Франко І. Я.

ДАВНЄ Й НОВЕ

Том 3

зібрання творів

у 50-ти томах

Частина 3¹

ПЕРЕДНЄ СЛОВО

Видана в р. 1898 накладом студентського товариства «Академічна громада» збірка моїх поезій «Мій Ізмарагд» розійшлася вже досить давно, і ще в р. 1909 ухвалила дирекція Українсько-руської видавничої спілки приступити до нового її видання. Я вважав відповідним зробити се видання не повторенням першого, як було з київським виданням «Зів’ялого листя», що вийшло при кінці минулого року з датою 1911, але справді новою книжкою, що мала би самостійний літературний інтерес супроти першого видання. Сам характер збірки, що наслідував потроху староруську збірку поучень та оповідань, відому під назвою «Измарагд», робив можливим розширення її рамок. Я постановив передрукувати тут цілий ряд своїх віршів, писаних протягом 32 літ, які не ввійшли в давніші мої збірки, а особливо в друге видання «З вершин і низин». Розширивши сам зміст збірки із шістьох на дев’ять розділів, я збагатив деякі розділи першого видання досить значним числом нових поезій, особливо розділи «Паренетікон», «Притчі» та «Легенди», а надто зложив один просторий розділ із принагідних віршів, писаних протягом 30-ліття 1878-1907, п[ід] з[аголовком] «Із злоби дня» і подав на закінчення збірку віршів, призначених для співу, які почасти ввійшли вже в уста широких мас нашого народу і подавали в певних хвилях нашого народного життя оклики, бойові гасла та провідні думки народних рухів.

Переважна часть сеї збірки, що являється під новою назвою - «Давнє й нове»,- так само, як і збірка «Мій Ізмарагд», має метою популяризацію багатого скарбу поезії та життєвої мудрості, що міститься в нашім старім письменстві, досі так мало відомім не лише широким народним масам, але також, а може, навіть і ще в більшій мірі, освіченим верствам нашого народу. Власне в сьому напрямі я досить значно новими творами розширив відповідні розділи давньої збірки. Друга характерна прикмета тої давньої збірки, зазначена головно розділами «Поклони», «По селах» і «До Бразілії», виринає в оцій новій збірці ще виразніше не тільки розширенням розділу «Поклони», але особливо розділами «Із злоби дня», та «Гімни й пародії». Розуміється само собою, що різнородність змісту тих розділів відповідає хоч потроху різнорідності тих явищ публічного та особистого життя, що заповняли останнє 30-ліття. Не можу нарікати на те, щоби при всій обмеженості моїх приватних відносин те життя було вбоге та монотонне. Навпаки, воно дало мені такі враження і такі життєві досвіди, особливо в трьох остатніх роках, якими не кождий може виказатися.

У отсій збірці я навмисне пропустив ряд віршів, друкованих у «Друзі» 1874-6 років, збірку «Балади і розкази», видану 1876 р., та віршу «Чигиринський хрест», друковану в календарі на 1877 р. п[ід] з[аголовком] «Дністрянка», деякі польські вірші, друковані в «Новім зеркалі» та в польських публікаціях, і вірші, публіковані в «Дзвінку». Може, коли трапиться нагода притулити їх до якої нової збірки. Те, що взято до сеї збірки з давніших публікацій, зазначено докладно при кожнім творі.

Львів, дня 30 марта 1911

ПОКЛОНИ

I. НЕНАЗВАНІЙ МАРІЇ

Хоч забудеш ти за мене,

Я за тебе не забуду;

Незліченними гадками

Все тобі являться буду.

Сизий голуб промайне,

Ти згадаєш, моя мила:

«А він так любив мене!

Чом його я не любила?»

Божа пчілка над цвіток

Пролетить, і ти спом’янеш

Своє слово: «Цить там, цить,

Бо нічого не дістанеш!»

На стіні павук снує

Претонісінькую сітку,

І згадаєш ти своє

Нудьгування в своїм світку.

Чи комарик забринить

На вікні твоїм весною -

Ти згадаєш: «Так співав

Він, сумуючи за мною».

Чи закрякає ворона,

То згадається тобі:

«Чом же я [і]з ним зірвалась

Ік життєвій боротьбі?»

Чи камінчик в воду кане,

Ти згадаєш лиш одно:

«Як я в те багно погане

Провалилась аж на дно!»

Не гони тих дум від себе -

Все одно не відженеш:

В супроводі їх, сумная,

Аж до гробу доплинеш.

І як блискавка заблисне,

То в її огні громовім

Ти побачиш нехотя

Образ мій в вінці терновім.

II. ДО МУЗИ

Знов кличеш ти мене, моя богине,

В непроходимі нетрі тих часів,

Де правда родиться і правда гине

І де луна ігровище бісів.

У світ краси й гидоти, в море сине,

В аркани злуд, у тайники лісів,

В вир пристрастей, в огонь, що ввік не стине,

І в заколот небесних поясів.

Нехай і так! Підем, моя ти люба!

Скуштуємо ще раз утіх земних

І зирнемо в той вир, де всьому згуба.

Ще раз пройдем по сховищах тісних,

Де жах, і жаль, і мрії, й дійсність груба,

І втомимось, і заснемо по них.

III. ЧЕСТЬ ТВОРЦЕВІ ТВАРІ!

(Уривок)

Коли у прасвітовій темній хмарі

Крутилося усе в безумному безладді

І всі живла, немов шаленії вихри,

Клубились, билися в безцільній, дикій зваді,

І рвалися в безмір, і гривами трясли

Огненними, лиш спустошінню раді,-

Тоді ще не було його.

Коли в тій бурі звіялись атомів міріади,

І покотилися в безмірі ясні кулі,

І потяглись хвостами зір плеяди,

І молочні дороги в тих світів намулі,

І устали́лася вага важенна

На етері тонкім, і рух безмежний

Став правильний, до цілості належний,

І цілість стала ясна і блаженна,-

Ще не було його.

Коли земля в горючій мряці кисла,

І укладалися всі сили в повну зв’язь,

І тьма предвічна всю ту масу тисла,

І клекотів огонь, і в парі грузь пеклась,

І колихалося кипуче море глини,

І піврідкі ще маси гір,

Немов гігантські хвилі, то в безмір

Здіймалися, то бовтались в долини,-

Ще не було його.

Коли земля устоялась і море

Заперлося в могутні береги,

Ще лиш Вулкан предвічний в неї боре

Нутро й здвигає гори, як стоги,

І лавою руйнує все, що мляве

Наслоїлось у водах, намулах,

І потряса тверді землі підстави,

І валить те, що сам угору тяг,-

Ще не було його.

Коли відвічні мли густі протали,

І сонячна вказалася блакить,

Понурі хмари сонцем рожевіти стали,

І море тихло, й шум лягав спочить,

І в намулах огрітих щось новеє,

Щось млявеє, м’яке, вогке, слизькеє

Ворушиться, закльовуваться стало,

І все росло, і більшало, й зростало,-

Ще не було його.

ПАРЕНЕТІКОН

БАГАЧ

1

Свічку поставив ти в церкві перед образами, багачу!

Добре зробив ти: ось бач - ярко та свічка горить.

Глянь, ось убогий до церкви прийшов, що його ти покривдив,-

Сплакав і важко зітхнув - свічка погасла твоя!

2

Вбогому даток ти дав, о багачу,- се добре зробив ти!

Глянь, онде слуги твої, твоїх волів пасучи,

Потратували всю ниву убогого твого сусіда,

Що через кривди твої мусить по жебрах іти!

Глупий! Ти бога здурити гадаєш сим датком мізерним,

Кривда ж твоя, наче грім, супроти тебе гримить!

3

Не мав багач що ліпшого робити,

Приобіцяв цареві дань платити.

Коли багатство в багача пропало,

Цареві все віддай - і того мало.

Обіцянка пожерла всю мамону,

В ярмо запрягшися, тягни до скону.

«Поворож мені, циганко, чорноока Цоро…»

«Поворож мені, циганко, чорноока Цоро,

Чи діжду я днів щасливих, дороблюся скоро?»

А циганка із долоні узяла читати:

«Будеш,- каже,- чоловіче, сім літ бідувати».

«Сім літ? Ну, се ще стерпів би. Що ж потому смикнеш?» -

«А потому, чоловіче, потому привикнеш».

«Не хвалися родом своїм, що ти благородний…»

Не хвалися родом своїм, що ти благородний,

Най діла твої покажуть, чи й чого ти годний.

Коли скажеш: «Батько пан був, а брати святії,

Мати до всіх милосердна»,- то не май надії,

Коли сам ти, наче вовк той, вівці жреш чужії.

«Інша слава сонцю, інша місяцю…»

Інша слава сонцю, інша місяцю,

Інша звіздам, що на небі сяють.

Різна вартість тварей: пса, осла, гадюки,

Що сю всеплодючу землю заселяють.

Між людьми так само здібні й неподібні,

Праведники й грішні різну вартість мають.

«Як маю вірити тобі…»

Як маю вірити тобі,

Коли ти впертий, як осел,

Береш на роги, як бугай,

І ржеш, як огер, на жінок

І наїдаєшся, як пес

Або неситий той медвідь,

Коли ти злобний, як верблюд,

Падкий на згубу, наче вовк,

Сердитий, наче ящірка,

Жалиш, неначе скорпіон,

Лукавий, наче та змія,

І серце повне всіх проказ?

«Нема чоловіка, в котрого…»

Нема чоловіка, в котрого

Не було б добра, окрім злого,

В котрого, крім гнилі й зопсуття,

Не було б в душі щось цілого.

Вівця не здичіє ніколи,

А вовк освоїться не може,

Бо рід його дикий від віку;

Не те в твоїм серці, небоже.

Хоч в путах законів природи

Воно волю вольную має:

Захоче, то робиться добрим,

Захоче, на зле намагає.

«Коли побачиш праведного в муках…»

Коли побачиш праведного в муках,

В терпінні, болях і в тяжкій неволі.

Як він терпливо і без нарікання

Несе тягар свій, не клене нікого,

То знай, що певність ту нерукотворну

Сам бог вложив йому на теє в душу,

Щоб він своїм терпінням і змаганням

Зміцняв життя найглибшії основи.

Коли побачиш грішних і неробів,

Що в розкошах живуть і в марнотратстві

Людською кривдою та самохвальством,

То не ревнуй на божу справедливість,

Бо знай, що, вичерпавши все се,

Що їм життя такеє дати може,

Вони банкротами і жебраками

Опиняться в великім царстві духу.

«На те птахам крила природа дарила…»

На те птахам крила природа дарила,

Щоб людськії сіті вони оминали;

На те людям книги мудрі укладали,

Щоб людськії страсті вони гальмували.

Бо людськії страсті різних різно зводять,

То нагло, то скрито, як злодій, приходять.

Одних непомірним гнівом надувають,

Других завидющим жалом затрувають;

Одного на підлу крадіжку наводять,

Другому розпусту смішками солодять;

Одних учать п’янства, що вводить їх в лютість,

А в інших прегорду наострять надутість;

Одних заставляють над грошем трястися,

А інших людською кривдою пастися;

Одних заставляють у танцях скакати,

А інших навчають день і ніч лежати,

Щоб тільки людськеє чуття обмежати.

«І се треба, брате, в повинність вмінити…»

І се треба, брате, в повинність вмінити:

Не спасе нас місце і рід іменитий,

Як божої волі не будем чинити.

Бо котре ж то місце було щасливіше,

Котре пробування було приємніше,

Як Адама й Єви в раї найвчасніше?

Та коли від ласки божої відпали

І заповідь божу, хоч малу, зламали,

То той рай і блага всі його втеряли.

Хто каже: «В сім світі спасатися годі,

Бо жінка, і діти, й рід на перешкоді»,-

Той сам себе дурить, немудрий по шкоді.

Бо з кождого місця бог людей приймає,

Хто на сьому місці повинність сповняє,

Яку теє місце на нього вкладає.

«Сам лицемірствує з собою…»

Сам лицемірствує з собою,

Хто людським горем і журбою

Турбується з самохвальбою.

Хто при пирах або в гостині

Багаті сипле милостині,

Гроша ж не дасть своїй дитині.

Для людської хвали й реклами

Будує тріумфальні брами,

А свояків пуска з торбами.

Про справи буцім дба народні,

Чужих вийма з біди безодні,

Свої ж і голі, і голодні.

А ти про своїх дбай найближчих,

Про тих безпомічних, найнижчих,

Про тих безрадних і найтихших,

Що допімнутися не вміють,

І явно зажадать не сміють,

І жаль свій лиш сльозами гріють.

Про тих подбай, щоб зла тривога

Не гнала їх від твойого порога,

То матимеш заслугу в бога.

«Як сад, зарослий хабазами…»

Як сад, зарослий хабазами,

Дичіє й нидіє поволі,

Так гордий чоловік не виб’ється ніколи

Із життьових марниць неволі.

Як плід гнилий ні до чого не здалий,

Хоч праці стоїть много,

Так гордому молитва й каяття

Не помага нічого.

Як чахне дерево, в якім

Черв’як коріння підгризає,

Так гордість у душі людській

Всі добрі почини викореняє.

«Анастасій Синаїт говорить…»

Анастасій Синаїт говорить:

«Не суди, не спаде суд на тебе.

Часто чую, чоловік горює,

Як йому спасення доступити?

«Постити не можу,- він говорить,-

І безсонниці не зносить тіло;

Ціломудрим видержать не можу,

Відректися світу сил не маю;

Милостині роздавать нівідки.

Чим же ж заслужиться перед богом?»

Я на те йому відповідаю:

«Всім прощай - і прощення доступиш,

Не суди - і суджений не будеш.

Не стає тебе на милостині,

То ще в тім гріха, ні зла немає.

Та коли на власні очі бачиш,

Що грішить хтось або кривду робить,

Не суди його, бо знать не можеш,

Чи немає правди в його ділі.

Часто бачиш, що грішить хтось явно,

Та не знаєш, чи він потаємно

Вдесятеро більш добра не робить.

Був чернець один у монастирі,

Що все врем’я свойого чернецтва

В лінощах провів і у неробстві.

А як час прийшов йому вмирати

І прийшов я до його постелі,

То не бачив я в лиці блідому

Ані тіні смертної тривоги.

Навпаки, воно нараз, неначе

Сяєвом облите, заясніло.

І промовив я до нього: «Брате,

Весь свій вік прожив ти так недбало,

Начеби й не думав про спасіння,

А тепер перед обличчям смерті

Чом твоє лице таке безжурне?»

З усміхом чернець мені відмовив:

«Справді, жив я якось нетрудяще,

Але відколи я світу зрікся

І черцем в обителі зробився,

Я не осудив з людей нікого

І ні ділом, ані одним словом,

Ані навіть помислом єдиним

Зла, ні кривди не зробив нікому.

І, отсе тепера світлі духи

Принесли гріхів моїх рукопис,

І сповнилося на мні господнє слово:

«Не осуджуй - суджений не будеш.

Відпусти, то й я тобі відпущу».

Се рекли і тут передо мною

Список той гріхів моїх роздерли.

Ось чому душа моя спокійна».

Се сказав чернець - і з ясним видом

Випустив остатнєє дихання».

ВРАЗОУМИ МѦ, ЖИВ БОУДОУ

Ось тобі, мій друже, остороги,

Як від злих жінок устерегтися.

Перша річ - ніколи, жадним робом

Не відкрий своєї тайни жінці.

Тямиш, як Самсон відкрив свою Далілі

І за те свободу й зір утратив.

