово.

Грозять, лають, обкидають

Болотом і густо,

Мов живцем у гріб пакують,

Та все дурно-пусто.

Не вмира живая думка,

Що душами править,

Ні кропило, ні крутило

Її не задавить.

Із тюрми, із нор підземних

Вирине здорова,

Як із жолудів заритих

Вироста діброва.

1913

ПРИТЧА ПРО ДВОХ РАБІВ

Присвячую Ользі Альбранд

Один могутній цар багато мав рабів,

На двох із них упав його великий гнів:

Від служби їх як стій відкликать він велів.

По справедливості чи лиш через помилку

Він, не вагаючись ані малую хвильку,

В далекий край обох заслать велів у зсилку.

До зсилки царський був прилучений наказ:

«У краю тім живіть, як кождий хоче з вас,

А цар покличе вас в йому догідний час».

То перший з тих рабів тій зсилці рад не рад,

Розжився в краю тім, поставив дім на лад,

Хазяйство там придбав, і сад, і виноград.

А другий, що себе невинним почував,

Про царський той наказ докладно міркував

І в краї тім себе у наймити наняв.

Зароблене складав, не тратячи нічого,

А як зарібку вже зложилось досить много,

Золотаря собі він напитав старого.

«О майстре, ось тобі за труд твій червінець!

Ось десять ще на відомий мені кінець:

Із них зроби мені ти золотий вінець».

«Твоєї, сину мій, догадуюсь біди,-

Промовив золотар.- Три місяці пожди,

По діло рук моїх тоді, здоров, прийди!»

Три місяці пройшли. До майстра раб прийшов.

«Вінець готов». Вагу в порядку він знайшов.

«Гаразд! В потреби день прийду по нього знов».

За роком рік минав. Про засланих рабів

Згадавши, цар обох покликати велів

І шле гонця, щоб їх обох назад привів.

Гонцеві тому дав такий твердий наказ:

«Тих засланих обох поклич вертать ураз

І під конвоєм їх сюди веди сей час».

До першого раба прийшов отой гонець.

«Здоров був! Висилці твоїй прийшов конець,

І кличе цар тебе у царський свій дворець».

Змішався раб. «Мене? Не в ласці я в царя.

Не відаю, що цар зо мною наміря,

Та ще боюсь, що він мені не довіря».

«Пусті твої слова,- гонець йому відрік,-

Твердий царів наказ, а ти служебний чоловік,

Під вартою підеш сей час, аби не втік».

«Помилуй! - скрикнув раб.- До царського двора

Мені вертать тепер не можна й не пора,

Бо тут надбав я гурт усякого добра.

Тут дім у мене свій, і сад, і виноград.

Царського наказу послухати я рад,

Дай тільки час мені з тим всім зробити лад!»

«Не можна, друже мій! Слова царя грізні,-

Відрік гонець.- Якби тебе я в чужині

Лишив тепер, то буть без голови мені».

А другий раб, наказ провідавши царя,

Вмить до знайомого побіг золотаря,

Ще як лиш ранняя заблиснула зоря.

«Добрий день, майстре! Будь з тобою ласка неба!

Веде мене в твій дім стара моя потреба:

Того, що в тебе я лишив, мені сьогодні треба».

Одержавши вінець, він з майстром попрощався,

І з хлібодавцями своїми розщитався,

І царському гонцю назустріч сам подався.

Зустрів його в півшляху. «Будь здоров!

Я знаю, що ти йдеш по мене. Я готов».

І, не вагаючись, з гонцем ураз пішов.

Отак оба вони в путь рушили вночі:

Один - сумуючи, кленучи й плачучи,

А другий - золотий вінець при собі несучи.

Прийшли перед царя із виразом тривоги.

Раб перший кинувся як стій цареві в ноги.

«О царю, твій гонець жорстокий був і строгий!

Не дав мені добро набутеє продать,

Не дав свій дім і сад віддать чи промінять,

Не дав для тебе дар достойний там придбать».

А другий раб стояв, ні слова не сказав,

А потім до царя зблизивсь, поклін віддав

І золотий вінець до ніг його поклав.

«Від твойого слуги отсе тобі привіт!

А ось тобі у дар моєї праці плід

Для сина твойого! Пануйте з роду в рід».

До першого рік цар: «Ти сердишся? Чому?

Гонець мій те зробив, що я велів йому.

Твій злочин ясний нам. Ведіть його в тюрму!»

Другому мовив цар: «В нелегкій пробі тій

Простояв вірно ти. Отак і далі стій

І будеш відтепер друг і дорадник мій».

На шляху життьовім ми всі в такім засланні.

Життя проводимо в борні, дбанні й старанні.

Хто з нас готов вертать по божому візванню?

1914

ПРИТЧА ПРО СЛІПЦЯ І ХРОМЦЯ

Багатий пан, господар домовитий,

На довший час мав дім свій полишити

Та виноград - та як би се зробити?

«Як виноград полишу на сторожу,

На неї я спуститися не можу -

Все об’їдять, змарнують ласку божу.

Одно, чи взять старця, чи молодця…

А ось візьму сліпця собі й хромця,

Чей, так дійду до ліпшого кінця.

Чого не вздрить сліпець, те вздрить хромець;

Де не дійде хромець, дійде сліпець;

Їх спілка ділу добрий дасть кінець!

Оба мій допильнують виноград:

Сліпець не бачить, хоч ввійде у сад,

Хромець же не дійде туди, де взять би рад».

Поїхав пан за своїми ділами,

Обох калік лишивши біля брами,-

Сей дуж очима, а другий ногами.

Сиділи сторожі в саду ні в сих ні в тих.

Хто б їх не знав, приняв би за святих

Аж восени, як виноград достиг,

Нудьгуючи, порік сліпець раз до хромця:

«Чи справді, чи лиш так мені ввижається,

Що чую пахощі від свіжого винця?»

«А ба, ввижається,- хромець сказав.-

Я часто вже крізь тин очима попасав,

Який чудовий плід там скрізь понависав».

«Чому ж ти скорше не сказав мені? -

Відрік сліпець.- А то ми, мов дурні,

Тут служимо при панському вині.

А за той час могли б не дармувати

І виноградом порозкошувати,

Щоб пан на нас не міг би кривдувати».

«Як ти се думаєш?» - хромець пита.

Сліпець

Берися скрива, як не йде спроста!

Не мож від голови, то зачинай з хвоста.

Хромець

Та по-якому ж се?

Сліпець

Бач, я сліпий, а ти

Хромий, ні вгору лізти, ані йти,

Але тебе я можу понести.

Двигну тебе, ти влізеш на паркан,

Пересадиш мене, ми в сад, і там ти пан:

Наріжеш винограду повен збан.

Отак вони день поза день чинили,

Що їли, а що продавать носили,

Но більшу часть саду опорожнили.

Ось осінь до кінця вже стала добігать,

І почали в дворі всі пана дожидать,

Почав хромець вночі не спать і сумувать.

І раз, сумуючи, сказав сліпцю хромець:

«Спустошили ми сад! А пан наш строгий грець!

Боюся, що лихий чекає нас кінець».

«Обдумав я се все,- сліпець рік без жури,-

Лиш мудрий будь, мене й себе не одури,

Як пан питатиме, ось як ти говори:

«Були грабівники в саду, я часто бачив їх,-

Та що ж, за ними я ні разу не побіг,

Сліпець хоч би й побіг, то б не побачив їх».