Не пускайся з жінкою чужою

Ні в дорогу, ні в гостину жадну.

Тямиш, як Пентефрієва жінка

Йосифа в темницю засадила.

Не пускайся з жінкою чужою

В танці, ані в жадні гри й забави.

Тямиш, Соломон, що наймудрішим

Уважався в племені жидівськім,

Що, мовляли, розумом високим

З всіх людей стояв найближче бога

Через жінку навіть бога зрікся

І в поганськім храмі жертви діяв,

І на старість весь свій ум утратив

І без каяття помер у отупінні.

Се про злих жінок письмо говорить,

А котра між ними зла й зрадлива,

А котра незлобна, й справедлива,

Й життьової повна благодати,

Сього нам ніколи не вгадати.

«О чоловіче, коли спиш, чи чуєш…»

О чоловіче, коли спиш, чи чуєш,

Як у твій дім скрадаються злодії?

Так само не почуєш, як прийде

Той ангел смерті і чи молодії,

Чи то старі літа твої урве.

Щаслива молодість днем нинішнім живе:

«Сьогодні їжмо, пиймо й веселімся,

А тим, що завтра буде, не журімся».

Ще ж коли молодості хто не втратив,

І досвідом життя своє збагатив,

І в старості зберіг єство людини,

Той не боїться смертної години.

«Хто славу світу осягнув…»

Хто славу світу осягнув

Аж по найдальші межі,

Не раз бува подібний він

До наглої пожежі.

З сухих дерев розпалена,

Вона високо буха,

Та швидко попелом сіда;

Так слава наглая з’їда

Не тільки тіло, але й духа.

«Отці святі отак заповідають…»

Отці святі отак заповідають:

«Чи цар ти, князь, суддя, чи воєвода,

Подумай, від кого прийняв ти власть.

Хто дав тобі ту гідність і ту змогу

Гонити пімсту за всяке зле діло?

Господь сказав: «Послухай, судіє,

І не оправдуй винного за плату,

Не постилайся сильного лиця,

Оборони безсильного від кривди,

Щоб і твоя душа насилля не терпіла».

Володарі, не дійте кривди вдовам,

Безпомічних сиріт не огірчайте!

Бо хто неправдою на сироту

Або вдову накличе плач і горе,

Накликує на себе гнів господній;

І повдовіють їх жінки без часу,

Зазнають діти їх сирітства й горя

І не знайдуть людського милосердя.

О горе тому, хто вдову зневажить

І сироту заставить сльози лити!

Волів би власний дім свій запалити

І з нього вибігти трохи не голий,

Ніж у своїй душі огонь носити,

Якого й смерть не зможе в ній згасити».

«Так говорить стародавня повість…»

Так говорить стародавня повість:

Жив раз чоловік богобоязний,

І той сина мав одним одного.

Випав голод лютий у тім краї,

І збіднів той муж богобоязний.

І сказав до свого сина: «Сину,

Бачиш, як збідніли ми страшенно

І не маємо з-за чого жити.

Хочеш, я продам тебе в неволю,

Будеш ти живий, і ми за тебе

Візьмемо для себе на прожиток».

Син сказав: «Роби, як хочеш, тату».

От і взяв отець свойого сина

І повів до одного вельможі,

Взяв ціну за нього по угоді

І сказав до нього на прощання:

«Сину мій, з тобою розстаюся,

Не побачимося вже ніколи,

То прийми від мене на прощання

Сей один мій заповіт батьківський:

Коли випаде тобі дорога

І ти йтимеш попри церкву божу,

І в тій церкві буде служба божа,

Не минай ти церкви в жоднім разі

І достій, аж служба закінчиться».

Се сказавши, він вернув додому.

Син же, живучи в того вельможі,

Не занедбував тих слів ніколи.

Так минуло часу не більш року.

І от раз юнак той припадково

Здибав у якімось закамарку

Свою паню, а вельможі жінку

В блудодійстві із одним слугою.

Глипнув і відразу відсахнувся,

Не сказав про се нікому й слова,

Тільки гаряче молився богу,

Щоб ся тайна з уст його не вийшла.

Але пані в тій гарячій хвилі

Бачила його, і в неї в серці

Щось кольнуло, мов жало смертельне.

Швидко в неї зродилася думка

Згладити зо світу хлопця того,

Що був свідком її блудодійства.

В той сам день, зустрівши мужа свого,

З жахом і гадючими сльозами

Йому тайну виявля страшенну,

Що недавно куплений невольник

Має намір пана свого вбити,

Щоб добром його забагатіти.

Не відразу муж повірив тому,

Та вона не перестала перти,

Добираючи познак фальшивих,

Поки серце людяне та добре

Підозріннями не наповнила

І тривогою не затруїла.

А тоді йому свій план чортівський

Піддала, і він пристав на нього.

Сам пішов до місцевого ката

І сказав йому такеє слово:

«Як пришлю тобі слугу одного,

Що віддасть тобі платок червоний,

То візьми його в таємне місце,

Голову зітни йому без слова

І віддай її опісля тому,

Хто прийде за ним з обрусом білим».

Не назвав вельможа перед катом

Ні одного ймення, ні другого,

Не сказав причини, ні провини,

Але знав, що кат сповнить той наказ.

Зараз другий день уранці-рано

Він покликав юнака до себе,

Передав йому платок червоний

І післав його віддати кату.

Не підозріваючи нічого,

Хлопець взяв платок і віддалився.

Та, проходячи побіля церкви,

Він почув, що служба почалася,

І, згадавши батькове прощання,

Увійшов у божий дім і ставши

Між людьми, прислухувався службі.

Але пані, у своїй палаті,

Знаючи, що муж зробив, горіла

Нетерпливості огнем пекельним.

Переждала, може, півгодини

І, не ждучи на свойого мужа,

Посила слугу, того самого,

Що з ним скрито блуд гидкий творила,

Щоб ішов до ката місцевого

І заніс йому обрус сей білий.

Не підозріваючи нічого,

Той слуга пішов, обрус узявши,

Хоч не в смак йому було посольство,

Бо не звик обрусів він носити.

Та проходячи побіля церкви,

Він побачив хлопця в ній, якого

Знав з двора; тому, вступивши в церков,

Запитав його, що він тут робить.

Відповів юнак на те питання:

«Отсе пан послав мене до ката,

Щоб віддать отсей платок червоний,

Та я жду, поки скінчиться служба».

«Дай мені той твій платок червоний!

Бо й мене, бач, вислано до ката,

Щоб віддати сей обрус великий.

На тобі його, а я тим часом

Занесу платок, а ти потому

Занесеш отсей обрус, бо ждати

Тут у церкві я не маю часу».

І, узявши той платок червоний,

Не підозріваючи нічого,

Він пішов до ката, й той без слова

Взяв його з собою до пивниці

І мечем відтяв йому відразу

Голову, провини не питавши.

А коли за півгодини часу

Надійшов юнак з обрусом білим,

Він, не мовлячи йому ні слова,

Обвинув ту голову обрусом

І віддав у руки юнакові

З тим, аби заніс її до пана.

Як жахнулися вельможа й пані,

Бачачи невольника живого,

А в обрусі голову тамтого,

Що надуживав немало часу

Панського довір’я із жоною;

Як кроваве се свідоцтво правди

Швидко вияснило все те діло,

Се не треба довго повідати.

Те одно хіба ще тут додати,

Що його не сховано у тайні,

А пішло воно від того часу

Між людьми луною голосною,

Як свідоцтво того, що невинність

Із найтяжчих проб виходить ціло

І що злочин сам себе карає.

СТРОФИ

1

Ті, що крізь помилки до правди добиваються,

Мудрецями називаються;

А ті, що в своїх помилках угурні,

То справжні дурні.

2

Хто в добрій вірі жив, а в злих ділах,

Той був неначе без очей лице;

Хто в добрій вірі жив, а в злих ділах,

Той воду лив у збан, в якім розбив денце.

3

Як полоняник, що його в неволю

Ведуть, думками в рідний кут літає,

Так той, що читанням книжок святих занятий,

Все в царстві правди і добра витає.

4

Вода, що довго капає на камінь

І в камені проверчує діру,

Отак, хто книги праведні читає,

З болота буденності вилітає,

З душі брудоту й погань вимітає,

Що уподоблює його звіру.

5

Хоч хто мудрий у житті, а письма не знає,

То він буде мов той пліт, що підпор не має.

Бо як пліт той без підпор вітер валить скорий,

Так безграмотний паде без знання підпори.

6

Цареву тайну берегти порядно,

Бо зрадників карають безпощадно;

Та славу божу тайною покрити -

Се злочин, мов у землю скарб зарити.

Карається не раз найгірш усіх,

Як непростимий проневірства гріх.

7

Хоч би ти попіл їв і землю гриз,

А не позбувся злости,

То не заслужиш ти у праведних

Одного «бог да прости!»

8

«Блаженний той, хто дба про душу слуг своїх»,-

Так сказано в письмі святому.

Та горе тому,

Хто ніби дба про душу їх,

А тіло працею надмірною втомляє,

Тілесним недостатком оскорбляє.

9

Краще малеє надбання

З ласкою бога набути,

Як незліченне багатство

Серед проклять загорнути.

10

В здоровому тілі здорова душа,

Та часто буває не варта гроша.

В уломному тілі буває душа,

Що красою світ весь і бога втіша!

ПРИТЧІ

I. ПРИТЧА ПРО РІВНОВАГУ

Був собі раз цар могутній,

Мав гурток дружини путній

І ще й настрій щоминутний.

Коли доля їм щастила,

Втіхи в хату напустила,

Край усміхом навістила,

То без суму і зневіри

Всі гуляли під гук ліри

І не знали краю й міри.

І як доля іскривиться,

Косим оком подивиться,

Горе втісі спротивиться,-

О, тоді по їх звичаю

Не було кінця ні краю

Смуткові, плачу й одчаю.

Отже, раз в такій годині

Дід, що просить милостині,

У царя був у гостині.

Раз прийшов - там танці, крики,

Регіт, скоки і музики,

Мов безумних дім великий.

Всі вертяться, плещуть, скачуть,

Мов ворони в гурті крячуть,

Діда мов зовсім не бачать.

Дід постояв остовпілий.

«Чи ви всі тут поцапіли?

Розходились, аж попріли!»

Дід склонивсь: «Мир сьому дому!

Я прийду собі потому».

І прийшов у дні шостому.

Бачить: всі немов отруті,

Мов терпіли б муки люті,

Охають у дивній скруті.

Цар сам, мов прибитий, ходить,

Мов на погребі заводить,

Смутки сіє, сльози родить.

Дід аж крикнув: «О, на бога!

Що тут за печаль премнога?

Що за плач? Яка тривога?»

Цар, знай, хлипа: «Горе, горе!

Всіх нас лихо переборе!

Всіх заллє розпуки море!»

«Що за горе?» - дід питає,

Та ніхто гаразд не знає -

Плачуть всі, то й він ридає.

Каже дід: «Вельможний царю,

Дам вам раду на сю чвару,

Не цурайтесь мого дару.

Ось вам перстень - не коштовний,

З бронзи литий, не густовний,

Але він розради повний.

В добрій чи лихій планеті

Завше майте на прикметі

Напис на його сигнеті».

Цар: «Якої ж хочеш плати?

Бо ж не слід, щоб цар багатий

Мав від діда дар приймати».

Дід: «Візьми, ласкавий пане!

Се тобі за скарби стане.

А мені се зовсім тане».

Дід вклонивсь і вийшов з хати,

Цар же напис став читати

І безмірно реготати:

«Що бувало, те манеться,

Що не було, ще станеться,

А що єсть, усе минеться».

«Ото мудрість! - закричали,

І з царем всі реготали.-

Ми ж се все й без діда знали».

Та, подумавши, по хвили

Разом очі всі спустили

І носами покрутили.

Цар же, як прийшла турбота

Або радість і охота,

Не рвавсь, мов сліпий до плота.

Лиш на дідів перстень гляне

Та й згада: «Добро й погане,

Все минеться й знов настане».

І де гнів був і неввага,

Пристрасть, лютість, дика спрага,

Там приходить рівновага.

II. ПРИТЧА ПРО ЗАХЛАННІСТЬ

Захланність наче те грузьке багно -

Лиш крок зроби і взад не відсахнися,

То глибше вже пірнеш за другим кроком

І глибше ще пірнеш за третім кроком,

А там, гляди, і вороття нема.

Се визнали вже давні єгиптяни,

Вони ж і притчу мудру сю зложили,

Як образ звихненого тим пороком

Життя людського. В восьмому віці

Після Христового різдва святитель

Александрійський, Христофором званий,

Переробив її на грецьку мову,

І з грецької в князівських ще часах

Її пізнали також наші предки.

Не вадить прочитать і новим поколінням.

Був чоловік заможний і статочний,

Мав жінку і одним-одного сина

І мав слугу і доброго коня.

Купив він дім за дешеву ціну,

Тим де́шеву, що не було купця,

Який би важився той дім купити.

Бо в домі тім, у недосліднім сховку,

Жила страшна гадюка ядовита,

Яка помалу, час від часу, скільки

Разів було знесла її охота,

Когось одного з тих, хто жив у домі,

Своїм отруйним зубом умертвляла.

Остерігали свояки й сусіди

Господаря, ще як охотився

Той дім купити. Не переставали

Остерігати й потім, щоб якмога

Скоріше вислідив оту гадюку

І вбив її, щоб не дізнати шкоди.

І він почав слідити дуже пильно

І врешті віднайшов нору маленьку,

Але, на диво, біля тої норки

Замість гадюки він знайшов блискучий

Новісінький червоний золотий.

Узяв його, приглянувся уважно,

І почалося в нього міркування:

«Отсе нора, гадючина домівка,

Тут міг би я підстерегти її

І вбити зараз. Та яким же дивом

Сей червінець знайшовся біля неї?

Чи загубив його хто тут давніше?

Се неможливо, бо, сей дім обнявши,

Я оглядав його зовсім докладно.

Значить, сей червінець - то дар гадюки.

Вона, мабуть, благословенна богом,

І, поки вбить її, я підожду

Ще кілька день, чи не повториться

Сей дар, чи, може, се лише припадок».

На другий день господар вранці-рано

Знов червінець знайшов біля нори.

На третій повторилося те саме.

І вже в душі його постала певність,

Що ся гадюка божеського роду,

Що дарами її він збагатиться

І житиме спокійно та щасливо.

Та ось одної ночі та гадюка

Вповзла до стайні і отруйним зубом

Коня вкусила в ногу. Заіржав

Страшенно кінь і битися почав

У своїм стійлі. Затривожений

Господар вбіг до стайні, та не міг

Пізнать нічого, а до рана кінь

Іздох серед тяжкої муки й болю.

Дізналися про се сусіди й зараз

Остерегли господаря наново:

«Се від укушення гадюки здох

Твій кінь, не з іншої причини. Бережися,

Щоб не було тобі ще більше лихо».

Задумався господар. «Жаль коня,

Бо кінь був дорогий і дуже добрий

І куплений за тридцять червінців.

Убить гадюку - се розумна рада,

Та що ж, від сього кінь не оживе вже,

Гадюка ж через тридцять день положить

При своїй норці тридцять червінців,

І вернеться мені моя утрата.

А поки що коня мені не треба,

А на людей вона, як я вповаю,

Не кинеться, то хай собі живе».

Отак розміркувавши, жив господар

Спокійно далі, а гадюка справді

Щодня біля своєї норки клала

По червінцю. І любувався ними

Господар, і беріг свою сю тайну,

Не говорив ані слузі, ні жінці

Ні слова, відки дохід побирає,

Лиш тайком день у день біля нори

Клав невеличкі божеськії жертви,

Шматок кадила й краплю молока.