Вернув з дороги пан, свойому ділу рад,

І, дім оглянувши, пішов у виноград

І зараз розпізнав, який у ньому лад.

Побачив на грядках криві сліди хромця,

Під парканом сліди великих стіп сліпця

І знав, якого мав до своїх грон купця.

Побачив і хромець, що пан їх у саду,

І зараз зміркував: «Попали ми в біду».

Але сліпцеві він про сеє ні-дуду.

І пан велів у двір покликати сліпця

І, мов ніде ніщо, питає молодця:

«Ну, як же стерегли ви мойого винця?»

На се запитання сліпець, мабуть, не ждав

І рік: «На місці я при вході все сідав,

Нічого не чував, нікого не видав».-

«Се правда,- мовив пан.- При вході все гаразд.

Але ж із пробока була якась напасть».

Сліпець

Не знаю. Най про се видющий звіт вам дасть.

Пан

А від видющого нічого ти не чув?

Сліпець

Та чув. Щоніч в трубу сторожову він дув,

А вдень при мні на варті рідко був.

Пан

Значить, не обходив саду з тобою він?

Сліпець

Та як? Таж він хромий, я теж не вітрогін,

Хіба б напомацки ступав довкола стін.

Тоді пан повелів приберегти сліпця

І перед себе в двір покликати хромця,

Аби все вивідать в нього, як у видця.

Сей перед паном став, запитання не ждав,

Як стій на землю впав і тяжко заридав.

Пан, усміхаючись, на нього поглядав.

Пан

Я так і знав. Ну-ну, вставай і сльози втри,

І як і що було, по правді говори!

В тім мусило вас буть не два, але хоч три.

Хромець

Ні, лиш два нас було. А як на нас зайшло,

То най би з тим часом поганим прогуло.

Я знаю лиш, що я зробив найбільше зло.

Я різав виноград. Сліпець би був не вдав.

Я різав виноград і до збанка складав,

А що не з’їли ми, купцеві я продав.

«Ну, що се ти верзеш,- ніби озлився пан,-

Адже хромий ти, то як переліз паркан?

І нічого про те не знає твій кумпан.

Хромець

А пан питали, що він знає?

Пан

Не питав.

Але при допиті він без вини зістав.

Бо все, що він сказав, я справді так застав.

Хромець

Се пану ліпше знать. Я чоловік убогий.

Безсильні в мене, а здорові в нього ноги,

Не переліз би в сад я без його підмоги.

Пан

Ну, ще що вигадай. Се ж просто сміх!

Безсильний в сильного ти запотребив ніг;

То й як же ти його присилувати міг?

Хромець

Там, панцю, й силування не було,

А трафилося нам такеє зло,

Що не від мене, а від нього се пішло.

Пан

Ну, справді, ти не лиш хромий, але й дурний,

А той хоча сліпий, але умом міцний,

І заслужили ви оба на суд страшний.

І пан сліпця покликати велів,

І на судейський свій престіл засів,

І так обом оповістив свій гнів:

«Тому, що ти, сліпий, розумним показався,

Хоч винен, до провини не признався,

Ти нагороди в мене гідним стався.

В дворі тут дівка є, що носить воду;

Давно вже ласиться вона на твою вроду,

Її за жінку ти візьмеш у надгороду.

Вона тобі дасть раду і розраду,

А ти, не бачачи її ні спереду, ні ззаду,

Стерегтимеш її, як мого винограду.

А ти, хромий, що так мене тяженько укривдив,

Свій зиск над панську користь полюбив,-

Чи много ти на моїм винограді заробив?»

Хромець

Шість гривен, пане мій.

Пан

За сю тяжку провину

Сліпцеві дай із того половину.

Хромець

За поміч взяв її він в ту ж годину.

Пан

А, так? То ти з ним зразу й поділився?

Хромець

Та ні, се сам він із купцем згодився,

Мені ж три гривни дав за те, що я трудився.

Пан

А, так? Се збільшує іще твою провину.

Де ті три гривни?

Хромець

(кладе на стіл)

Ось вони.

Пан

У сю ж годину

Віддай сліпцеві й другу половину!

Тебе ж за те, що ти у своїй злобі

Так провинивсь, по своїй уподобі

Довіку я задержую при собі.

А виклад сеї притчі? Вибачайте!

До власних діл і змагань прикладайте

І як вам випаде, так викладайте.

Розпочато (перших 8 строф) у Криворівні д[ня] 11-12 вересня 1913, решту дописано у д[ні] 8-9 січня 1914.

ПРИТЧА ПРО КОЛЕСО

В Єгипті в давнину - не вадить теє знати -

Жив цар преславний, сильний і багатий,-

Сезострісом його я буду називати.

Той цар так загордів могутністю своєю,

Що їздить на коні, ані ходить землею

Не захотів, пиха ж його оповила змією.

Велів собі віз золотий зробити,

Камінням дорогим його приоздобити,

Та в упряж коней він не захотів гнобити.

Царів і королів, що мав в полоні много,

Він по черзі велів впрягать до воза свого,

Коли мав їхати до місця де святого.

А був він на язик проречистий, вимовний,

І часто, їдучи, пихи та злості повний,

Він пік царів-рабів, хто чим йому виновний.

Раз якось, їдучи в храм бога Сонця - Ра,

Завважив він, що віз набік все допира,

Немов при молодій йде в парі кляч стара.

І бачить, з тих один, що віз його тягли,

Понуривсь, мов чогось шукає на земли,

А потім озирнувсь, куди колеса йшли.

«Се що таке? - його Сезостріс запитав.-

Чи думаєш, що вже рабом буть перестав?

Чи, може, б з нагоди до втеки скористав?»

«Ні, царю,- мовив той,- свій стан я добре знаю,

Пільги не надіюсь і втеки не бажаю,

А ось на колесо уважно поглядаю.

Як правильно воно змайстроване! Дивись!

Кождіська часть його, що на вершку колись

Була, незмінно йде за нашим рухом вниз».

«Та се звичайна річ, не першина мені»,-

Сезостріс відповів.- «А нам же хіба ні?

Тепер ось ми внизу, а ти на вершині».

Ще раз на колесо уважно глянув цар,

І був йому немов якийсь від бога дар:

Царів-рабів звільнив, взяв у свої палати,

А в віз свій повелів лиш мулів запрягати.

Писано д[ня] 17 вересня 1914.

НЕ АЛЕГОРІЯ

Застрекотало в дерева вершині,

Якийсь там звірик мав гніздо в дуплі;

Підстерегли його дві хижії пташині,

На нього дружно кинулись у млі.

Він шарпнувся, їх крила злопотіли,

Та кігті міцно впились йому в тіло,

Всі троє враз униз вони злетіли;

Шуліки зараз принялись за діло.

Без крику, гладко постулявши крила,

Мов раді, що перемогла їх сила,

Швиденько дзьобають у нього очі.

Оце мені приснилось сеї ночі.

Писано 22 падолиста 1914.

ВІЙСЬКО ТІНЕЙ

ВОЄННА ПРИГОДА З р. 1167

Пішов Володар Глібович

На Полоцьк воювати;

Пішов Всеслав Василькович

Із мужами полоцькими

Супроти нього стати.

Володар же, дізнавшися,

Що виступа Всеслав,

Не дав йому зладнатися,

Із силами зібратися

Полкам його не дав.

Зненацька вдаривши на них,

Багато їх побив,

Ще більше у полон побрав,

І села їх палив та драв,

Шкід много їм робив.

Всеслав же скоро зміркував,

Що справа дуже кепська,

Що міг, дружини позбирав

І рушив до Вітебська,

В Давида Ростиславича

Він помочі благав.

Всеслав у Полоцьк увійшов,

Грізним тим полочанам

Присяг і хрест поцілував,

Що буде берегти їх прав

І буде добрим паном.

Та скоро запевнив себе,

Що з ними певна справа,

Він рушив на Вітебськ проти

Давида та Всеслава,

Щоб з ними до кінця дійти.

Прийшовши над ріку, що край

Вітебська обливає,

Став визивать до бою їх,

Але Давид, немов на сміх,

На бій не виступає.

Ріка - глубінь, мостів нема,

Перебрести нікуди.

«Чому Давид на бій не йде?» -

«Від брата помочі він жде»,-

Місцеві кажуть люди.

Був у Давида брат Роман,

І був він князь Смоленський,-

Його то звали і смольнян,

Не спішачи до бою й ран,

Давид чекав день-денський.

Аж раз опівночі було

Страшне, велике диво:

Від вечора ревло, гуло,

Гриміло, й блискало, й мело,

Аж раптом стихло живо.

Ряд за рядом, ряд за рядом,

Мов хвилі над рікою,

Помалу, мов з важким трудом,

На конях військо йде ладом

Над корчами й над осокою.

І тягнеться через ріку

Понад бурливі хвилі,

Немов Володаря полки

Приперти хоче до ріки

Валом на штири милі.

І наглий страх напав на всі

Володареві вої;

Ніхто не спав, а кождий ждав

Того, про що й не погадав,-

Руки холодної, мертвої.

І мовили Володарю

Ті, що при нім стояли:

«Чого ждеш, княже? Хочеш ждать

На те, чого ми ждали?

Ногам би радше знати дать!

Се військо йде Романове,

А там Давид чатує.

Сей до ріки притисне нас,

Той гріб нам у воді зготує.

Пропала наша справа всує!»

Тепер Володар зміркував,

Що справа справді кепська,

П’ятами швидко накивав,

Тікаючи з Вітебська.

Лиш страх сліпий за ним гонив,

А з війська тіней не зронив

Ніхто ані одного слова.

Воно повітрям потягло,

Невідомо куди пішло,

Немов розвіяна полова.

А вранці вигледів Давид,

Що втік Володар від облоги,

Пустив йому погоню в слід,

А він - дай боже ноги.

Погнав його дружину страх

По болотах та по лісах,

Там вітебщани й побрали

В полон усіх, що ще жили,-

Всеслава в Полоцьк привели

Й веселої музики звали.

22-25/XI [1914]

ІЗ ПОУЧЕНЬ БАТЬКА СИНОВІ

Ти питаєш, мій синочку,

Що значить зробити бочку?

Виберися в темний ліс,

Не шукай осик, беріз,

І не буде тобі згуба,

Як знайдеш старого дуба,

Що до сонця пишається,

В світлі й теплі кохається,

Стоїть простий, конаристий

І зимою не безлистий.

Як знайдеш такого дуба,

Шукай майстра-дроворуба,

Щоб зрубав його гарненько,

З гілля обібрав чистенько,

Пень порізав для вигоди

На метровії колоди.

Ті колоди з лісу взяти,

В сухім місці поскладати,

Ціле літо сохнуть дати,

Та кори з них не здіймати.

Зимова прийде пора,

Шукай майстра-бондаря;

Він поколе ті колоди

Рівно після їх уроди,

Потім зручно й вправно дуже

Їх вісним ножем поструже,

Так, щоб кожда в кінцях вужча,

В середині була тужча,

В кінцях шпуги пошпарує

Й два дубові дна зготує.

Коли каса позволя,

Поклич майстра-коваля;

Він тобі за півгодини

Дві тонкі залізні шини

В обручі зігне й знітує,

Для двох кінців приготує,

І ще два для середини.

Тоді бондарі два в спілці

Дно розложать на долівці,

А над ним обруч тримають,

В шпуги скалля дно вкладають;

Як довкола допакують,

Обручем усе змоцують,

А як перший в місці мають,

Вищий, ширший набивають.

Пройде добрая година,

Поки бочки половина

Зложена і щільно збита;

Далі праця знаменита:

Скалля рівно позгинати,

Обручі понабивати,

Дно другеє поладнати,-

Се далеко вже трудніше -

І струментів треба більше,

Скалля шрібами стягати

Та довбнями намагати,-

Бондарям се все не штука,

В тім їх досвід і наука.

А хазяїн домовитий

Гляне, втішний, не сердитий,

Гроші з гаманця виймає

І майстрів задовольняє,

Вмівши труд їх оцінити.

Бочку радісно огляне,

І йому враз ясно стане:

Ось яка її ціна…

Й скільки буде в ній вина,

А в вині тім для похмілля

Скільки шуму та весілля,

Скільки радості нової,

Скільки втіхи життьової.

Писано д[ня] 26.XI 1914.

ВІДДАНИЦЯ

Чи то в зимнії м’ясниці,

Чи на переднівку

Шкандибає кум до кума

Висватати дівку.

Оба були не близенькі,

Оба не багаті;

І застає кум у кума

Саму дівку в хаті.

«Нема твого тата дома?

Шкода мого ходу».

«Ні, вони пішли робити

Самим собі шкоду».

«А де ж мама?» -

«Та от вийшли

До третьої хати;

Лиш масності до тлустості

Треба їм дістати».

«І нема нікого більше?» -

Кум до неї мовить.

«Є ще в мене менший брат,

Та пішов на лови».

«О, то він собі стрілець?» -

«Стрілець, та не досить!

Що вб’є, то геть відкидає,

Що не вб’є, приносить».

Слуха кум, але самому

Якось дивно стало:

«Нібито розумно, але

Зрозумів я мало.

Чи твій тато одурів,

Став несамовитий,

Аби мусив якусь шкоду

Сам собі робити?»

«Ні, вони не одуріли,

Лиш там поза хати

Поперек своєї ниви

Пішли рів копати.

А мамуня рано встали

Та й пішли поволі

Аж до третьої сусідки

Позичити солі.

А браток собі нероба,

Та ловець хороший:

Сидить онде коло клуні,

Б’є в обшивці воші.³

А ви, певно, загостили

До нашої хати

Мого тата й мою маму

За мене спитати.

А питати у вас тая

Лиш одна причина,

Чи дасть мене тато й мама

За вашого сина.

А той син у вас нероба,

Байдики збиває,

Та не знак вам, що талан він

Незвичайний має.

І гостює тепер часто

Біда в вашій хаті,

Але вам самим не звісно,

Які ви багаті.

Ось надходять тато й мама

Переговоріться!

А за придане за мною

Не дуже сваріться.

Що вам тато схоче дати,

Все те відкидайте,

Що не схоче дати мати,

Того лиш жадайте!»

Слухав кум тієї мови

Витріщивши очі,

Вона ж йому побажала

Спокійної ночі.