Отак минув один і другий місяць;

На третій же, в одну гарячу ніч,

Гадюка підповзла до сонного

Слуги й тихесенько, ні дать ні взять,

Його вкусила в ногу і сховалась.

Спросоння закричав слуга страшенно,

І поки зі своєї спальні вийшов

Господар, вже нога його опухла,

Так що відразу кожний міг пізнати,

Що се було укушення гадюки.

Стогнав слуга і вився в лютім болі,

Та не було в господаря рятунку,

І вмер слуга, промучившися три дні.

На похорон зібралися сусіди

І почали немало докоряти

Господарю за ту необережність,

Що досі ще не вбив гадюки в домі.

Відмовчувався він і відмовлявся,

Що досі не видав її на очі

Й підстерегти її ніяк не може.

Та в душі міркував інакше трохи:

«Умер слуга. Шкода слуги, се правда,

Та без слуги я можу обійтися.

І так він відійти вже мав небаром

І плату взяти за трилітню службу.

Він сирота, немає в нього роду,

Ні свояків, то й плати вже тепер

Ніхто від мене правити не буде.

Гадюка ж день у день дає мені

Більш до́ходу, як сей слуга за тиждень

Міг заробити. Ні, не дурень я

Її вбивати. Правда, умертвила

Живу людину, не лише скотину,

Та ся людина нам була чужая.

Надію в бозі маю, що вона

Не підповзе ані до мого сина,

Ані до жінки, ні мене самого».

Так запевнивши сам себе, господар

Жив супокійно і не дбаючи

Про жадне інше діло. День за днем

Брав червінці з гадючиної норки.

Його видатки на життя щоденне

Поменшали, і він найбільшу часть

Тих червінців, що принесла гадюка,

Складав у сховку, радувався блиском

Святого золота та не бажав

Нічого більше, як життям ощадним

Сей скарб свій ненаглядний побільшати.

Отак минуло місяців немало,

Коли нараз знов випала гадюці

Охота зуба свого спробувати.

У темну ніч вона тихесенько

Вповзла до спальні і вкусила в ногу

Семилітка, хазяйнового сина.

Заверещав хлопчина іспросоння,

І з жахом кинувся до нього батько,

Та не застав гадюки вже при ньому,

Лиш із страшенно спухлої ноги

Пізнав, що се вона сама вчинила.

Не гаючись, він кинувся у місто,

Покликав лікарів і знахарів,

Та що вони робили й прикладали,

І терли, й хухали, і примовляли,

Не помогло се хлопцеві нічого,

І по трьох днях страшної муки й крику

Він заспокоївся у сні смертельнім.

На похорон зібралися роди

І батька й матері й сусідів много,

І всі, пожалкувавши на смерть хлопця,

Вмовляли чоловіка, щоб очистив

Свій дім від небезпеки, так страшної,

Або перемінив своє житло.

Та чоловік, хоч гнув свій біль у серці

По страті сина, все-таки не здужав

Признатися до тайни, що гадюка

Окуплює своє життя таким

Дарунком, для якого він у своїй

Захланності не завагався навіть

Життя свойого сина наразити.

Коли ж усі ті похоронні гості

Вже розійшлися, він у самоті

Отак почав сам собі міркувати:

«Мій син помер. На теє божа воля.

Уб’ю гадюку, то ще через теє

Він не воскресне. Доки я живий,

Повинен дбати про живеє діло.

Я ж сина можу мати ще другого,

Але другої гадини такої

Нема на світі. Побережемося

Обоє з жінкою, щоб нас котрого

Не підповзла вночі, а скарб тим часом

Зростатиме все більше й більше далі».

І, заспокоївшися тим, він далі

Повів життя своє без праці й труду,

Збираючи те золото гадюче

І в нім знаходячи єдину втіху.

Щоб ніччю до його постелі часом

Або до жінчиної не вповзла

Гадюка, він устроїв ті постелі,

Як колиски, привішені до стелі.

Отак пройшли три роки без малого.

Та раз господарева жінка в південь

Здрімалася в садку побіля дому.

Тут і підстерегла її гадюка

І, тихо виповзши з нори своєї,

Її вкусила в звішеную руку.

Зірвалася з дрімоти бідна жінка,

До дому вбігла із важким стогнанням,

Та поки чоловік її знайшовся,

Рука її аж до плеча опухла.

Пізнав відразу чоловік, в чім діло,

І кинувся по лікарів до міста,

Та хоч які їм обіцяв заплати,

Вони на сю гадючую отруту

Не мали способу, і жінка вмерла.

Нема що й мовити, що як прийшлось

Її ховати, вся її родина

Накинулась з докорами на мужа.

Що легкомисно, терплячи гадюку

У своїм домі, смерть її спричинив.

Та що ж, даремні всі були докори,

Мертвій життя вони не повернули,

Ані вдівця душі не відмінили.

Коли по похороні сам у домі

Лишився, він замкнув його на замок,

Виходив рідко, щоб похарчувати.

Порвав усі відносини та зв’язки

Родинні та сусідські й жив лише

Тим скарбом золотим, що потаємно

Громадив, сам не знаючи, для чого.

Та ось одного вечора, коли

У своїй спальні, сівши на долівці,

Він сотий раз перекладав, лічив

І розділяв червінці золотії,

Гадюка приповзла тихесенько

І, мов підіслана, його вкусила в руку.

Заціпив зуби з болю чоловік,

Оглянувся і перший раз тоді

Побачив ту гадюку, невеличку,

Сіреньку, що повзла собі спокійно

В один куток і скрилася в щілині.

Страшенний біль проймав його до серця,

І він, не тямлячи, що мав робити,

Почав з усеї сили висисати

Маленьку ранку на руці і руку

Перев’язав понижче ліктя міцно.

Потім розрізав рану й знов почав

Щосили з неї ссати чорну кров.

Отак він аж до півночі томився

В страшній тривозі, аж знесилений

Ліг у свою колиску і, не мігши

Заснути з болю, став з усього серця

Молитися до бога зі сльозами:

«Могучий боже, пане всеї тварі,

Що напустив на мене сю спокусу,

Молюсь тобі, верни мені здоров’я

І дай прожити в світі ще аж доти,

Допоки зможу із свойого скарбу

Зробить ужиток якнайспасенніший.

Не дам його на храм, не дам жерцям,

Не дам убогим людям на розтрату,

А винайду якесь побожне діло,

Якому б він давав міцну основу,

Так, щоб воно простояло століття

І славу імені твого збільшило».

Чи ся молитва, чи рятунок власний,

Самозаховання інстинктом вчинений,

Допомогли йому, що біль улягся,

І пухлина з руки зійшла помалу,

І він дійшов до давнього здоров’я.

Та гадина від того часу стала

Замість червоних золотих при вході

Нори своєї класти жемчуги

І різні камінці дорогоцінні.

Жахнувся чоловік, коли уперве

Знайшов такий новий дарунок; з дива

Не знав, що діять, та надумав швидко

Скарбонку справить просту, дерев’яну

І в неї класти дороге каміння.

Скарб золотий він закопав таємно,

Лишаючи собі лиш трохи червінців

На прожиття, скарбонку ж положив

Під подушкою у своїй колисці.

Отак він жив спокійно і безжурно,

Любуючися блиском камінців,

Які щодня перебирав утішно,

Забувши й думати про добре діло,

Якому мав би скарб його служити.

Минуло кілька місяців, і вранці

Одного дня, коли він вийшов з дому

Зробить свою природную потребу,

Підстерегла його, мабуть, гадюка,

Бо, виповзши незамітно з щілини,

Обвилася обарінком довкола

Його ноги і укусила в литку.

Жахнувся чоловік, тепер удруге

Побачивши гадюку, що спокійно

З його ноги сповзла і щезла в дірці.

Як стій перев’язав він пояском

Попід коліно ногу, але се

Не много помогло, бо під коліном

Перев’язка була зовсім не щільна.

Нога почала пухнути страшенно,

І біль діймав йому, та він, щодуху

До дому вбігши, солі взяв морської,

І на нозі розрізав сильно рану,

І, з неї кров пускаючи, почав

Її щодуху сильно натирати.

Отак попрацювавши аж до півдня,

Утомлений він ляг в свою колиску

І знов, ридаючи слізьми гіркими,

Душею став молитися до бога:

«Могучий боже, справедливо ти

Наслав на мене сю страшную кару,

Бо я, засліплений, забув свою

Обіцянку. Будь милостивий, боже,

Ще раз охорони мене від смерті

І продовжи життя моє земнеє,

Щоб я покутою і добрими ділами

Міг на спокійну смерть і на спасіння

Душі по смерті тут ще заробити».

Чи та молитва, чи то самопоміч,

Доконана у небезпечній хвилі,

Допомогла йому, доси́ть, що він,

Проспавшися, почув, що біль в нозі

Вменшився і пухлина потахає.

За кілька день він видужав зовсім

І враз із тим забув свою молитву,

Забув про те, в чім обіцявся богу,

І далі вів своє життя звичайне.

Отак пройшли ще місяці чотири.

Вже дерев’яная шкатулка в того

Господаря була трохи не повна

Найкращих камінців і різнобарвних

Кришталів. Вид їх звеселяв день в день

Господареві душу й проганяв

Із неї всяку думку про покуту,

Про добрії діла й душі спасіння.

Гадюки він берігся, як лиш міг,

Та все-таки в одну гарячу ніч,

Коли в своїй колисці пуховій

Не міг заснути, він почув її,

Як тихо виповзла йому на груди

І, висмотрівши місце, укусила

Проти самого серця.

Крикнув з болю

Укушений, та не було вже змоги

Ніяким способом собі рятунок дати.

Отак промучившися до схід сонця,

Він і помер і довгі дні лежав

У тій колисці у запертім домі,

Поки аж сморід трупа не покликав

Сусідів, що, відбивши двері дому,

Знайшли його мертвого. Не діткнув

Ніхто з них ні одної речі в домі,

Ні трупа, ні того, що з ним було.

Покликано жерців, і ті забрали

Усе добро його й мертвеє тіло.

Добро пішло на храм, а тіло, спухле

І чорне від гадючої отрути,

Не віддали священному огневі,

Лиш закопали в землю, наче стерво,

Та й і душі його добром не пом’янули.

III. ПРИТЧА ПРО СІЯННЯ СЛОВА БОЖОГО

Пішов сівач на поле й сім’я сіяв,

Та вітер сім’я десь-кудись розвіяв:

Одно попадало на биті шляхи,

І се небесні поклювали птахи;

Друге упало на тверде каміння,

І нікуди йому було пустить коріння;

А третє в мокре місце всіменило,

Там, не принявшися, воно зогнило.

Найбільша ж часть на грунт плідний упала

І труд багатим плодом увінчала.

Сей образ - перша притча то Христова,

Вона була пророцька щодо слова.

Сам він був сівачем у своїм краю,

Та, мов на камінь, у жидівську зграю

Слова його неслися і щезали;

Жиди в них правди скритої не взнали.

А що по світовому роздорожжю

Розсипалось тих слів, то птицю божу,

Усяку єресь тільки годувало,

Та плоду ніякого не давало.

А що по мокрім місці гниль пожерла -

Се ті, в яких душа в живих умерла,

Пихою вбита, лінощами й глумом,-

Таких і пам’ять пропадає з шумом.

Лиш ті, що тихі серцем і душею,

Всіх годували працею своєю,

Самі собі похвал не голосили,

Та в своїм серці духу не гасили,

Не боячись ненависті обуха,

Христові спадкоємці в царстві духа.

ЛЕГЕНДИ

ДВА ЧУДА СВ. НИКОЛАЯ

I. Чудо з ковром

В славнім місті Цареграді сталася пригода:

Проявив бог славне чудо для всього народа.

На далекім передмісті там хатина вбога,

В ній робітник жив старенький і жінка небога.

Працювали, заробляли, весь вік з горем бились,

Та бідніших рятували і богу молились.

Та ще здавна звичай мали: лепта хоч малая

Йшла від них рік в рік для бідних в празник Николая.

Та змогла їх старість, слабість, годі заробити,

Ледве-ледве вистарчало з дня на день прожити.

Аж ото надходить празник Николи святого.

Як почтити день той славний, коли в хаті вбого!

Журяться старі обоє. Жінка й промовляє:

«Слухай, мужу, день Николи ось-ось наступає.

Як побрались ми з тобою, в злій чи добрій хвилі

День святого Николая ми врочисто чтили.

Чи ж на старість ми покинем звичай сей побожний?

Чи ж наш дім на сеє свято так вже й не спроможний?

Адже ж нам недовго жити, нікому й лишати,

Чи ж не ліпше все й остатнє богу в жертву дати?

Ось гляди, ковер старенький, ще моєї мами!

На, продай, а буде радість в празник сей між нами».

Муж послухав сеї ради, вельми звеселився,

Взяв ковер і, йдучи в город, богу помолився.

До базару шлях неблизький, він і поспішає,

Аж ось муж якийсь поважний його доганяє.

Привітався. «Куди, діду?» - «На базар, панотче!

Сей ковер іду продати». Що за нього хоче,

Пан питає. «Вісім злотих за новий давали,

А тепер - що ласка ваша. Ми б не продавали,

Та ось празник наш, Николи, а в хатині вбого,

А ми все привикли чтити день сього святого».

Каже пан: «Се діло добре! Твій ковер хороший,

Хочеш? Ось тобі за нього шість дукатів грошей».

«Се замного, любий пане!» - став старий казати,

Але пан узяв коверець, дав йому дукати.

Дід оглянувсь - нема пана! На базар спішиться

Та прохожі, базарові, стали з нього кпиться.

«Що ти, діду, одурів чи очі проплакав?

Де ти свій ковер подів? З ким ти тут балакав?

Таж при тобі не було нікого видати!»

Дід говорить: «Ні, був пан, дав мені дукати».

Поки дід там сперечався, купував, що треба,

Його жінка жде на нього, як на бога з неба.

Аж приходить пан старий, їх ковер тримає

І до неї ось яке слово промовляє:

«Муж твій, мій старий приятель, любий серцю мому,

Він просив мене занести сей ковер додому».

Се сказав, поклав коверець та й пішов із хати,

Поки здужала бабуся хоч слово сказати.

Здивувалася бабуся, жаль їй став на мужа:

«От яка душа скупая! От душа недужа!

Пожалів ковер продати! А пощо держати?

Чи сто літ ще хоче жити, чи на той світ взяти?

І пожалів - і задля кого? Для старця якого?

Ні, для господа самого і його святого!»

Так міркує в серці своїм щирая бабуся

І рішає: «Ні, віднині я з ним розійдуся!

Ні, віднині він не друг мій! По отсім коверці

Я пізнала, що не має він любові в серці!»

Аж ось муж прийшов, веселий до хати вступає,

Все приніс, чим день празничний святкувати має.

Є і свічка, є й кадило, і вино, й олива…

Втім, поглянув, а там жінка плаче нещаслива.

«Що тобі, моя дружино?» - щиро він питає.

Тут бабуся жаль і біль свій в словах виливає.

Слухає дід, дивується, далі мовить: «Мила,

Їй же богу, я не знаю, що ти говорила.

Хто тобі сказав, що коврик я жалів продати?

Глянь, за нього се купив я, ще й приніс дукати».

«Як то? Ти продав коверець? А се ж по-якому,

Що знайомий твій приніс нам той ковер додому?»

«Мій знайомий? - дід аж скрикнув.- Жінко, я нікому

Не давав ковра й не мовив, щоб ніс нам додому».

Тут обоє враз замовкли, у обох та сама

Думка блисла - дід докладно розповів про пана,

Що купив ковер; бабуся сплеснула руками:

«Се ж той самий, що ковер наш тут приніс, той самий!»

«Але хто се був?» - міркують. Поруч як сиділи,

На ікону Николая разом погляділи

І пізнали те обличчя, усміх і поставу…

Рознесли ту вість по місті господу на славу.

II. Чудо з утопленим хлопцем

У Києві дзвони дзвонять, радість немалая,

Бо то празник, день святого отця Николая.

Плинуть човни, люду повні, по Дніпру водою,

Аж де церков Николая стоїть над рікою.

Помолилися прочани, радісно вертають,

Густо весла хвилі крають, а гребці співають.

В однім човні муж побожний, міщанин заможний,

Що святого Николая чтитель був неложний.

Обік нього його жінка, гарна, як калина,

На руках своїх тримає одинака-сина.

Усміхається дитятко, ручки простягає,

У дніпрових чистих водах образ свій хапає.

Втім, нараз хитнувся човен із боку до боку,

Зляклась мати, і дитина бух в воду глибоку.

Стрепенувсь Дніпро, у хвилях щезла враз дитина!

Наче грім, прошибла батька нагла втрата сина.

Сам за ним би в воду скочив, та плавать не вміє;

Сам би згиб, щоб тільки син жив, та ніщо не вдіє.

Мчиться човен, кожда хвиля батька серце крає,

А ще дужче бідна мати плаче та ридає.

Далі мовить батько: «Годі! Більше не журімся!

До святого Николая щиро помолімся.

Як на теє божа воля, він на нас погляне,

Він дитині нашій бідній сам за батька стане».

І молились довго, щиро, з рясними сльозами

В своїм домі опустілім перед образами.

І заснули по молитві. Почало світати,

Іде ключник від Софії церкву відмикати.

Наблизився, надслухує, що за дивне диво?

В церкві десь дитина плаче! Він вертає живо,

Кличе сторожа від церкви, двері відмикають

І на плач той на дитячий швидко поспішають.

І що ж бачать? На коверці дитина малая,

Мокра вся лежить, де образ отця Николая.

Дали знати по всім місті, що така причина,

Щоб сходились пізнавати, чия се дитина.

А ті бідні батько й мати, що в сльозах поснули,

В сні узріли Николая й ті слова почули:

«Ви не плачте, добрі люди, не тратьте надії,

А спішіть чимборше в церкву святої Софії!»

Пробудились батько й мати, сон оповідають…

Серце радісно в них б’ється, в церкву поспішають.

І вже здалека почули: плаче їх дитина!

О, як радісно до серця притис батько сина.

Але мати з тої втіхи стала мов німая,

Лиш ридає при іконі отця Николая.

Рознеслося на весь Київ, на всю Русь святую,

Як Николай з Дніпра витяг дитину малую.

РУКА ІВАНА ДАМАСКІНА

Великий учитель церковний Іван

Служив у султана в Дамаску.

Цінив, поважав його дуже султан,

Робив не одну йому ласку.

Та зависть під’юдила злих двораків:

Згубити Івана, та й годі!

Підкинули лист, мов Іван написав

Царю християн в Царгороді:

«О царю, шли військо своє на Дамаск,

Побіда вас жде знаменита:

Самого султана в рішучий я час

Отрутою згладжу зо світа».

Султанові зрадці сей лист донесли:

«Чи бачиш,- говорять,- султане!

Отсе твій любимець, твій християнин

Яке здумав діло погане!»

Розлютивсь султан, і прикликать велить

Івана, і так йому каже:

«Так ось як за милість, за ласку мою

Платиш мені, лютий мій враже?

Отрутою хочеш ти згладить мене?

Такий ти святий, справедливий?»

Даремно Іван присягає, що він

Невинний, що лист сей фальшивий.

«На смерть заслужив ти,- говорить султан,-

Та жий! Лиш всім зрадцям в науку,

Щоб більше подібних листів не писав -

Утніть йому правую руку!»

Зраділи всі злюки, Івана взяли,

Ще й ганьби до болю доклали:

На ринку дамаськім, при здвизі людей,

Йому праву руку врубали.

Мовчав і молився у муках Іван,

Взяв руку відтяту в лівицю,

А потім, кривавий, каліка, пішов

В пречистої діви каплицю.

І перед іконою впав до землі,

І руку відтяту тримає,

І молиться голосно, й плаче, і так

У болі тяжкім промовляє:

«Маріє, небесна леліє! Се я,

Що сею своєю рукою

На честь твою стільки похвальних пісень

Списав, ось корюсь пред тобою!

Не милі, мабуть, ті гарячі пісні

Були тобі, райськая роже,

Коли допустила, щоб руку мені

Відрізало плем’я вороже!

Не жаль мені, що я невинно терплю;

Твій син терпів також невинно!

А жаль, що не зможу на славу тобі

Пісень укладати невпинно».

Та враз заясніла каплиця уся,

Марія з ікони зступає

І мовить: «Іване, невже ж і твій дух

У сумніві вже потопає?»

І руку відтяту Марія взяла,

До рани її приложила,

І враз здоровіська рука та була,

Мов краплі крові не зронила.

І вийшов здоровий з каплиці Іван,

Народ весь аж ахнув із дива.

Дізнався про зраду дворацьку султан,

То злим була кара правдива.

Іван же ще довго в повазі там жив,

Поборював блуди старії

І много прекрасних пісень ще зложив

На честь пресвятої Марії.

ФУЛЬ, ЦАР ЄГИПЕТСЬКИЙ

Фуль, син Гора, цар Єгипту,

Покорив усі краї

Від усть Нілу по далекі

Океанськії плаї.

А вертаючи з військами

По пустині пісковій,

Він знайшов оазу гарну

І величний храм у ній.

Гордо він у храм вступає,

Жертву щедрую склада,

К божій вирочні підходить

І ось що проповіда:

«Ти, огнемогуча сило,

Ти, правдивий і святий,

Що бігом своїм ефірним

Повертаєш світ ціли́й,-

Ти скажи: передо мною

Хто міг так усе і вся

Побороть, по мні хто зможе

Доконать таке, як я?»

Вирочня до нього мовить:

«Перший бог отсе зробив,

Потім слово, а дух третій,

Що тих двох звіка злюбив.

А ти, смертний, геть із храму,

Бо не знаєш часу ти,

Як моргне на тебе фатум -

І ти щезнеш без мети».

Фуль жахнувсь, із храму вийшов,

В пальмовий пішов лісок -

Тут його й убили слуги

І сховали у пісок.

ЗОРОАСТРОВА СМЕРТЬ

Зороастр, царевич перський,

Як до смерті наблизився,

До ясного Оріона

З палом серця помолився:

«Оріоне, ти мій предку,

Заклинаю тебе днем:

Як умру, мойого трупа

Ти спали своїм вогнем».

А вмираючи, до персів

Мовив: «Як огонь з небес

Мене спалить і погасне,

Обшукайте попіл весь.

В нім кістки мої знайдете,

Їх зберіть і збережіть;

Доки тих кісток, дотіля

Ваше царство постоїть».

Тут закляв він Оріона,

І з небес огонь блиснув

І спалив його все тіло,

Тільки костей не торкнув.

Позбирали перси кості,

Як погас святий огень.

Берегли їх ненастанно,

Бережуть і по сей день.

ІЗ ЗЛОБИ ДНЯ.
ІЗ ТРИДЦЯТИЛІТТЯ 1878-1907

ДУМА ПРО МАЛЕДИКТА ПЛОСКОЛОБА

Пропав дух революції!

Кричать старі незнайки:

«Не тра нам конституції,

Лиш бука та нагайки!»

Генріх Гейне

Ой як стала по цілому світу велика біда,

Як не стало мирові християнському ні сюда ні туда,

То у славному місті Безпантелику

Збиралося лицарів буй-турів без ліку.

То безпантелицький князь Маледикт Плосколоб,

На прозвище Капустяний Лоб,

Скликає всю свою громаду,

Аби радити преславную раду,

Як їм дружно на ворога «русскости» стати,

Його під ноги стоптати,

І світу божого без полики зігнати.

То зійшлися в «Народнім дворі»

Всі поборники, буй-тури, богатирі.

Що перший поборник Міх Ковальський,

Що славний бесідник Тихович Мовчальський,

Що третій буй-тур Наум Безумович,

На прозвище Рак Поступович.

Був там іще старець божий Митро Полита,

Що ума не набрався через довгії літа,

Всі книжки, крім псалтирі, бракує,

День і ніч богу алілую ликує.

А при нім був чесний отець Халява,

Котрому вічна в Рутенії слава;

А з-поза них невідступна Сорока

Поглядала на сонмище з-під ока.

Тут були ще й інші німі фігуранти,

Самі чесні рутенці-обскуранти,

Самі мудрі, хоть скупі на слова́,

Лисі голови, грубі черева́.

То почав попереду сам князь казати,

Бородою на всі боки хитати,-

Говорив ось якими словами:

«Господинове почтенні, погано буде з нами!

Нападають на нас не-«Другів» легіони,

Клевечуть на нас не-«Правд» міліони,

І зимою й літом

Поругають нас перед ціли́м світом!

А ще стали слова нашого язика зневажати,

Стали нас вузькоглядами звати,

Та ще сміють публічно нас критикувати,

Та кричать, трохи не похрипнуть,

Що гроші народні до рук наших липнуть!

Гей, почтенні господинове, погано ся діє!

Щось наше давнє сонце замеркло, не гріє,

Щось наша давня пісня німіє!

Тож я нині зазвав вас сюда,

Розповів, яка наша біда,-

Дайте раду, як злу запобічи,

Щоб не сталися з нами ще страшнішії річи!»

На ті слова люто фукнув Міх Ковальський,

Та й слова не пікнув Тихович Мовчальський,

Тільки обізвався Наум Безумович,

На прозвище Рак Поступович:

«Я то давно говорив і ще раз кажу,

Що нам треба на прах розбити силу вражу,

Треба простий народ за собою потягнути;

А щоб се могло бути,

То я раджу, як радив давно,

Зробити лиш се одно:

Видати в Ставропігійській печатни

Святий требник маленькоформатний,

В синій і червоний папір пооправляти

І по золотому селянам продавати.

То з того і для нас будуть зиски,

І наші вороги постулюють писки,

Бо скоро в требнику хлоп затопи́ться,

То вже ніяка наука його не вхопи́ться».

На се радо пристав Митро Полита,

І Халява сказав: «Rada wysmienita!»²

А Тихович Мовчальський на їх похвалу

Кивнув головою помалу.

Тільки славний Ковальський Міх

На дивне диво для всіх

Заговорив спокійно, трохи не жалібно:

«Заки зможемо сю річ обговорити подрібно,

Треба насамперед усього світу увагу на те звернути,

Що на нашій пошті не можна руських карток добути,

Що злодіїв, які є між нами,

Засуджують польськими словами,

Що ляхи наш язик нехту́ють,

Хлопські грунти польським язиком ліцитують!»

На се радо згодився Наум Безумович

І притакнув славний Мовчальський Тихович,

Лиш Митро Полита додав ще від себе,

Що в уряді вистаратися треба,

Аби для блага церкви святої

Поверх кождої картки поштової

І поверх кождого декрету судового

Намальований був хрест святий бого-

Носний. На се князь кивнув головою аж двічі,

Тільки додав, що то не належить до річі.

Потім піднявся з місця отець Халява,

Котрому вічна в Рутенії слава,

І заговорив «со смиренієм і страхом»:

«Воно то ще не так зле, якоже мняхом!

Бо доки лиш гинуть і вірують люди,

То хліба для нас досить буде.

Але ми чули страшну горренду,

Що попи по селах не зважають на нашу куренду,

А хлопам книжок позичають,

Значить, себе і нас хліба збавляють.

Тому моя рада така:

Хто знає такого попа або дяка,

Нехай зараз про се донесе начальству,

Щоб раз зробити конець такому нахальству».

Отсе остатнє слово,

Вимовлене різко, громово,

Дуже Наума Безумовича злякало,

Мов камінь тяжкий, на серце йому впало.

Адже ж він і сам був тому гріхові причасний,

Бо видавав на зиск і пожиток власний

Прегарні книжки для тих, що не вміють читати,

А тепер іно що зачав друкувати

Для народу простору «Науку самодурства»,

«Начало Глупості» і «Богу милыя Бздурства».

Ось він, щоб свого боронити,

Устав і так зачав говорити:

«Се правда, що сказав отець Халява,

І за те йому вічна в Рутенії слава!

І я сам се давно казав і ка́жу,

Хлопам книжок давати не раджу.

Правда, можна й давати,

Та треба вміти добре вибирати…»

Але Халява перервав йому на тім слові:

«Я вже бачу по вашій мові,

Що ви хочете себе боронити

І свої книжки в народі шири́ти.

Не бійтеся - я не про них говорив!

Де ж би я вам таку пакість творив!

Таж знають усі рутенські мужі,

Що ваші письма - то мов джерело живої калюжі;

Хто раз із них нап’ється досита,

Тому голова навік немов довбнею забита!

Я, власне, хотів про те говорити,

Щоб ваші письма в народі якнайбільше шири́ти».

То на те князь Маледикт Плосколоб,

На прозвище Капустяний Лоб,

До всього збору гнівно промовляє:

«А най же вас, господинове, чорт позабирає!

Ви тут плетете всілякі андрони,

А в нашім княжестві скрежет зубов і стони!

Тут тільки о те йде, щоб того не-«Друга»

Зігнати зо світу, нехай, як котюга,

Заслужених мужів чіпати не сміє

І превратні ідеї по краю не сіє!»

Отоді-то всі дивним дивом дивували.

Що як давно вже свою бесіду зачали,

А й досі про ціль її не знали!

То Міх Ковальський зашипів, як котелик,

А Тихович Мовчальський скрутився в скрутелик,

Тільки Наум Безумович радить, як радив давно,

Усе одно:

«Усіх, що взялися не-«Друга» фабрикувати,

Перед суд рутенський запізвати;

А позаяк се, оскільки чути,

Самі недоварені студенти мають бути,

То накрутити їм вуха, загрозити карци́ром

І відпустити со миром».

Але отець Халява на те не пристав,

А конче тяжкої кари для них вимагав.

«А що,- каже,- як вони на наш суд не постають,

А ще й нас самих осміють?

На мою думку, їх треба полапа́ти,

З них публічно злого духа ізгнати,

Кождому на ринку по три конві води на голову налляти,

А потім зв’язаних під святоюрські сходи повсаджати».

Та рада всім видалася добра і властива -

Навіть сам князь прихильно головою поки́вав

І як стій своїх слуг прикликає,

За фабрикантами не-«Друга» в погоню висилає.

«Ви мої вірнії слуги-реб’ята!

Буде вам від мене добра заплата,

Лиш ідіть за фабрикантами не-«Друга» погоньми

Со оружієм і дрекольми,

Зв’яжіть їх добре всіх до одного

І приведіть на суд збору цілого.

Справляйтеся швидко, зручно, не ліниво:

Ось вам десять центів на пиво».

Слуги вклонилися, десять центів узяли,

Князя Плосколоба в руку поцілували,

Патиків та мотуззя понабирали,

За не-«Другами» в погоню погнали.

А князь Маледикт Плосколоб із своєю громадою

Занімається дальшою радою.