Ввійшли старі, і кум з ними

Розпочав розмову,

Та відразу від старого

Одержав відмову:

«Хоч ти кум мій і товариш,

Мені не подоба

Дать дочку за твого сина,

Бо твій син нероба».

Дочка на те: «Не дам йому

Жодної догани;

Коли хто не має воза,

То добро і сани».

Тут старий в язик вкусився -

Ой, та й заболіло!

«Як ти, доню, так говориш,

Зовсім інше діло -

Не пожалую нічого

Для твойого віна:

Тобі - грунту половина,

А друга - для сина».

А кум каже: «Се ти, куме,

Не гаразд говориш.

Тим дочку не запоможеш,

Сина дідом зробиш».

«Як не хочеш мого поля,-

Став отець казати,-

То не знаю, що тобі вже

За дочкою дати.

Нема в мене волів зайвих,

Зайвої худоби:

Годі ж дочку віддавати

Отак для подоби».

Мати каже: «Як на добру

Личить господиню,

Маю для дочки готову

Шмаття повну скриню».

Дочка каже: «Не потрібно

Мені шмаття, мати;

Можете се для невістки

Своєї сховати».

Розсердилась стара мати:

«Ти, лиха личино!

Що ти з мене дурня робиш,

Недобра дитино?

Як не хочеш дівувати,

Треба ж вінувати.

Хіба маю за тобою -

Суху вербу дати?»

Дочка каже: «І так ваше

Життя незасібне;

Дасте нам лиш те по шлюбі

Що вам не потрібне».

На тім вони й розійшлися

І так ізійшлися.

У неділю до попа

Старі подалися.

Голосили оповіді,

Молодих звінчали,

Пообідали по шлюбі;

І музики грали.

Як прийшло благословиться,

Встали батько й мати.

Дочка каже: «Прошу мені

Суху вербу дати».

Заридала стара мати;

«Укрій, боже, віку!

Зробила ти мені, доню,

Велику публіку».

А староста дружбам каже:

«Одну раду майте,

Беріть пилу та сокири,

Ту вербу зрубайте!»

Ізрубали суху вербу

І внесли до хати,

Розкололи, аж із дупла

Сипнули дукати.

Отак мудра відданиця

Заміжньою стала

І в нероби-парубіки

Талан відгадала.

Бо ж із нього незабаром

Став купець багатий,

Що вмів не в одній потребі

Люд свій рятувати.

Писано д[ня] 27 падолиста 1914.

1915

ТРИ СТИРТИ

Там під горою, під бором

Їхали купці з набором,

Їхали звільна, не бігом;

Кругом рівнина під снігом,

Скрізь ниви й луги благодатні -

З гір чути стріли гарматні.

Слухають купці й міркують,

Стріли не перший раз чують.

Вже ось півроку минає,

Як в нашім краї гуляє

Марс той огнисто-червоний…

Їх він у крові не втопить,

Їм лиш один тепер клопіт:

Не стало паші для коней.

Коршми нема, ні оселі.

Купці бредуть невеселі,

Коні, знай, форкають різко.

Глянь, серед поля ліворуч,

Наче сестриці три поруч,

Три стирти сіна ось близько.

Купці вози зупинили,

Змови собі не чинили,

Скочили всі три у один.

«Ось нам підмога неждана!

Сіно якогось-то пана,

А пан же, чей, не голоден.

Пану ніяка там шкода,

А нашим коням вигода,

Надберем з кождої купи».

Що котрий сіно те рушить,

Зараз і ахнути мусить -

В кождій під сіном лиш трупи.

Писано д[ня] 26 січня 1915.

НА СМЕРТЬ М. ПАВЛИКА

Д[ня] 26 січня 1915 р.

Не жаль по страті друга з довгих літ,

Горожанина та письменника,

Товариша та співробітника

На вбогій ниві нашого публічного життя

Примушує мене в тій хвилі промовчати

Те, що належало б сказати

Над свіжою могилою його,

А та велика, постороння сила,

Якій тепер всі мусимо кориться.

В його особі всі ми втратили

Талановитого робітника, живу,

Чуткую силу, сівача зерен плодючих,

Завзятого поборника неправди

Та кривди людської, одного з тих

Будителів народної душі

Та свідомості, про яких ніколи

Не гасне пам’ять.

Належав він до тих людей, котрих

Хоч і зігне, але зломать не може

Нужда сього життя, котрі не бачать

Противностей і небезпеки там,

Де в душах їх присвічує ідея;

До тих, що не щадять противників,

Ані приятелів, де можуть на свій погляд

Добру загальному зробить прислугу.

Був щиромовний він, та щиромовність

Не все те самеє, що правдомовність.

Терпів багато, та терпів немало

Такого, що при іншім розумі

Міг оминуть, якби з чуттям палким

У парі йшла розвага.

Мир пороху його! Його заслуги

Історія оцінить, його ж хиби

Зі смертним тілом хай покриє ся могила!

Написано в днях 28 і 30 січня 1915 р.

SIC TRANSIT…⁴

Безхмарно, виразно, немов на тарелі

Твоя юність весела промчала;

Розсипалися твоїх утіх солов’їнії трелі,

Але твоя цнота мовчала.

Гаряче, бурливе було твоє літо,

Авантюр довелося немало прожити;

По хвилях фортуни твій човник скакав розмаїто,

Не час було взад оглядаться й тужити.

Була твоя осінь спокійна й багата,

Від бур життьових у безпечний сховалась ти кут;

Часом лиш грижа до твоєї загляне кімнати,

Загляне й відійде, немов скаже до себе «не тут».

Зима надійшла. Ти сидиш у тісній, теплій кліті.

Хоч хуга надворі, а в тебе тиша й благодать.

Глядять за тобою чужі та привітнії діти,

Забула й грижа в твій покій заглядать.

Та ось на поморщенім твоїм чолі

Щось замиготіло, мов споминка мила.

«Був вечір маєвий. Наш двір у багатім селі…

Чудовий сусід… І що я там, щось я згубила».

Писано д[ня] 19 квітня 1915 р.

ТАКОЖ ЗНАННЯ

Знай, коли де йти,

Щоб добро знайти;

Поки не знайшов,

Хоч лицем світи.

А як не знайшов,

Влад се, чи не влад,

Як раз відійдеш,

Не вертай назад.

15/IX 1915

«Ой, брязнула шибка…»

Ой, брязнула шибка

І збилася;

Се в вікно газдиня

Дивилася.

Ой, свиснула кулька,

Не злилася,

А газдиня кров’ю

Залилася.

На лаві дитина

Дивилася,

Як мама додолу

Звалилася.

Д[ня] 2/XII 1915

1916

ВО ЧЕЛОВІЦІХ БЛАГОВОЛЕНІЄ!

Нема ще миру, і не видно ще кінця

Великої, всесвітньої війни,

Якій рівні не знаю;

Вже міліони мученицького вінця

Вдостоїлись трохи не в кождім земнім краю,

І ще мир не достиг, не скоро й засвітає,

І віє в тій війні якийсь дух не ворожий;

Вояк про обов’язок свій питає,

Гинучи, кращий, ліпший час вітає,

Понад спустошенням щось віє, мов дух божий.

Надихані великим, світлим миром

Слова монархів та звитяжців у тім бою,

А поклики про мир підбиті чимсь нещирим,

Укритою ненавистю й злобою,

Чи фарисейством та самохвальбою.