Ось устав славний бесідник Тихович Мовчальський,

Йому обіцяв допомагати в мові Міх Ковальський;

Пронеслося його слово громове:

«Мої господинове!»

Що дальше казати, бесідник не знає,

Глядить на Міха Ковальського, той не підповідає.

І було би, бачиться, на тім і стало,

Якби не було йому добре слово в голову впало.

Він осмілився, кашельнув і всім на диво

Сказав: «Господинове, кажім післати по пиво!»

Тут не хвиля загула, не лози зашуміли -

Всі рутенці, що досі стовпіли-німіли,

Почали «Добре, добре!» гукати,

Тиховича Мовчальського над усіх бесідників вихваляти

«От бесідник! Слово сказав,

То так, мов сокирою втяв!»

Зараз його раду сповни́ли,

Півбочок пива до «Народного двору» прикотили.

Чіп відоткали руками

І почали пити повними склянками.

П’ють собі, пиво потягають

Та й про розумні бесіди не забувають.

Ось Міх Ковальський велів усім склянки наповнити

І так почав говорити:

«Господинове, вислухайте мою мову!

Вначалі було «Слово»,

Ходило воно все на паску

І мало в бога-батюшки велику ласку.

Аж нараз його закортіло,

І «плода познанія» вкусити захотіло.

Се не подобалось батюшці богу,

Він сплюнув і відняв свою руку від нього.

Ось і пішло воно по світі з торбами,

Не стало ласки божої над нами,

І довго блудили ми, грішні,

У тьмі кромішній,

Аж доки преславний наш князь Плосколоб,

Котрого недарма величають Капустяний Лоб,

Не отворив нам назад дверей раю

І не привіз ласки божої для цілого краю,

Він наш спаситель, наш месія,

Хоть у нього чоло плоске, а довга шия;

Він нам показав, що за погана річ - народна освіта,

Для того заспіваймо йому «Многая літа»!

То всі рутенці, мов давно того й ждали,

«Многая літа» велегласно заспівали,

А князь з душею твердою

На знак подяки кивнув головою.

Але ось устав Митро Полита

І зачав говорити від потопу світа,

Про те, як то грішників усе сам бог карає,

То водою, то огнем сокрушає.

Далі почав доводити обширно,

Що фабриканти не-«Друга» согрішили безмірно:

Бо, по-перше, як устають,

То хреста святого на собі не кладуть,

А по-друге - кирилицю святую

Зовсім нехтують,

А по-третє - завели якийсь «фонетичний» правопис,

І до кождого числа сам чорт із пекла присилає їм допис.

Та коби ще, поганці, мовчали,

А як їх зачепиш, аби не кричали,

А щоб зважали на Христову притчу знамениту:

«Коли хто тебе вдарить в одну, то ти підставляй ще другу ланиту!»

Але всього того у них не чувати,

Тож конче треба їх добре покарати.

От я вношу поперед усього:

Як не схочуть виректися свойого бого-

Хульства, то їх приплювати, зв’язати

І понтійському Пілатові на розп’ятіє віддати.

Тут деякі рутенці зачали кричати:

«Отче Митре Полито, ви, бачу, пили забагато!

Хіба ви не читали урядовий вісник

І не знаєте, що в нас уже інший намісник?»

Але ось не води зашуміли,

Не коні злопотіли,

Се Плосколобові слуги з розгоном надлетіли.

У одного ніс замазаний кров’ю,

Другий за лице держиться рукою,

Третій реве, що йому вибили зуб,

А четвертий, що йому вискубли чуб.

То рутенці коли сеє вздріли,

То зо страху немов постовпіли

І кричать, допитують, мов несамовиті:

«Та скажіть, як і за що були ви побиті?»

Втім один слуга прийшов до пам’яті трошки

І почав розповідати від дошки до дошки:

«Не в тім,- каже,- штука, як нас били,

А в тім, що ми їх не зловили,

Що ми навіть себе оборонити не вспіли,

Та таку побіду потерпіли».

«Ну, розуміється,- завважив Халява,-

Їх побороти не легко, бо то з чортом справа!»

«Ой, певно, що з чортом,- відповіли слуги,-

Іно що ми їх хотіли зв’язати на сутуги,

А вони для нашої згуби

Як не тарахнуть нас кулаками в зуби -

Так ми й про світ божий забули,

А вони нас - бабавх! долі сходами пхнули.

Та ще за нами кричали:

«Най прийдуть ті, що вас прислали,

То ми потрафимо й їх

Нагаратати всіх!»

То рутенці на такі вісти

Не знають, де стати, де сісти,

Не знають, що тепер робити

І яким способом зачате діло скінчити.

Міх Ковальський зашипів, як котелик,

А Тихович Мовчальський скрутився в скрутелик,

Митро Полита двічі перехрестився,

А Халява аж у язик укусився;

Хотів було щось сказати,

Всім відваги додати,

Але як побачив кровавий ніс і рот пухнатий,

То й самому душа забігла в п’яти.

Навіть Наум Безумович, славний дипломата,

Не вміє ніякої поради дати;

А сам князь зо страху аж поблід,

Бо бачить, що тяжко бунтівників покарати як слід.

Але, аби яко-тако інших оживити,

Почав так говорити:

«Господинове, скажу вам сміло,

Було б се дійсно богоугодне діло,

Тих бунтівників не-«Другів» ізбієніє,

Але кому ж знов миле носа толкновеніє?

Не зле було б також злого духа з них нагнати,

Але кому ж за те хочеться по пиці брати?

А щодо істребленія врагов,

То скажу просто - шкода грішних зубов!

Затим з одного боку,

Коли ми вже тут зібралися раз до року…»

Але втім Ковальський Міх

На дивне диво для всіх,

Забувши для князя всяку реверенцію,

Сказав йому страшну імпертиненцію:

«Хоть ви й князь рутенський, але скажу вам правди слово,

Най вас чорт пірве і вашу промову!

Таже повинні ви хоч настільки розуму мати -

Наперед подумати, що хочете сказати,

А не плести нам тут сухого дуба,

Коли бачите, що всім нам грозить згуба».

То рутенці як ті слова почули,

Так таки й язика в роті забули;

Повитріщували очі, повтвирали роти,

І не знають, чи сидіти, чи геть іти.

Деякі навіть великого боя мали,

Аби князь і Міх Ковальський бійки не почали.

Але, на диво, князь за таку страшну образу

Не образився ані разу,

А тільки скрутився в три партиці

І до рота встромив власні рукавиці.

Довгий час увесь збір мовчав -

Аж нараз Митро Полита встав

І, як було наразі потрібно,

Почав говорити дуже жалібно:

«О горе мені, грішному мирянину,

Що тут мушу слухати таку бештанину,

Що мушу чути, як наші дві найперші підпори

Заводять між собою спори!

Зважте, господинове, що ви обидва́ -

Одна Рутенії голова,

І що доти Рутенія в добрім ході,

Доки ви в добрій згоді.

І що як одну голову на дві половини розтяти,

То мусять два півголовки повстати.

Просто не сваріться, не доводіть нас до згуби,

А беріть собі людське в зуби!»

На ту промову князь аж легше відотхнув,

А Міх Ковальський фукав, мов нічого й не чув.

Але ось устав отець Халява,

Котрому вічна в Рутенії слава,

І, щоб усяким спорам кінець зробити,

Почав ось що говорити:

«Мої господинове! Дякуймо всевишньому богу,

Бо я нині, встаючи, ступив на ліву ногу,

І гадаю собі: «Ов, буде якесь лихо!»

І ось воно й є! Але ша, тихо!

Добре, що лише на тім стало,

І що нас більше нещастя не спіткало!

Закінчіть тепер усі спори і звади

І слухайте моєї ради!

Треба нам іще остатнього способу стрібувати:

Від святого Юра хрести й кадильниці забрати,

Три кірці води по три рази освятити

І проти не-«Другів» хрестовий похід оголосити.

Злий дух боїться свяченої води

І не зможе зробити нам ніякої біди -

Ба, він навпроцапи втече від кадила,

А тоді тих поганців легко спроможе наша сила».

На ту раду всі аж сплеснули в руки:

«Конець уже нашої муки!

Один хрестовий похід знищить всього зла причину,

Зітре противників на трину!»

Митро Полита з утіхи аж просіяв

І вже в голові слова анафеми укладав.

Міх Ковальський також утішився немарно

І погадав собі, як то буде гарно,

Як він буде йти в поході передом

З найбільшим у руках хрестом.

Тихович Мовчальський також звеселився,

Бо він у всяких процесіях дуже любився.

І звичайно як не з хоругвою, то з дзвінком носився.

Ба й Наум Безумович, сам себе по колінах поклепав,

Хоч не рад був, що сам на той дотеп не впав.

Тільки князь Маледикт Плосколоб,

Наморщивши свій капустяний лоб,

Сидів мовчки посеред того шуму,

І видно було, що думав важкую думу.

Того рутенці не надіялися по князю Плосколобі,

І хвилю було тихо, як у гробі…

І нараз серед тої тиші вдарив грім,

Якого ще досі не чував «Народний дім».

Ото князь Маледикт на гірку іронію

Ляснув себе по чолі долонею

І скрикнув: «Ах, я осел, осел,

Хоч голова в мене як пивний котел!

І пощо я рутенську раду скликав,

Пощо бідних слуг на претерпініє слав,

Коли можна було без найменшої гризоти

Одним махом позбутися тої голоти!»

Князь зупинився. Рутенці мовчали,

Не знаючи, в чім діло, лиш очі повитріщали.

«Господинове,- сказав по хвилі князь,-

Ви не знаєте, яка моєї бесіди зв’язь?

Дуже проста! Хоть я капустяний князь і маю капустяну громаду,

А таки сам дам тим не-«Другам» раду.

Не треба ні хрестів, ні походів,

Ні жадних інших хороводів!

Не треба їх вганяти в амбіцію,

А попросту донести на них у поліцію!»

Чи ви бачили, як не раз під час бурі

Нависнуть чорні хмари понурі?

Блискавки мигтять, мов гадюки кроваві.

Сонце тоне в клекоті та темряві,

Душно, тяжко, мов скали залягли над землею -

Хвилю тихо, мов смерть пролітає над нею,

Нараз грянуть громи, земля задрожить,

І буря завиє, зареве, засвистить;

Так само й тут було, коли почули рутенці

Думку їх князівської ексцеленц’ї.

Хвилю неначе мліли-стовпіли,

Потім нараз страшними голосами: «Браво, браво!» - заревіли.

І крики брава без кінця неслися,

Аж «Народного двора» мури тряслися,

Аж кам’яні стіни тремтіли,

Аж вікна, мов живі дзеленькотіли,

Аж усім в ухах, мов гармати, шуміло

І в очах мінилося, темніло…

* * *

Але що се, чи сон, чи ява?

Одна хвиля, і я не чую рутенського брава;

Щезло сонмище, князь і всі раби його львівські й нельвівські,

А я - сам у пустій хатині на вулиці Кляйнівській.

Крізь отверте вікно дух холодний потяг

І доносить до мене клекіт і гамір міського життя.

Що се було зо мною? Я озирнувся

І з дива аж забувся.

Передо мною любезне «Слово» лежало.

Я читав його, і на сон мене зібрало.

І все, що в шумні слова було обвите в письмі,

Я бачив правдиво у сні.

ДУМА ПРО НАУМА БЕЗУМОВИЧА

I

Ой були віки Трояна,

Славні, кажуть, і багаті,

Хоч ні один ще рутенець

Не сидів тоді в райхсраті.

Густо-часто ще й опісля

Сонце і на нас світило,

Хоч про книжечки «Просвіти»

Ще й нікому ся не снило.

Була, кажуть, честь і слава,

Військова, козацька справа,

Що по світі гомоніла,

Гомоніла та й пропала.

Все пропало! З тіла Русі

Облетіли давні шмати,

Тра нового вже кожуха,

По-новому треба вбрати.

Все пропало, а пропале

Ніщо в пісні й споминати,

В нас нові тепер герої,

Про нових нам і співати.

Гей, засіли депутати

Ген у Відні, пане-брате,-

У віденському райхсраті

Є й рутенські депутати.

Є там славні «батьки Русі» -

Се нові у нас герої,

Се надія нам - вони нас

Виведуть з біди старої.

О, вони нам, бра, обчистять

Не лиш тіло, але й духа

Від пиянства, від лінивства,

І від грунту, й від кожуха -

Геть обчистять! Будем, брате,

Чисті, вільні, мов святії,

І тоді для всеї Русі

День свободи надоспіє.

О, тоді аж увійдемо,

Наче Лазар із барлога,

З того падолу податків

І додатків в царство бога.

О, тоді аж станем легкі

І свобідними устами

Заспіваєм так, що Христе!..

Словом, рай буде між нами.

Лиш заждім! До благодати

Лиш дрібниці нам хибують;

Решту наші депутати

Незабаром домайструють.

Лиш заждім! А поки ждати

Тої з неба благодати,

Слухаймо, що депутати

Будуть в раді глагола́ти!

II

Пан міністер хоче грошей

На казарми, на гармати,

На мундури, окупац’ї -

Райхсрат гроші мусить дати.

Пан міністер чемно просить

Грошей зо сто міліонів

І рахунок розкладає

Серед жартів і уклонів.

Хоч рахунок не докладний,

Аж крізь діри вітер віє,

Але що кому до того,

Де міністер гроші діє?

Хоч край в нужді, темний, бідний,

Та міністер-бо хороший,

Такий милий, такий чемний,

Та й так любо просить грошей!

«Тра піддержати повагу…

Тра в розвою не вступати…

Тра нові мундури шити,

Тра нові гармати лляти.

Грошей тра сто міліонів,

Правда, що здалось би більше,

Та на сей рік досить того,

Решту додасте пізніше».

Пан міністер красно просить -

Чому б, бачиться, не дати?..

Але рейхсрат починає

Розговори і дебати.

Розговори і дебати:

Чи все дати, чи не дати,

Чи край може, чи не може,

Чи потрібні нам гармати?

Розговори сюди, туди,

Пан міністер чує нуди…

«Що,- гадає,- плести дуби?

Як я схочу, так і буде!»

Пан міністер добре знає

Куди діло за чуб взяти,-

Камердинра посилає

Між рутенські депутати.

«Камердинер, осьде пачка!

Що в тій пачці, не питайся,

На - де посол Безумович,

Швидко ‘д ньому перепхайся,

Дай йому!» Слуга полетів.

Пан міністер вже не дбає.

Що гадає - господь знає,

Але райхсрат знать не знає.

У райхсраті при дебаті

Всі рутенці шепчуть стиха:

«Треба дати й без дебати,

Пощо крику, пощо лиха!»

Тільки славний Безумович,

Прозваний Рак Поступович,

Підгортає сивий волос,

Просить сміливо о голос.

Пан міністер теє бачить,

І думки йому віщують:

«Безумович бере гроші,

А рутенці голосують».

III

«Гей, панове депутати,

Австріяцькі вірні люди!

Слухаю я вашу мову

Та й гадаю: «Що то буде?»

Що то буде з нашим краєм,

І з урядом, і з церквами.

Коли дух горди́й, безбожний

Вкоренився вже між вами?

Пан міністер хоче грошей

На мундури і гармати,

А ви в гордості плетете:

«Чи все дати, чи не дати?»

Пан міністер! Ви згадайте,

Що се власть! А час вам знати,

Що усяка власть від бога,-

А власть може розказати!

Уважайте: він не каже,

Тільки просить дуже гречно,-

Ще вам мало?.. Раджу: дайте!

Бо не дати - небезпечно!