Нехай же йде війна та своїм ходом,

Як повінь, розгулявшись поверх поля,

Хай розраховується тут і труду свого плодом,

І кровію дітей своїх народ з народом,

Поки достигне плід - велика добра воля!

Написано д[ня] 3 січня 1916 р.

ЩЕ НЕ ПРОПАЛО

[I]

Не раз думка гуляє

По ярах, по долинах,

Гриби в лісі збирає,

Зависа на вершинах,

Дише воздухом чистим,

Смерековим бальзамом,

Грає з сонцем огнистим

Над обваленим трамом,

Грає з мушок роями

Над потоком журливим,

П’є жадними устами

З джерела чисту воду

І вдиха прохолоду

Вдохом довгим, тужливим.

І дзвенить в душі повній

Оклик той невимовний:

«Чуй життя насолоду!

Чуй себе тут щасливим».

Але дійсність буденна,

Хоч зовсім не злиденна,

Хоч ту думку не гонить

З її раю земного,

Все-таки глухо дзвонить:

«Обійдешся й без того».

II

По ріці думка бродить,

Рибку-блискавку ловить,

На кленя поглядає,

Як хвостом він майдає,

Щупака тут підслуха,

Як з-під берега жбуха

Або як шмигнуть мусить,

Шуваром поворушить,

Чи на дні - о, відміно! -

Сит лежить, як поліно.

Інший раз, як забагне,

З кореня мнюха тягне,

Тягне й в сак заганяє,

Бо інак не спіймає.

Але дійсність сувора,

Вдаремнять усе скора,

Хоч ту думку не гонить,

Слово тихеє ронить:

«Бач, безсилеє тіло

Чого ще захотіло!

Бродів мало чи много -

Обійдешся й без того».

III

Часом думка не в гори,

А на народні збори,

На засідання ради,

На розправи громади

Заблукає несміла,

Чи нема їй там діла?

А колись там тривога

Була й слів перемога,

Були оплески й брава

Й не лиха була слава;

Тепер того не стало,

Та ніщо не пропало.

1.II [1916]

ЗОНІ ЮЗИЧИНСЬКІЙ

Не мовчи, коли, гордо пишаючись,

Велегласно брехня гомонить,

Коли, горем чужим утішаючись,

Зависть, наче оса та, бринить,

І сичить клевета, мов гадюка в корчи,-

Не мовчи!

Говори, коли серце твоє підіймається

Нетерплячкою правди й добра,

Говори, хай слів твоїх розумних жахається

Слямазарність, бездарність стара,

Хоч би ушам глухим, до німої гори,-

Говори!

Написано 3 лютого 1916 р.

ПРИЄМНИЙ ВИД

Приємний вид, коли бурхливе море

Після хуртовини втишається,

Коли після важких сльотливих хмар

Лазурем небо чистеє пишається,

Коли війна нелюдяна кривава

На мир переміняється,

І ворожнеча між двома людьми лукава

Щирою приязню устороняється.

Написано д[ня] 8 лютого 1916

КОМЕНТАРІ

До третього тому входять кращі поезії І. Франка, написані у 1900-1916 рр. і не включені ним до збірок. Частина з них друкувалася в періодичних виданнях, у збірниках та альманахах.

Автографи більшості цих творів зберігаються у відділі рукописів Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР.

1900

«Всякий легенди співа: атеїсти про муки месії…». Друкується вперше за автографом (ф. 3, № 222, с. 9). Автограф недатований. Датується умовно.

1901

Майові елегії. Перша, друга і третя елегії вперше надруковані в журн. «Літературно-науковий вісник», 1901, кн. 6, с. 244-246; елегія IV - в тому ж журналі, 1905, кн. 6, с. 182, елегія V - у кн.: Іван Франко. Твори у двадцяти томах, т. 13. З поетичної спадщини. Держлітвидав України. К., 1954, с 307.⁵

Всі п’ять елегій подаються за першодруками. Автографи (ф. 3, № 223, 264) не мають істотних розходжень із друкованим текстом. Зберігся чорновий автограф першої, другої і третьої елегій (ф. 3, № 263), що не має істотних розходжень з основним текстом. Датуються умовно.

Беклін Арнольд (1827-1901) - швейцарський художник-символіст.

Мейсоньє Ернест-Жан-Луї (1815-1891) - французький художник, автор історичних, батальних і жанрових картин.

1902

В альбом п[а]ні О. М. Вперше надруковано в газ. «Діло», 1908, 6 липня (23 червня). Вірш записаний в альбомі знайомої І. Франка Ольги Макаревич. Під віршем вказано місце і дату написання: «Криворівня, дня 24 серпня 1902». Подається за першодруком.

Збереглися два автографи вірша, що відрізняються від основного тексту. Перший (ф. 3, № 204):

У безсонну ніченьку,

Де сум - твій товариш,

Скільки передумаєш,

Скільки перемариш!

Перейдуть по серденьку

Довгими рядами

Всі щасливі спомини,

Мов веселі дами.

А за ними прикрості,

Смутки та невдачі,

Мов каліки біднії,

Жебраки ледачі.

У другому автографі (ф. З, № 232) вірш (датований 10 серпня 1902 р.) включено до циклу «Думки», куди входять ще такі твори: I. «Ой погляну я на поле»; II. «Світ дрімає. Блідолиций…» (див. «Нічні думи» у збірці «З вершин і низин»); III. «У безсонну ніченьку» і IV «Еге, небоже!»:

Еге, небоже!

Дурнями живемо,

Дурнями й помремо.

В тім тільки й діло,

Щоб наше дуренство

Всім в ніс не свербіло.

Під останнім віршем Франко зазначив: «Написано д[ня] 20 серпня 1902».

«Недаром сказано: голодний лях свистить…». Вперше надруковано в журн. «Література і мистецтво», Львів, 1941, № 4, с. 5-6, під заголовком «Муляр Никифір», без перших двох рядків, з датою «1902» (публікація М. Д. Деркач та О. І. Кисельова). Повністю опубліковано у кн.: Твори, т. 13, с 309-312. Подається за автографом (ф. 3, № 277).

1903

Стріли. Вперше надруковано в кн.: «З потоку життя», Херсон, 1905, с 19-22.

Збереглися два автографи твору: чорнова редакція, в якій відсутні шоста, сьома і п’ятнадцята строфи (ф. 3, № 305), і чистова редакція, автограф якої зберігається в Чернігівському літературно-меморіальному музеї М. М. Коцюбинського (фотокопія цього автографа - ф. 3, № 306). Подається за першодруком.

Дата, поставлена автором наприкінці життя до чорнової редакції автографа,- «Писано 1905» - помилкова. В листі до М. Коцюбинського від 28 червня 1903 р. І. Франко повідомляє, що посилає цей вірш для альманаху «З потоку життя» (укладений М. Коцюбинським та М. Чернявським, що вийшов у 1905 р. в Херсоні).

1905

Мелеагер. Уривок першої пісні. Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1910, кн. 4, с. 51- 55. Подається за першодруком. Збереглися автографи твору: початок - у Львівському музеї українського мистецтва (№ 13692), закінчення (сім рядків першої пісні) та уривок з твору, що не ввійшов до опублікованого тексту і який подаємо тут,- в Інституті літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР (ф. 3, № 267 і 268):

Усім богам, усім богиням честь!

Тим світлим силам, що кермують небом,

І землю на основах віковічних

Тримають незрушимо, простирають

Всещедру руку над солоним морем

І сушею, живу вдихають душу

У всякий твір, усім дають подобу,

Що мудрим пальцем у часі й просторі

Шляхи визначують всьому живому,

На золотій вазі людськую долю

Й недолю важать, не на лиця наші,

Не на одежу, ані на корони

Та почесті дивлячись, лиш на одну

Велику, чисту, нашим розумам

Недовідому передвічну правду.

Хор

Хвалимо Зевса-батька,

Престрашного громовержця;

Величаєм Аполлона,

Світгодовця, життєдавця;

Хвалимо святеє море,

Землю-матінку родючу;

Честь, хвала й високій Гері,

Матері богів блаженних.

Ойней

Усім богам, усім богиням честь;

Найпаче ж честь премудрій, непорочній

Палладі, путеводниці героїв.

Сім літ уже за сином Мелеагром

Тужили ми, ридали й сумували;

Сім літ, як він в далекую дорогу

З Гераклом рушив, Зевсовим нащадком.

Погиб Геракл через Кентавра пімсту,

А ми про сина вісточки не мали.

Аж нині він оплаканий вернувся,

Немов мертвий був, і воскрес, і радість

Вернув старим, надію жінці любій.

Мелеагер (Мелеа́гр - у давньогрецькій міфології учасник походу аргонавтів у Колхіду).

Понт - старогрецька назва Чорного моря.

Арго - в давньогрецькій міфології назва корабля, яким аргонавти плили по золоте руно до Колхіди.

Буркутська романса. Вперше надруковано в журн. «Життя й революція», 1926, № 8, с. 3, без останніх двох строф. Подається за автографом (ф. 3, № 236).

1906

«Ходить туга по голій горі…». Вперше надруковано в журн. «Неділя», 1912, № 21, с. 1, з приміткою «Писано в р. 1906». Подається за першодруком. Зберігся автограф твору (ф. 3, № 318), ідентичний із текстом першодруку.

Сійте більш. Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1906, кн. 10, с. 12, за підписом Невідомий. Датується умовно.

[З КНИГИ ПРОРОКА ЄРЕМІЇ].

«Я Єремія, син жерця Гількії…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, 1954, с 322- 323.

«По краю йду. Сади та виногради…». Вперше надруковано в журн. «Світ», 1925, № 5, с. 3, під заголовком «З книги пророка Єремії».

«Світ» - двотижневий, а потім щомісячний ілюстрований журнал ліберально-буржуазного напряму. Виходив у Львові 1925-1929 рр.

Зберігся автограф циклу (ф. 3, № 248), в якому останній вірш має ще такі рядки:

І вчув я голос: «Глянь на прут безлистий…

Що бачиш ти на ньому?» Мовив я:

«Один при однім пуп’янок сріблистий

З лущинок, наче очко, вигляда».

І мовив голос: «Глянь по всьому краю

Прутків подібних міріади скрізь:

А з кожного се сам я виглядаю

Очима власними…»

В кінці життя І. Франко відкинув ці строфи і під шостою строфою вірша «По краю йду. Сади та виногради» поставив дату «Написано р. 1906». Цикл подається за автографом (ф. 3, № 248). Назву дано за назвою останнього вірша циклу, дописаною рукою І. Франка в останні роки життя.

Патріот. Вперше надруковано у кн.: Іван Франко. Пісня і праця. Вибір оповідань і поезій. Львів, 1926, с. 164, Збереглися два автографи вірша: перший - чорнова редакція (ф. 3, № 243), що істотно не відрізняється від друкованого тексту, і чистова редакція (ф. 3, № 232), за якою вірш подається у нашому виданні.

Д. Б. («Я стовп, поставлений на роздорожжі…»). Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 326. Подається за автографом (ф. 3, № 243). Датується умовно.

Д. Б. - мабуть, Богдан Дідицький, що в 1906 р. видав спогади «Своє - життєвії записки».

«Посварилась сойка з дубом…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 327-328. Подається за автографом (ф. 3, № 292). Датується умовно. Цей вірш у редакції 1878 р. (автограф ф. 3, № 216) мав такий вигляд:

СОЙКА

Посварилась сойка з дубом,

А за що, й сам чорт не втне.

Враз він ї - «врагом», «нелюбом»,

«Гниллю» і «революційоне…»

«Всього лісу він закала»,-

Крекче сойка на клену.

Хоть би-м прем здихати мала,

Жолуді його й не ткну!

Бо не то, щоб ту паскуду

Другі їсти не могли,

Де ї найду, сей час буду

Загрібати всю в земли!»

Дуб на теє головою

Захитав: «Лиш загрібай,

А з тих жолудів весною

Зійде, ввидиш, новий гай!»

«Що ж се має означати,

Що в тій байці за мораль?» -

«Друже, хоть мя вбий на паль,

Того й сам не втну сказати!»

«То пощо ж таке й писати?» -

«От, писалось! Так собі!

Цур, волиш ми розказати,

Як судили соц’ялі…»

1913

Притча про двох рабів. Вперше надруковано в журн. «Сяйво», 1913, № 4, с. 102-103.

Подається за першодруком. Датується умовно.

«Сяйво» - літературно-мистецький місячник демократичного напряму, виходив у Києві 1913-1914 рр.

1914

Притча про сліпця і хромця. Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 376-381. Подається за автографом (ф. 3, № 233).

Вірш є переробкою давньоруського оповідання XII ст. «Притча о тѣле человѣцьствѣ, и о души, и о въскресении мертвых». Про це оповідання І. Франко написав широку наукову розвідку «Притча про сліпця і хромця» («Причинок до історії літературних взаємин старої Русі») і надрукував її в «Сборнике по славяноведению» (1905). Меншу розвідку «Притча про Сліпця і Хромця». Пам’ятка староруського письменства» І. Франко вмістив у журн. «Неділя», 1912, № 37, с. 3-5.

Притча про колесо. Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 382-383. Подається за автографом (ф. 3, № 233). В автографі І. Франко зазначив джерело твору: «За Теофілактом Сімокаттою «Історія цісаря Маврикія», кн. VI, розд. 11».

Не алегорія. Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с 384. Подається за автографом (ф. 3, № 232).

Військо тіней. Друкується вперше за автографом (ф. 3, № 232, с. 167-168).

Із поучень батька синові. Вперше надруковано в газ. «Літературна Україна», 1966, 26 серпня, с. 4. Подається за автографом (ф. 3, № 232, с. 169-170).

Відданиця. Вперше надруковано в газ. «Літературна Україна», 1966, 26 серпня, с 7. Подається за автографом (ф. 3, № 233).

Три стирти. Вперше надруковано у кн.: «З великого часу. Воєнний літературно-науковий збірник», Львів, 1916, с. 48. Подається за автографом (ф. 3, № 232). В автографі до вірша зроблено примітку: «На основі оповідання мого братанича Антона Франка».