Він рахунки розкладає

І толкує перед вами,

А ви смієте свариться

Богохульними словами!

Впрочім - ох, мої панове,

Важко серце розпороти,-

Ви ж згадайте, хто ви, що ви

Ви - австрійські патріоти!

Так ви стоїте на стражі

Честі і поваги краю?

Честь, повага упадає,

Сторожі міністра лають!

Ох, панове депутати,

Сумно навіть погадати,

Пан міністер грошей хоче.

Ви вагаєтеся дати!

Уважайте лиш на мене:

Я ось і мої собрати!

Пан міністер зажадає -

Ми не смієм відказати.

І не думайте, панове,

Що в нас розкіш і достатки!

Ні, і в нас не одна нужда

Обдирає з пліч манатки.

Наш народ страшенно бідний,

Так страшенно, депутати,

Що не буде вже мав далі,

За що службу раз наняти.

В нас хати - свинячі кучі,

А церкви, мов обороги,-

Люд жиє в нас лободою,

Аж му пухнуть руки й ноги.

В нас жиди друть за горівку,

Грунт за лихву ліцитують,

А ляхи ще нашу мову

І наш обряд геть нехтують.

Ми досить уже терпіли,

Така була воля неба,

Та протерпимо ще більше,

Коли того буде треба.

Бо терпіти і кориться -

Сього нас батьки навчили,

І як треба, мем кориться

І терпіти й до могили.

Отже ж, хоть таке в нас горе,

Хоть так тяжко крепіруєм,

То проте ми сміло, явно

За міністром голосуєм.

Ми не були ворохобні

І не будемо ніколи,

Треба побільши́ть податки -

То й побільшуєм поволи.

Ми австрійські патріоти.

Ми для Австрії готові

Не то гроші - кров віддати,

Якби бу́ло треба крові.

Що ми скажем, люд то зробить,

Лиш як слід його стиснути.

Край великий - сто мільйонів

Можна буде ще добути!

Ми австрійські вірні діти,

Не покинем неньки свої,

Будем вірні їй до смерті,

Ні, до торби дідівської!

Хоче грошей пан міністер -

Як ми сміємо не дати?

За міністром голосуєм,

Бо ми руські депутати!

Лиш одну надію маєм,

На міністра… Ясний пане,

Чень же, хто вам вірно служить,

То й заплату той дістане?

Ми за вами, більшість з нами,

Що ви хтіли, те і буде.

Але зважте - ось о трінгельд

Просять бідні руські люди.

Просять руські депутати,

Що терпіли так багато,

Щоб ви зволили за вірність

Їм маленький трінгельд дати!

Як вода потрібна морю,

Хлопам полотняник зрібний,

Як волам потрібна паша,

Так і трінгельд нам потрібний.

Як належить богу свічка,

Хрест владиці, а серп женцям,

Так і трінгельд, ясний пане,

Нам належиться, рутенцям.

Як дощу чекає каня,

А душа спасення з неба,

Так чекаєм ми трінгельду,

Бо трінгельду всім нам треба».

IV

Так преславний Безумович

Говорив при тій дебаті,

І пішла хороша слава

Про рутенців у палаті.

Говорили різні люди,

Говорили сюди й туди,

А міністер усміхнувся:

«Як я хочу, так і буде!»

Пан міністер усміхнувся,

І думки йому віщують:

«Безумович бере гроші,

А рутенці голосують».

ВОРОНІЗАЦІЯ

Раз ворони у сусідстві

Із сороками жили,

Густо-часто в горі-бідстві

Одні другим в поміч йшли;

Та в домашні власні діла

Одні одним не встрявали,

Аж зла доля захотіла,

На забій свариться стали.

Бач, навкучило воронам,

Що сороки все цокочуть,

Що говорять острим тоном,

В чорне вбратися не хочуть,

Що хвости довжезні носять

І вертяться так чепурно,

Де їх просять і не просять,

От, звичайно, некультурно!

«Ви на нас глядіть,- казали,-

Ми в культурі вище вас,

Чорні фраки повдягали,

Крячем звільна раз по раз.

От і вам пора в культурі

Наперед вже потішаться,

То значить: до нас подібним

Стати - воронізуваться!»

Мудра рада, та дурнії

Ті сороки - ані руш!

І ворони взріли ту ж,

Що й зовсім нема надії.

«Га, не хочуть просвічаться

Менші сестри добровільно,

Ми їх змусимо насильно

Зараз воронізуваться!»

Отже ж в пориві любови

Й братства принялися вскок

До просвіти та обнови

Непросвітних тих сорок.

Ще ж їх те муляло трохи,

Що тоті ліси та пущі,

Де гніздилися сороки,

Були більші, кращі, гущі.

І поперли всі юрбою

Нести світ воронізації,

Хоч би боєм і війною,

Хоч би кривдою й без рації.

Без опіки й охорони

Власні гнізда полишали.

А вам звісно, що зискали

За той час оті ворони?

Правда, пір’я із сорок

Вискубли чимало таки,

Та культури і на крок

Не поперли чорні фраки.

А зате шуліки й кані

Власні гнізда їх напали,

Яйця їх повипивали,

Діти з’їли на снідання…

ДРОГОБИЦЬКА ФІЛАНТРОПІЯ

Що се дзвенить, що се гримить,

По городі лунає?

На дохід бурси для дівчат

Дрогобич бал справляє.

То доктор Генгст, a wohler jung,³

Ту думку пропагує,

Занявся нею щиро сам

І сам бал аранжує.

А за свій труд і за свій план

Одне лише - се жарти! -

Собі прирік. Для свояків

Свободні вступні карти.

А своячок, приятельок

У нього там немало,

Так що, як балу день прийшов,

На продаж карт не стало.

Професорки, уряднички

З гніву аж в штуки рвуться,

Що вільні карти жидівкам,

А не їм дістаються.

І хоч христянським дітям мав

Припасти дохід, таки

Всі змовились не йти на бал,

І не пішли, сараки.

А жидівок прийшло май-май,

Жидків також немало,

І все те геть аж пізно вніч

І пило, і гуляло.

Числили дохід другий день,

Він досить був великий:

Буфетчик римських п’ятдесят,

І п’ятдесят музики.

Блаватні купці пару сот,

Зо сто кравець французький,

На бурсу для дівчат, мабуть,

Лишилося дві «шустки».

«НОВЕ ЗЕРКАЛО»

Все йде, все минає, і краю немає:

Хто вчора був зверху, сьогодні спадає;

Хто вчора сміявся, сьогодні заплаче;

Хто вчора скакав, нині стогне, не скаче;

Хто вчора живий був, гниє нині в трумні;

Хто вчора звавсь мудрим, пішов нині в дурні.

Отак-то недавно блищало, ясніло

Те «Зеркало» наше, зорею зоріло.

Глядівся в нім чистий - і чистий уздрівся;

Глядівся плюгавий - і стидом окрився;

Заглянув продажний - вздрів Хруня Микиту;

Жидок уздрів Швіндля й любку-оковиту;

Уздрів Лизунович свої товсті лиця,

І «Ми» тут стояли, яко опозиція.⁴

Так що ж бо, почате в погідну годину,

Воно веселити хотіло родину,

Та громи за громами били нам в хату,

І бурі домівку трясли небагату.

Довелося скликати пожарну громадку,

Довелося підперти угли від упадку,

Довелося на гробах ридати сльозами,

Довелося відступників сікти бичами.

Не вдержало «Зеркало» праці такої

І трісло з натуги, досади самої.

Все йде, все минає, і краю немає,

Що вчора померкло, сьогодні світає;

Що вчора минуло, сьогодні надходить,

На свіжих могилах нове життя сходить.

Де сила жива, життя кличе до бо́їв,

Та вже ж не хибне там борців і героїв;

Встане проповідник, де багато грішних;

Де багато дурнів, знайдеться й насмішник.

Отак-то як «Зеркало» трісло з кришталю,

«Нове Зеркало» ми ось куємо з металу.

Гартоване горем на всяку пригоду,

Шліфоване ясно любов’ю к народу,

Жалібнії спомини - то його рами,

Обвиті колючими з терня вінками;

Та промені сонця в нім жаром ясніють

І будять на кращую долю надію.

Прийміть його радо під рідную стріху!

В час суму воно принесе вам потіху;

В дні горя, ясніючи сонця лучами,

Вам скаже: «Не бійтесь, ще сонце над нами!»

Як же іноді в хвилю утіхи пустої

Віллє остороги краплину гіркої,

Не в гнів вам! Лиш з щирістю й правдою в змові

Слова ті! Приймайте й бувайте здорові!

УКРАЇНСЬКО-РУСЬКА СТУДЕНТСЬКА МАНДРІВКА ЛІТОМ 1884 р.

Українсько-руська студентська мандрівка, що відбулася літом 1884 р., була коли не першою взагалі, то першою свідомо зорганізованою пробою товариської мандрівки українсько-руської молодіжі. Першу таку мандрівку без особливих приготувань відбула купка укінчених гімназистів літом 1883, і про неї реферував потім у студентськім кружку у Львові один із її учасників Єронім Калитовський. Зацікавлення, збуджене його рефератом, дало привід до утворення студентського комітету для організації студентської товариської мандрівки літом 1884 р. Комітет, на мою пропозицію, уложив план мандрівки, починаючи від Дрогобича, через гірські місцевості Урич, Корчин і Бубнище, підгірські міста Болехів, Калуш, Станіславів, Коломию і Вижницю до Устєрік. У головних точках мандрівки, а власне в згаданих містах, мали відбутися музикально-декламаційні вечірки з танцями, які, крім товариської забави, мали метою знайомити молодіж із різними кругами руської провінціальної інтелігенції, так, як сама мандрівка мала метою познайомити учасників із досить значною частиною нашого краю, його мальовничими місцевостями та його населенням. Як програму тої мандрівки я уложив віршовану, a priori зложену хроніку, попереджену поетичним покликом, що заохочував молодіж до устроювання подібних мандрівок. Між іншими стараннями комітет порозумівся також де з ким із української молодіжі в Києві, відки як учасник мандрівки приїхав Федір Миколайчик, що тоді скінчив уже був Київський університет і дав себе знати деякими науковими працями, з яких одна - про Сіверську Русь (Чернігівщину), написана українською мовою, була друкована в «Зорі» 1887 р.

Мандрівка зібрала досить значне число учасників і фактично дійшла в повнім своїм складі до Калуша, потрохи під моїм проводом. Там обняв провід у дальші місцевості В. Сіменович, але та друга часть мандрівки мала потрохи інший склад і інший характер і відбулася без моєї участі. Для пам’яті подаю тут реєстр імен учасників першої часті мандрівки, яких власноручні підписи заховалися на обороті ілюстрованої окладки програми мандрівки, що заховалася в моїм посіданню: Теодор Николайчик, Іван Франко, Шухевич Микола, Ярослав Кулачковський, Дем’ян К. Лопатинський, Антін Березинський, Северин Мацюрак, Олександр Бобикевич, Теодор Яців, Іван Гриневецький, Володимир Лев, Олександер Богдан Кулачковський, Юліан Бачинський, Теофан Лукашевич, Омелян Константинович, Остап Качмарський, Вінкентій Яворський, Ярослав Бурачинський, Теодат Бачинський, К. Г. Врецьона і два поляки - Aleksander Humnicki і Stanislaw Bądzyński. Програма видана була накладом комітету окремою брошурою, 16 сторін малої 8-и. Дві остатні сторони сеї брошури заняті заявою комітету, а перших 14 містить ось яку поетичну часть.

В ДОРОГУ!

Сонце по небу колує,

Знають і хмари свій шлях;

Вітер невпинно мандрує

По України полях.

Ми ж, сонця ясного діти,

Вольного вітру брати,

Мали б сидіти-нидіти,

Мали б в дорогу не йти?

Гей же в дорогу,

В ясную путь,

Скинути з серця тривогу,

Вольним повітрям дихнуть!

Шумно криштальнії хвилі

Стрий, і Черемош, і Прут

Почерез звори і скелі

В вічній мандрівці несуть,

Рокотом кличуть нас тихо

К собі в тих сонячних днях,

Змити все горе, все лихо

У їх сріблястих струях.

Гей же в дорогу,

В ясную путь,

Скинути з серця тривогу,

Вольним повітрям дихнуть!

Життя наше - вітер крилатий,

Річка невпинна, брати!

Хвильки не хоче пождати,

Мусить і мусить іти.

Хто в тій мандрівці якмога

Волі, любові зазнав,

Того щаслива дорога,

Той по добру мандрував.

Гей же в дорогу,

В ясную путь,

Скинути з серця тривогу,

Вольним повітрям відотхнуть!

МАНДРІВНИЧА ХРОНІЧКА

Вступні уваги

Хоч то хронікар ваш ураз і поет,

Та ще не пророк він прото же:

Показує, що уложив комітет,

За сповнення ручить не може.

Підгір’я і гори, краса полонин,

Повітря і чистії води -

Усе те прекрасно, щоб хто лиш один

Узяв антрепризу погоди.

Погода в мандрівці - великая річ!

Як гори покриються млами,

Нічого не видно. Та жаль, що її ж

Не мож було взять до програми.

Все інше - вже річ комітету: їда

(За вашії гроші!), забава,

І відчити, й спів, молоко і вода,

Нічліг, і гризота, і слава.

Поки всі ті дива і красу, що вас жде,

Розверну перед вами подрібно,

Позвольте ласкаво порадить вам ще,

Що взяти в дорогу потрібно.

Передвсім треба знать, що мандрівки аж дві -

Мала і велика - в сю пору:

Мала - в гори стрийські, велика ж, по ній -

В преславну Чорногору.

Обі потривають днів двадцять і п’ять

З Дрогобича до буковинських

Гір; хто хоче йти на обі, мусить взять

Щонайменше тридцять ринських.

Хоч то комітет на акафіст дає,

Аби бог дав погоду хорошу,

Та все ж у кого параплі який є,

То з собою узять його прошу.

І босо по горах ледве хто піде,

Там шутер, кропива і терня;

Хто легкі й міцні черевики візьме,

То ручу: в подертих поверне.

І плащ не забудьте! Чи дощик припав,

Чи ночі холоднії з млами,

Все ж ліпше окриться, як бог приказав,

Ніж мокнути й сікти зубами.

В дорогу ж! Кого товариство манить

І вражень багатая здобич,

Природи краса, люду рідного бит,-

До побачення в го́род Дрогобич!

Дня 27 липня. Дрогобич.

Преславнеє місто Дрогобич - ади!

Готицький костел кафедральний,

Худий Юр на горі, і товстії жиди,

І шлях бориславський фатальний.

На Гірку прохід - се приємність в сей день,

Се першая проба мандрівки;

Ідеш символічно коло касаре́нь,

Коло шпиталю і гицлівки.

Вечірня забава: слуга ваш хроніст

Вас відчитом крихту понудить,

Хор пісню затягне, дяки мов у піст,

Зо сну аж музика вас збудить.⁵

І танці почнуться. Вже бачу я, ах!

Як стрійні ніжки в такт несуться!

Коб у нас в голові був той такт, що в ногах,

Щаслива була би вже Русь вся.

Дня 28 липня. З Дрогобича до Східниці.

З Дрогобича в гори три шляхи ведуть,

Один лише простий - гляди ти!

Хроніст на сей раз вибира кривий путь,

Хоч простими все звик ходити.

Його тягне у рідне село. Кого ні,

Комітет тих у Трускавець вислав:

Напитися «нафти»,⁶ зирнуть копальні,

А відтам махнемо в Борислав.