На смерть М. Павлика д[ня] 26 січня 1915 р. Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 385-386. Подається за автографом (ф. 3, № 232). В автографі до вірша зроблено примітку:

«Зараз по смерті М. Павлика де в кого з його прихильників виринула думка устроїти йому величний та многолюдний похорон без попа, згідно з його останньою волею […]. Се оказалося неможливим, і дехто з проводирів національно-демократичної партії, до якої покійний як член радикальної партії, все ставився вороже, устроїв похорони зі звичайною панахидою та в супроводі духовних - пароха Успенської церкви (Ставропігії) о. В. Давидяка та його сотрудника - і звичайної церковної процесії при участі публіки. Була думка, аби хтось зі знайомих покійного - з його сопартійників ані одного визначнішого члена не було тоді ві Львові - виголосив над його гробом коротку промову. Я зголосився як довголітній товариш покійного, та хоча мій особистий [виступ] на похороні признано з деяких причин невідповідним, я в день перед похороном написав ось який концепт промови, який міг би був виголосити хтось із молодіжі:

«Не жаль по страті горожанина й письменника, товариша й співробітника на ниві публічного життя змушує мене в тій хвилі промовчати те, що слід би було сказати над його могилою, але та велика постороння сила, котрій ми тепер усі мусимо коритися.

В особі Михайла Павлика ми стратили талановитого робітника, завзятого поборника неправди та кривди людської, одного з будителів народного духу та народної свідомості, яких пам’ять не гасне ніколи.

Він належав до тих, котрих хоч і гне, та не може зламати життєва нужда, котрі не бачать противностей там, де їм присвічує вища ідея, і не щадять ні противників, ні приятелів там, де можуть, як їм здається, послужити загальному добру.

Його заслуги оцінить історія; його хиби враз із його тілом нехай покриє оця могила!

27.I 1915».

Одначе російська (царська) влада не позволила виголосити над гробом ані духовної, ані світської промови.

Львів, д[ня]12 мая 1915 р.».

Невиголошена промова Франка була основою його вірша «На смерть М. Павлика».

Sic transit!.. Вперше надруковано в газ. «Літературна Україна», 1966, 26 серпня. Подається за автографом (ф. 3, №. 232, с 177-178).

Також знання. Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 387. Подається за автографом (ф. 3, № 232).

«Ой, брязнула шибка…». Вперше надруковано в газ. «Українське слово», 1916, № 6, під заголовком «Воєнна картинка». Подається за автографом (ф 3, № 232). Зберігся ще один автограф (ф. 3, № 232) під назвою «Два столівника», дещо відмінний від опублікованого І. Франком:

Шибка брязнула

І збилася,

В вікно газдиня

Дивилася.

Кулька свиснула

І впилася,

За грудь газдиня

Вхопилася.

При ній дитина

Дивилася,

Як мати на землю

Звалилася.

«Українське слово» - щоденна газета буржуазно-націоналістичного напряму. Виходила у Львові 1915-1918 рр.

Во человіціх благоволеніє! Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 388. Подається за автографом (ф. 3, № 232).

Ще не пропало. Вперше надруковано в журн. «Література і мистецтво», 1941, № 5, с. 12. (Публікація М. Д. Деркач та О. І. Кисельова). Подається за автографом (ф. 3, № 232). Датується умовно.

Зоні Юзичинській. Вперше надруковано в «Календарі на 1919 р.» (Львів, 1919), ч. 3, с. 16. Подається за автографом (ф. 3, № 232).

Зоня Юзичинська - студентка Львівського університету, що піклувалася про Франка під час його хвороби в останні роки життя.

Приємний вид.- Друкується вперше за автографом (ф. 3, № 430, с. 435).

ПОЯСНЕННЯ СЛІВ

А́бшит - відставка, увільнення від військової служби; документ про таке увільнення

Ака́фіст - урочисто-хвалебний церковний спів

Алю́мн - семінарист, казеннокоштний вихованець

Аморе́ти - амури

Андро́ни плести - вести пусті розмови, теревенити, плести нісенітницю

Асекура́ція - забезпечення, страхування, гарантія

Баді́ка - ввічливе звернення до старшого брата чи старшого віком чоловіка

Ба́зьки - сережки вербового або березового суцвіття

Ба́нда - компанія, ватага; гурт музик, оркестр, капелла

Бані́та - вигнанець, підданий остракізму

Без поли́ки - без сліду

Безхосе́нний - безкорисний, невигідний

Бештани́на - голяк, безштанько, голодранець

Боз (бзи) - тут: бузок

Блава́тний купець - торгівець шовками

Бляма́ж - компрометація, сором, конфуз

Бомба́ст - високопарно-претензійна мова, пустомельство

Бра́нжа - галузь промисловості чи торгівлі, люди певної галузі

Бости́ (від «бодать») - брати на роги

Варста́т - верстат, майстерня

Варца́б(а) - лутка, парапет, підвіконня

Ва́фенпас - документ на право мати зброю

Ве́дро - ясна погода

Ве́рвиці - разки намиста з перлів чи коралів; чотки

Вере́та - рядно

Виро́чня - пророцтво; оракул

Висці́ги - перегони, змагання в бігу

Відпору́чник - уповноважений, представник

Ворохо́бити - бунтувати

Гарбова́ння - обробка шкур, чинбарство і кушнірство

Гир - біда, важкий удар

Гицлі́вка - місце, де знищують бездомних собак

Глого́вий - глодовий

Глота́ - натовп; шеренга, тіснота, давка

Глоти́тися - товпитися

Горе́нда - страхіття, нечувана, жахливо-обурлива річ

Го́рстка - пучок чого-небудь

Го́тур - глухар

Гри́жа - журба, турбота, печаль

Грузь - грузьке болото

Густо́вний - до смаку

Дамасце́нка - шабля дамаської сталі

Двіре́ць - вокзал, залізнична станція

Дево́тка - святенниця, ханжа

Діста́нс - дистанція

Дра́чі - побори, податки, здирства, тяганина, сварки

Дуфа́ти - покладатися на когось, на щось

Жва́ти - жувати

Жи́вло - основа живого, стихія, матерія

Заги́ритися - втратити все, збідніти, збанкротувати

Задилькота́ти - задрижати, затрястися

Загла́да - цілковите знищення

Заня́дра(и) - надра, нетрі, суспільне дно

Зарі́нок - рівне місце близько ріки, поросле травою, де літом у неділю збирається сільська молодь

Зблязо́вання - притуплення уваги, байдужість до всього

Зво́ри - провалля в горах

Здвиг - стихійно наростаюче людське стовпище, людський тиск

Злі́сний - лісник

Злу́да - ілюзія, омана

Змо́ра - примара, кошмар, марення у сні

Знітува́ти - з’єднати, спаяти, склепати

Зух - молодець, смільчак

І́льма, ільмак, ілем - дерево (в’яз, берест)

Імпертене́нція - зухвала брутальність, грубість

Калама́нція - клопіт, нещастя

Камера́льний - казенний, державний

Ка́муз - дрібні шматочки, друзки, шмаття

Ка́ня, канюк - птах з родини яструбових

Капо́та - капот, давній верхній одяг, лапсердак

Капту́р - кобка, капюшон

Каса́рня - казарма

Ки́мвал - цимбали

Ки́чера - лісиста гора з голим верхом

Клепта́ти - говорити те саме, нарікати на щось

Кляча́ти - стояти на колінах нерухомо

Ко́нар - товста гілляка, відгалуження стовбура

Конгру́а - службова платня католицького духовенства

Конце́пт - гадка, міркування, думка

Корко́ші - «взяти на коркоші», на плечі

Кра́са, кра́сий - строкатий, барвистий

Крепірува́ти - дуже бідувати

Криївка - схованка

Кріс - рушниця

Кти́тор - церковний староста, засновник, фундатор

Куре́нда - обіжник, циркуляр

Ле́гіт - легкий теплий вітерець

Ле́да - незмінна частина складних слів: леда-що, леда-кого, леда-як, леда-хвилини - будь-що, будь-кого, будь-як, щохвилини