Борислав, поезії повний куток!

Оглянуть не жалуйте ходу!

Що ріпників, ям, і жидів, жидівок,

І нужди, і бруду, і смроду!

Ось Діл вже поважний чекає на нас,

Тут ноги натужаться значно:

В веселій компанії швидко йде час,

А в Східниці спатимем смачно!

Дня 29 липня. Східниця. Урич.

По місті ходить знає кождий, мабуть,

По горах не так-то легенько;

Хоч дихає сильно й свобідно там грудь,

Ногам зате таки прикренько.

Ті гори, ліси і спадисті стежки -

Поезії, певно, в тім маса,

Та коням біда, і псуються візки,

Дреться одіж, і тратиться каса!

А в Уричі камінь, і ковані в нім

Покої, і брами і льохи;

Чи велетнів се, чи розбійників дім,

Не знає ніхто анітрохи.

Отут наш спочинок, отут і обід;

Хоч кухня холодна - не вадить.

Щоб кождий наверх аж дістався як слід,

На те комітет не порадить.

Дня 30 липня. Корчин.

Із Урича в Корчин - верховинський шлях.

Верховина, де жиють бойки,

Де грає музика, народ в ходаках

Гуляє полегойки.

Ось Корчин наш давній! Князь руський колись

Робив тут з угорцями згоду;

Князів десь не стало, угорці ж взялись

Пожерти часть руського роду.

Та ні, руський рід - се мадярським зубам

Тверда буде страва, їй-богу!

Ти ж, Галиче, своїм загірним братам

Шли свіжії сили в підмогу!

Здвигайся ти, Корчине! Пильно будуй

Будову освіти громадську!

Здвигайся, кріпися, трудись і нехтуй

Погрозу мадярську і лядську!

Тут вечірок: відчит, і спів, і гульня,

Коли хто ще захоче гуляти;

Тут першу читальню стрічаєм - дай бог

Їй в кождім селі ще діждати.

Дня 31 липня. Околиці Корчина.

Прекрасна околиця вдовж і вширінь!

Гадюкою Стрий там хлюпоче.

Тут Розгірче, Сколе і дід Зелемінь.

Гуляй, куди серце захоче!

У Розгірчі руни слов’янські старі

Відкрив Вагилевич - в фантазії;

Бойки синевідські такі гендлярі,

Що й жида провчать при оказії.

Дня 1 серпня. Бубнище.

Що Бубнище славне не відти пішло,

Що бито тут турка, «як в бубен»;

А бубнить тут нужда і в тім’я й в чоло,

І кождий, мов птах той, обскубен.

Лиш скелі великі у лісі - та й то

І камінь, і ліс камеральний -

Се Бубнища слава, забуток отсей

І справді капітальний.

Печери, і сходи, і студня - сліди

Рук людських, святі, може, місця.

І ми тут спочинем, для кого ж їди

Не стане, чорниць не наїсться.

Дня 2 серпня. Болехів.

Через Гук перескакує Сукіль-ріка,

Мов Дніпро той через пороги.

Болехів - містина негарна, грузька,

Серед нив одностайно розлогих.

І сіль варять тут. Як не солоно вам

На світі, ідіть і глядіте!

Та є руські серця і тут щирії нам,

Солоний, та гарний ти, світе!

О руські серця! І крізь гніт, бідноту

Усе ваша щирість ясніє!

Мов з кременю битого іскра в льоту

І світить, підпалює й гріє.

З’їжджайте сюди з благодатних рівнин

І з гір по дорогах скалистих,

Щоб спільно прожити хоч кілька годин,

Поки далі самітньо поплисти.

Дня 3 серпня. Калуш.

Залізниця свище! У Калуш помчить

Утомлену ходом мандрівку,

Щоб свіжою хвилею духа скріпить

І тутка братів в переднівку.

О так, передновок терпить духови́й

Просторая руськая хата!

Тож то́го, що й тут посів сіяв новий,

Згадаймо - Рожанського Гната.

Честь пам’яті твоїй, гаряча душе!

Мов свічка яркая, згорів ти!

Та полум’ям своїм надовго, на все

Серць тисячі руських огрів ти.

Дня 4 серпня. Станіславів.

Хоч з-польська зоветься, а все ж і тут Русь,

І тліють огні тут могучі;

Усіх тут вичислювать я не берусь,

Всі ми почуваєм їх лучі.

Тут нашої мови скарбницю здвига

Професор Євген Желехівський;

Хто б вдячно не стис його руку, хіба

Не був би син батьківський?

Дня 5 серпня. Станіславів.

Хто Галич відвідати хоче за дня,

Тому недалека дорога;

Для хору й панів з комітету гризня

Весь день, біганина й тривога.

Бо вечірок мусить удаться аж-аж!

Музика, і танці, і співи…

Бо що б було, якби на гостей блямаж

Гляділи місцевії діви?

Та ба, від блямажу не винайшли ще

Ніякої асекурац’ї!

Найліпше було б, якби сплетні вобще́

Не мали ніякої рац’ї. […]

Дня 7 серпня. Віче академіків.

На віче йде молодіж. Радять вони

Не про свою власну бідноту,

І не про забаву, і не про хісни,

Але про загальну турботу.

Про те, як би спільно ті хмари прогнать,

Що густо над нами зависли,

Як волі, простору найбільш добувать

Для рідного слова і мисли.

Щасти біг вам, сміла громадо! Ваш труд,

О, вірте, не буде даремний!

Ті сімена чисті зійдуть і зростуть,

І морок розсіється темний.

Лиш діло робіть! Не по ваших словах

Колись вас судитимуть люди;

Лиш трудом залізним мурований шлях

Заслугою вашою буде.

Знов вечір забаву голосить афіш,

І співи, і танці охочі!

Я б радив іти на спочинок раніш,

Труд завтра й короткії ночі.

Дня 8 серпня. Делятин.

Колись Делятин богу був побратим,

Тепер у жидівській кишені.

Сюди на возах ми гостинцем гладким -

Підгір’я, мій раю зелений!

Село за селом, кукурудза, тютюн,

І Прут срібноводий, і гори!

О гарний ти краю! Та скільки-то сліз

Росить ті широкі простори!

Дня 9 серпня. Делятин - Дора.

І тут ми солярню підем оглядіть.

В нас солі найбільші достатки,

Та сіль найдорожча, проте, на весь світ;

Се через австрійські порядки.

А відси до Дори, де Прут стрімголов

Зо скелі в безодню валиться;

Так, знай, той порядок його наколов,

Що рад би сам в со́бі втопиться!

І Довбушів хрест ми оглянемо там,

І Краттерів камінь. Каміння

Тут много, жаль тільки, що з нього ще нам

Не робить ніхто поживління.

Нехай жиє хімія! Скоро вона

Навчиться хліб з камня робити.

То тут найхлібніша буде́ сторона.

Що зможе всі доли кормити.

Дня 10 серпня. Микуличин.

От гори! Правдивий вже Bärenland⁷ тут!

Медведі тут ходять самопас,

Хапають овець і волів часто б’ють.

Отут і ми станем на попас.

Дня 11 серпня. Майдан.

Прекрасна дорога веде на Майдан,

Там скляні оглянемо гути

На те, щоб про склянку, і фляшку, і збан

На кілька деньочків забути.

Бо в горах, панове, поезії гук,

Та пива нема, ні горілки;

Тут треба коряк який взяти до рук,

Напиться води-джерелівки.

Дня 12-16 серпня. Чорногора.

Вітай, Чорногоро! Піднебні шпилі

Високо під хмари зняла ти,

З ребер кам’яних легіони цілі

Джерел і річок розлила ти.

Колись розливала ти пострах на світ:

Опришки гуляли тут сміло;

Тепер «Довбуша крісло» порожнє стоїть,

Воно вже, мабуть, скам’яніло.

Народний протест проти здирства панів

Лунав на всі гори і доли;

Тепер жид ті ліси й полонини посів,

Протест не озветься ніколи.

Ніколи? Невже ж то загинув і слід

Гуцульського духу гордого?

Ніколи? О гори, подайте одвіт!

Ніколи? Не чути нічого.

Дня 17 серпня. Жаб’є.

Ось Жаб’є, гуцульська столиця. Нема,

Мовляють, села понад Жаб’є.

І більшого лиха шукати дарма,

Чи ж люд той зовсім воно заб’є?

Де паслися вівці гуцульські колись,

Воли там жидівські пасуться;

Ті ж, що перед ними магнати тряслись,

Тепер перед жидками трясуться.

Дня 18 серпня. Устєріки.

Із Жаб’я махнем понад Черемошом

Аж ген в Устєріки возами,

А хто на дарабах, хто схоче - верхом,

А решта - верхом паличками.

Що Черемош Чорний і Білий отут

Спливаються, се не дивниця;

Адже ж мусять спливатися десь; та сей кут

Цікавий, бо є в нім пивниця.

Не пиво лежить в нім, гуцульськая кров

На стінах ще ржавіє й до дня;

Мандатор Грдлічка опришків поров

В тій ямі - гуцульська се Кодня.

Дня 19 серпня. Сокільська скала.

На волю! На волю! По бистрій ріці

Гуськом ідуть добрі дараби.

Се наші вози. Ось по лівій руці

Сокільської скелі поваби.

Сюди нам Федькович живцем переніс

Гейнівську Лорелею,

Та, знать, надокучив їй камінь і ліс,

І бовтнула в вир під кручею.

І, як топелиця, вона тут жиє,

На бідні дараби чатує.

Федькович із жалю горілочку п’є

Та «Дикії думи» віршує.

Дня 20 серпня. Вижниця.

Про Вижницю, певно, не кождий чував,

А Вижниця - то ж не дурниця!

В куті тім «гуцульський король» панував,

Преславний Лук’ян Кобилиця.

Се простий був гуцул; його гуцули

Послом обібрали до Відня;

Коли там дебати і свари гули,

Шептав він: «Ой Русь наша бідна!»

Хотів, як умів, він здвигнути її,

Щоб залежала тільки від Відня,

За те мусив гори покинуть свої,

А Русь досі як бідна, так бідна.

Тут наша мандрівка кінчиться, брати!

Ще нічку забавмося спільно!

Хто зна, чи стрінемся й куди кому йти?

Руками сплетімося щільно!

Хай кращої долі задатком будуть

Ті наші робучії руки!

А завтра з нас кождий піде в свою путь -

До праці! До діл! До науки!

ПАНІ ФЕВРОСІЯ

(Наслідуване)

«Панечко, голубочко,

Февросіє-любочко!

Чом сидиш зажурена,

Голова понурена?»

«Ох, покинь, мій синчику,

Дай спокій, русинчику!

І без тебе нудь мені,

І без тебе труд мені.

В три дуги згинаюся,

З всяким лихом знаюся».

«Се ж біда, голубочко,

Февросіє-любочко!

Таж ти дама знатная,

Пані многовладная».

«Ой, була, мій синчику,

Славилась, русинчику,

Дамою всевладною

Чемною, укладною,

Ситою, обильною,

До людей прихильною».

«Звісна річ, голубочко,

Февросіє-любочко:

Срібла, злота й нині ще

В тебе повно в скрині ще».

«Ох, було, мій синчику,

Прогуло, русинчику!

Нині ж із турботами

Я живу банкнотами,

Синіми та сивими,

Через півфальшивими».

«Як же так, голубочко,

Февросіє-любочко?

Де ж твої вихо́ванці,

Дукачі, карбованці?»

«Всі пішли, мій синчику,

Всі пішли, русинчику,

На гармати но́вії,

На довги банко́вії,

Німцям за муніцію,

Дома на поліцію».

«Пошукай, голубочко,

Февросіє-любочко!

Ти хоч не оглядная,

А була ж ощадная».

«Ох, дарма, мій синчику,

Не знайдеш, русинчику,

Як у місі драному!

Все пішло по-п’яному,

Вся я обідралася,

Спилась, розікралася».

«Сором же, голубочко,

Февросіє-любочко!

Як сусіди зловлять раз,

Обсміють, обмовлять нас».

«Взнали вже, мій синчику,

Взнали все, русинчику!

Наче біс їх всіх жене,

Підняли на сміх мене

І плюють, і лаються,

Ще й побить збираються».

«Ти сама, голубочко,

Февросіє-любочко,

Вшанувавши день святий,

В зуби їх телень та бий!»

«Я й не сплю, мій синчику,

Не мовчу, русинчику,

Серджуся, що й дзусь собі!

Плюнуть - обітрусь собі,

Копнуть - я не лаюся,

До землі хиляюся».

«Дрантя ж ти, голубочко,

Февросіє-любочко!

Дрантя, не красавиця!

Треба геть поправиться».

«Поправляюсь, синчику,

Заходжусь, русинчику:

Віддаю юстицію

Під дозір в поліцію,

Обриваю армію,

Заводжу́ жандармію».

«На кого ж, голубочко,

Февросіє-любочко,

Та орда татарськая,

Ватага жандармськая?»

«Та на мене ж, синчику,

На саму, русинчику,

Щоб хилилась, гнулася,

Щоб не ворухнулася,

Волі не бажала вже,

Лиш «ура» кричала все!»

ЖЕНЩИНА

Алегорія на привітання товариства

«Руських женщин» у Станіславові

В пустині темній, вбогій і сумній

Мармуру білого лежала брила,

Поблискуючи в білизні сніжній.

Тим блиском своїм здалека манила

Кочуючі ватаги дикарів,

Між ними свари й бої розбудила.

Бо кождий дивним жаром розгорів,

Бажаючи її для себе мати,

Мов найдорожчий скарб у ній уздрів.

В ту пору геній пролітав крилатий

Понад пустинею, побачив бій

Тих дикарів і пожалів їх страти.

І притулив до брили скипетр свій,

Перетопив її по своїй творчій волі

І світу в формі показав новій.

Ось разом блисла на пустому полі

Чудова статуя, краси взірець,

Богиня, пані долі і недолі.

Всі дикарі враз стали мов сліпець,

Лице руками вкрили, ниць упали,

Молилися до неї, хоч з сердець

Пекучий жар не щез. Вони благали

У неї ласки, клали дари їй,

Та всі для себе видерти бажали.

І швидко знов новий почався бій,

Та статуя стояла вічно зимна

І безучасна в білизні сніжній.

І не один, кому борба нестримна

Глибоку рану задала, повзав

До статуї, ревучи ревом скимна;

Їй в жертву кров свою він проливав,

Клав перед ню відтяті члени тіла,

Конаючи, пред нею серце клав.

Та статуя стояла, мов не здріла

Тих жертв. Тож інші попадали в гнів

І прокляли «її» кроваві діла.

Посипали на ню град каменів,

Болотом побойовища кривавим

Обкидали її. Та все горів

В грудях людей пожарищем іскравим

Огонь таємний. Бачив з-під небес

Усе те геній поглядом ласкавим.

«Час довершить найбільшого з чудес! -

Сказав він.- З каменя зробить богиню.

Що се значило? Через те не щез

З землі роздор. Тепер я більш учиню!

Богиню людським духом я натхну,

З богині женщину зроблю, людину,

І з п’єдесталу божества зіпхну.

Зате у груди серце дам любляче

І в мозок вложу думку запальну.

Хай чоловік її своєю баче,

У всьому рівною собі, і к ній

Не молиться, та не клене й не плаче.

Нехай вона по стежці життьовій

Іде з ним спільно, думає і вчиться,

Учасниця всіх трудів, втіх, надій.

І хоч сльозами вмиються їх лиця,

Стрясе серця їх жаль, і біль, і страх,

Зате ж і щастям вік їх проясниться».