Лепе́ти - базіки

Ли́лик - кажан

Лі́ска ма́га - чарівна паличка мага

Ліцитува́ти - продавати з молотка, з публічного торгу

Лото́чити - дошкуляти, «гризти голову»

Ля́рва - тут: страшна маска, примара

Мамо́на - у древніх сірійців бог наживи, багатства; переносно: віддаватися Мамоні - служити фальшивим ідеям

Манджа́ти - йти поспішаючи

Матня́ - середина, заглиблена частина невода; в переносному значенні опинитися в безвихідному становищі - значить потрапити в матню

Ме́ва - чайка

Му́шля - черепашка, раковина

Нагара́тати - набити, побити

На́глити - нетерпляче підганяти когось

Напра́ва - ремонт, поправка

Небо́й - смільчак

Нови́цька служба - служба новика в монастирі

Нуро́к, нуре́ць - ниряльник, водолаз

Ну́та - нота

Оба́рінок - бублик, крендель

Оборі́г - піддашшя для сіна на чотирьох стовпах, яке при потребі можна то опускати, то підіймати

О́брус - скатертина

Офе́рма - неповороткий, невимуштрований вояк-новобранець, «гарматне м’ясо», жертва війни

Параплі́ - парасоля

Па́цькати - ритися, мов порося (паця)

Пивни́ця - погріб, підвал

Плай - гірська стежка

Поблі́ка (публіка) - ганьба, скандал

Погре́б - похорон

Пома́на - привид, потороча, дивна поява

Портепе́ - ремінь (плечовий чи поясний) носити зброю, портупея

Потратува́ти - понівечити щось

Прозелі́т - людина, що прийняла інше вчення, неофіт

Пря́сло - лозове кільце у хвіртці чи у воротах; ланка в ланцюзі

Пео́ти - прикрощі, неприємності, шкода, біда

Пуці́вка - прочухан, догана

Раме́на, рам’є - плечі і руки, обійми

Ревере́нція - пошана, повага, шанування

Резигна́ція - відмовлення від чогось, примирення з долею

Резолю́тно - рішуче, енергійно, сміливо

Ре́тязь - ланцюг, ланцюжок

Рога́чка - шлагбаум, міська застава на дорозі для збору податку за проїзд

Ру́ни - знаки старогерманської писемності; народний карельський і фінський епос

Сакрамента́льний - священний, заповітний

Сепара́тка - окрема кімната, кабінет

Си́гла - смерека європейська, гілляста лише вгорі; тут: місце, поросле смерековим лісом

Сигне́т - перстень з печаткою

Ска́за - вада, огріх, порок

Скимн - молоде дике звіреня, левеня

Скиндя́чка - стрічка, що прикрашає голову дівчини

Ско́чно - від «скачний» - танцювальний

Скру́ха - толкування

Слі́г (слоги) - сильце, пастка на звіра чи птицю

Со́пух - смердючі нафтові випари, газ

Сорбе́т - напій

Спиж - бронза, мідь, метал для дзвону

Ста́ція - квартира, постій, стоянка, станція (будь-яка)

Стру́пішілий - зотлілий

Та́ний - дешевий, невисокий (процент); низькопробний

Теле́нь - означення звука в словосполученні ані телень, ні звука

Теле́нити - торохтіти, видавати звук дзвінка чи сопілки (теленки)

Теорба́н - музичний інструмент на зразок лютні

Топели́ця - потопельниця

Трам - колода, стовбур, тягар

Тра́цька робо́та - лісопильна робота на тартаку

Трач - пильщик

Трен - шлейф

Три́на - стерте сіно або солома, з’їди; тирса

Три́нгельд - дрібні грошові подачки, «чайові»

Тро́щ’є - лісова поросль, пруття, хлющ

Тру́мна - труна, домовина

Труча́ти - штовхати, відкидати з дороги

Угу́рний, огу́рний - сварливий, впертий, непокірний, непримиренний

Уло́мний - кволий, каліка

У́чта - бенкет, вшанування когось

Ферва́льтерка - завідувачка

Фігу́ра - хрест з розп’яттям край дороги

Фі́мфа - грубий недоречний жарт; удавати фімфу - вдавати ображеного

Хаба́з, хабу́р - бур’ян, бадилля, хлющ

Халамби́ - безладдя, замішання; баламут, халамидник

Хо́пта - бур’ян

Хо́сен (хісни) - користь, зиск

Цабани́ти - лаяти, проклинати, кричати

Це́лебс - нежонатий піп, що дотримується целібату

Целіба́т - безшлюбність, обов’язкова для католицького духовенства та православного чернецтва

Ціпу́щі сніги́ - чіпкі, холодні

Цю́па, цю́пка - мала темна кімната, комірчина; тюремна камера

Ця́та - крапка, цятка, пляма

Чапі́ння - безнадійно-байдуже очікування чогось, бездіяльність

Чапі́ти - знітитися, сидіти скорчившись, безнадійно чекати

Че́рес - широкий ремінний пояс

Шанжова́ння - спекуляція грішми, валютою, шахрайство

Шару́га - буря, заметіль

Ши́батися - метатися, кидатися з одного місця в друге

Ши́зма (схизма) - розкол, єресь, так католики називають всіх іновірців

Шлеп - шлейф

Шляба́нт - шлагбаум

Шпихлі́р - громадський амбар для збіжжя, гамазей

Шпунт, до шпу́нту - до кінця, до дна, дощенту

Шува́р - лепеха, татарське зілля

Шу́тер - дрібне каміння з піском, жорства, щебінь

Я́ма - нафтова копальня, примітивна шахта; холодна, буцегарня

Яр - ярий, весняний, сповнений сили, палкий, пристрасний

Яскиня́ - печера

Франко І. Я.

ПОЕЗІЇ, ЩО НЕ ВВІЙШЛИ ДО ЗБІРОК

(1900-1916)

збірка поезій

078

Друкований текст для вичитування взято з:

Іван Франко. Зібрання творів у п’ятидесяти томах.

т. 3. Поезія. Київ, «Наукова думка», 1976.

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Більшість електронних текстів взято з сайту https://www.i-franko.name/

© Остаточне вичитування, форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2020

© Електронна бібліотека

класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2020

¹ - Третій том 50-ти томного видання творів Івана Франка ми розбили на п’ять частин. Це зроблено для зручності завантаження книги. Прим. «Відкрита книга».

² - Я чоловіколюбець (грецьк.).- Ред.

³ - Наша народна анекдота про стрільця, що відкидає те, що вбив, а несе додому те, чого не спіймав, належить до найдотепніших вигадок людового дотепу і має собі широку рідню в традиціях різних народів. Найстаршим оказом, а може, й джерелом тої традиції можна вважати старогрецьку епіграму «Рибаки», приписану Гомерові.

⁴ - Так минає (лат.).- Ред.

⁵ - Далі буде скорочено: Твори, т. 13.