І все те він зробив у наших днях.

О. ЛУНАТИКОВІ

Квилить поезія німа, безрука:

«Не геній ти, а взір лиш продуцента!»

Глум і безсилля - труду мого рента.

Всьо рветься, гасне. Ох, тяжка розлука!

«Без маски», стор. 6

Я не геній, синку милий,

Тим ніколи й не хваливсь;

Працював, що було сили,

Перед сильним не хиливсь;

Фарисейству й лицемірству

Я концесій не робив;

Людській кривді, злості й звірству

Я ні раз не підхлібив.

В долі добрій чи злиденній

Чесно, просто йшов весь вік

І йду досі. Я не геній,

Я звичайний чоловік.

Я для геніїв грядущих

Поле дикеє орав,

Шлях серед хащів найпущих

Просікав і протирав;

Для голодних пік сквапливо

Разовий, не панський хліб,

І ставав на всяке жниво,

І в’язав свій скромний сніп.

В сніговійниці студеній

Рук не закладав назад.

Я не плачу, що не геній,

Та чом ти так сьому рад?

А що часом стогну з болю

І в зневірі сльози ллю,

Се тому, що скрізь по полю

Так багато кукілю,

Що царює баба Бляга,

Так що й краю їй не знать,

І немає ліски мага,

Щоб потвору сю прогнать;

Що характери й сумління

Підгриза якийсь черв’як;

Що молодші покоління

Схнуть і в’януть вчасно так.

Правда, синку, я не геній…

Ех, якби я геній був!

З тих істерій, неврастеній

Я б вас чаром слів добув;

Я б, мов вихор, вас з собою

Рвав до ясних, світлих мет

І до жертви, і до бою

Вів би ваш я смілий лет!

Я б вам душі переро́див,

Я б вам випрямив хребти,

Я б мужів з вас повиводив -

Навіть з мавп таких, як ти!

ВОЛЬНІ ВІРШІ

I. MODERNE⁸

Вольні!

Мов оси у літнюю спеку

З гнізда -

Лиш миг - і вже не видно;

Мов стріли з нап’ятого лука,

Мов слово, окрилене гнівом,

Сердиті,

Мов усміх дівчини, принадні,

Мов жало гадюки, отруйні -

Летіть!

«Ся хвиля - наша!» -

То ваш девіз.

Хвиля, мов чарка.

Повну, гей, повну!

Вермут!

Гірко, та іскри заскачуть в очах…

На погибель!

II. ANIMA SALTANS⁹

В плюшах і газі,

В пудрі рожевім,

З волоссям, розпущеним на знак жалоби,

На чолі

Тінь меланхолії,

В груді серце,

Пробите стрілою

Таємного смутку,

А на устах

Загадковий шепіт,

Ніби докори,

Ніби любовні закляття,

Ніби несвідоме лепотання дитини,

В очах матовий блиск

Утоми,

В голосі зимна м’якість,

Претензіональна кокетерія -

Отак я лину,

З шелестом шовку,

З рухами напівситої гадюки,

Отак зриваюся,

Мов зозуля з чужого гнізда,

Розводжу руки -

Символ розпуки,

Захлинаюся від дикого плачу -

І скачу,

Тупочу,

Фуркочу,

Сміюся,

На одній нозі верчуся,

Принадна,

Ненаглядна,

Зефірова,

Наскрізь змислова

І все пороть безмислицю готова -

Anima saltans.

III. ДО МУЗИ

Музо! Коханко!

Ох, дай мені! Дай мені

Любощів, пахощів, чарів-солодощів,

Мрій неосяжних і снів,

Солодких слів,

Соловейкових трелів,

Римів, мелодій, щоб гучно лилися рікою!

Настрою! Настрою!

Думок - байдуже!

Помислів - обійдуся.

Заглядать у людські душі -

Я не астроном!

Потрясати серця народні -

Я не землетрясець.

Ловити рухи душ високих -

Я не сейсмограф.

Хочу співати!

Розливатися гармонійними хвилями,

Затопляти в них усі турботи.

Геть думи! Геть ненависні!

Соловейкові трелі!

Безпредметова туга,

Безцільне зітхання,

Меланхолія, мов осіння мряка,

І я серед неї,

Мов човник на морі,-

Байдужний!

Співай мені, Музо!

Обснуй мене мріями-чарами,

Мов срібним павутинням,

Нехай я полину

Рожевою хмаркою понад степами!

Нехай покочуся

Перекотиполем,

Що стежки не знає собі, ні мети!

А ти

Хоч смійся, хоч грійся,

Хоч грайся, хоч кайся,

Хоч сонцем пишайся,

Хоч в пітьмі лишайся -

Мені байдуже!

Чи плачеш, чи скачеш,

Чи в’янеш, чи встанеш,

Чи тужиш, чи квилиш,

Чи губи копилиш,

Аби лиш, аби лиш

Без тенденції!

БЛЮДИТЕСЯ БѢСА ПОЛУДЕННАГО

Струєю різнобарвною

По тротуарі плив та плив

Потік людський, а літній пал

Усіх до поспіху наглив.

Дванадцята ударила,

Іще збільшився сонця вар,

В повітрі затремтіло щось -

Чи втома дивная, чи чар.

Я смугою тінистою

На другім тротуарі йду

І течію барвистую

Байдужим поглядом веду.

І враз мій зір спинивсь на мить

На білій постаті дрібній,

Що тихо йшла в противний бік

В палючій пасмузі літній.

Зирнула, вгледіла мене

І стала, вхопилась за грудь,

І півотворені уста,

Здається, віддиху жаждуть.

І звільна поверта лице -

До мене, біле, наче сніг,-

Мене кольнуло в серце щось,

Я похиливсь, пішов, побіг.

Іду - і думка блиснула:

«Невже направду се вона,

Моя колишняя любов,

Моя богиня осяйна?!»

Я напруго вернувсь назад

І оком по юрбі веду:

Он тут би бути їй… Нема.

А може, онде? Ні сліду!

Біжу щодуху. Серце б’єсь…

Зір сквапно ловить кожду стать,

Та білої з сніжним лицем

Ані слідочка не видать.

І весь задиханий, я став,

І зимний піт з чола потік,

І думка блиснула: «Вдурів!

Вона ж умерла, нині рік!»

Я тямлю смерть її. Шпиталь.

Гарячка… Кашель… Хрипота

Худенький трупик в білому…

І згірдний буркіт: «А, се та!»

І жах мене проняв під сим

Палючим сонцем, в тій юрбі

Живій, що все плила й плила

Й мене несла кудись в собі.

Та в серці я на все життя

Болючий той укол поніс…

Отак із мене без пуття

Закпив собі південний біс!

Сей вірш написаний у Криворівні в вересні 1907 р.

МНОГОНАДІЙНИЙ

Як родився наш многонадійний,

То прийшли судильниці чотири,

На вікна варцабі посідали,

На дитя уважно погляділи,

Залюбки поцмокали губами,

І гарненько зажили табаки,

І собі поклали на коліна

Калитки свої неспорожнимі,

І розважно, шамкаючи, звільна

Стали викладать йому дарунки.

Перша

Ось я дам йому наймення львине.

Друга

Ось я дам Адоніса подобу.

Третя

Ось я дам блискучі чорні очі.

Четверта

Я додам ще голосок носовий.

Перша

Ось я дам ораторськую позу.

Друга

Ось я дам відвагу і завзяття.

Третя

Я додам ще пильність трудолюбну.

Четверта

Я додам амбіцію безмежну.

Перша

Я дам жіночку йому прегарну.

Друга

Я зроблю артистом драматичним.

Третя

Я редактором ще політичним.

Четверта

Я співцем вдодатку оперовим.

Перша

Я ввіткну перо критичне в руки.

Друга

Я штовхну поезії писати.

Третя

Я дам премії йому за драми.

Четверта

Я… та ні, сього вже забагато

Для одного. З того, що я мала

Дать йому в остатнім подарунку -

Таланту,- не дам йому ні дрібки.

Написано в році 1907, досі не друковано.

ГІМНИ Й ПАРОДІЇ

ПІСНЯ РУСЬКИХ ХЛОПЦІВ-РАДИКАЛІВ

Який-то вітер шумно грає

Від Сяну, Прута до Карпат?

Яке-то диво визирає

Із тих нужденних хлопських хат?

Гей же враз, гей же враз гукнемо,

Аби й сліпі нас пізнали:

Ми є ті, що вас всіх кормимо,

За всіх вас терпимо,-

Ми руські хлопи-радикали,

Що звергли темноти ярмо!

Ми ті, що гнулися, як лози,

Були покірні, як вівця,

Котрим неволя, кров і сльози

Ще не доїхали кінця.

Гей же враз і т. д.

Ми ті оферми, ті рекрути,

Гарматне м’ясо на війну,

Ті, що їх кривда й голод лютий

Жене за море в чужину.

Гей же враз і т. д.

Ми ті, що платимо податки,

Собі ж лишаєм труд і плач,

Котрим державні всі порядки

Є тільки кривда, тільки драч.

Гей же враз і т. д.

Ми ті, котрим заперті двері,

Запертий до свободи шлях.

Ми маєм права на папері,

А обов’язки на плечах.

Гей же враз і т. д.

Та вже не довго тої муки!

Нам час не датися на глум.

Здіймуться дружні хлопські руки,

І просвітліє хлопський ум!

Гей же враз і т. д.

ДЕ ЄСТЬ РУСЬКА ВІТЧИНА?

«Де єсть руська вітчина?

Де пшениці, ячмена

І де жита єсть досить,

Куди голод не гостить?»

Ой, ні-ні! Ой, ні-ні!

Зовсім в іншій стороні.

«Там, де воля, власний суд,

Де науки все цвітуть,

Де в достатку кождий стан,

Кождий в своїй хаті пан?»

Ой, ні-ні! Ой, ні-ні!

Зовсім в іншій стороні.

«Де ж та руська вітчина?»

«Де всі п’яні без вина,

Де голоден оре хлоп,

Де всі смирно хилять лоб».

Ой на-на! Ой на-на!

Там-то руська вітчина.

«Де плює на правду лож,

Де пророком стати мож

Без знання і без ума,

Хоч ще й видержки нема.

Ой на-на! Ой на-на!

Там-то руська вітчина.

«Де незгода з давніх пор,

Б’ються лиш за «ь» та «ъ»,¹⁰

Де безладний блудить мир,

А хто сліп, той проводир.

Ой на-на! Ой на-на!

Там-то руська вітчина».

МАРШ ГАЛИЦЬКО-РУСЬКИХ «ТВЕРДИХ»

Далі, браття, буки в руки,

Муж до мужа, остро в бій!

Хоч би сікли нас на штуки,

Кождий твердо стань і стій!

Уставайте з гробу мари,

Вилізайте, раки, з нор!

Загукайте аж до хмари:

«Йори, єри, йор-йор-йор!»

Фонетичну бийте гідру,

Щоб і духу не було!

За омегу очі видру,

Зуби виб’ю за зело.

А за фтиту бий в ланіту,

Щоби знати пальців п’ять!

Наша пісня звісна світу:

«Кси-пси, кси-пси, ять-ять-ять».

Хто нам іжицю відчахне,

Того в міх та й у ріку!

Буде знати, чим то пахне,

Хто нарушить унику.

Щоб на небі сонце згасло,

Щоб уся пропала Русь -

Нам найстарше наше гасло:

«От-ѧ, от-ѧ юс-юс-юс!»

КОМЕНТАРІ

ІЗ ЗБІРКИ «ДАВНЄ Й НОВЕ»

Збірка вийшла 1911 р. у Львові під назвою: «Давнє й нове. Друге, побільшене видання збірки «Мій Ізмарагд». Поезії Івана Франка».

Незабаром після виходу збірки «Давнє й нове» І. Франко надрукував у львівському тижневику «Неділя» замітку (1911, № 19, с 1-2), в якій сказано:

«Моя нова¹¹ книжка «Давнє й нове» - се друге, значно побільшене видання збірки «Мій «Ізмарагд», що вийшла 1898 р. і містила 66 поетичних творів. Нова збірка містить їх 114, причім 40 окремих строф числено за один номер. Коли давня збірка мала 6 розділів, ся нова має їх 9, причім тільки 2 розділи - «По селах» і «До Бразілії» - полишено без зміни, розуміється, крім дрібних язикових поправок; два розділи і вступний вірш «Замість пролога» прибули нові, а в чотирьох розділах пороблено більше або менше значні доповнення. Щоправда, сі доповнення тільки в часті нові, досі недруковані (таких у третім розділі 15 ширших поезій і 10 чотиристихових строф, у четвертім - три притчі, у п’ятім - дві легенди). Решта позбирана з давніших періодичних видань або окремих брошур, що давно зробилися бібліографічною рідкістю. Із таких передруків зложився особливо восьмий розділ «Із злоби дня», в який, між іншим, увійшли дві просторі сатири з року 1878 - «Дума про Маледикта Плосколоба» (була видана окремою брошурою) і «Дума про Наума Безумовича», та дві просторі віршовані хроніки з р. 1884, одна, п[ід] з[аголовком] «Сучасний літопис», гумористично згадує події з нецілого 1884 р., передрук із «Нового зеркала» з додатком двох сатиричних притч, уложених церковнослов’янською мовою, а друга - гумористична хроніка мандрівки руських студентів літом того ж року, друкована окремою брошурою. Останній розділ п[ід] з[аголовком] «Гімни й пародії» містить шість пісень національно-політичного змісту, переважно серйозних, а в часті гумористично-сатиричних. Вони всі були друковані по всіх періодичних виданнях, показаних при кождій вірші.

Розуміється, передруковано без зміни також передмову до збірки «Мій Ізмарагд», але вона попереджена новим переднім словом, написаним 30 марта 1911 р., з якого позволю собі тут навести тільки одне речення: «Переважна часть сеї збірки має метою популяризацію багатого скарбу поезії та життєвої мудрості, що міститься в нашім старім письменстві, досі так мало відомім не лише широким народним масам, але також, а може, навіть і ще в більшій мірі, освіченим верствам нашого народу». З сього погляду позволю собі звернути увагу читачів на притчу про захланність (стор. 84-94), перероблену із староруського оповідання, на легенду «Свята Доместіка» [...] і на дві легенди про чуда св. Николая, держані в популярнім тоні, що являються тут уперве в друку.

Отся збірка обіймає більше як 30 літ мойого життя і може бути потрохи покажчиком важніших моментів та духових течій того життя, що при всіх своїх прикростях не пройшло марно ані для мене, ані для нашої суспільності. Певна річ, дещо в ній має принагідну, так сказати, хвильову вартість, а дещо, може, буде й незрозуміле для молодшого покоління. Та коли я пускаю її в світ, мені хочеться висловити своє бажання, щоб від неї повіяло здоровим вітром національної свідомості, тверезого, та при тім наскрізь поетичного розуміння життя, того найвищого скарбу чоловіка, в якім він ніколи не повинен зневірюватися. Струя зневіри в життя підіймається тепер сильно й болюче навіть у найліпших представників нашої літератури, і коли б моя книжка могла хоч трохи бути антидотом на сю духовну хворобу, то сповнила би натепер своє завдання.

Львів, 1 мая 1911».

У цьому виданні передруковуються твори із збірки «Давнє й нове», які не входили до інших збірок.

«Неділя» - літературно-науковий та громадський журнал ліберально-буржуазного напряму. Виходив у Львові в 1911-1912 рр.

«Зеркало» - ілюстрований гумористично-сатиричний журнал-двотижневик ліберально-буржуазного напряму, виходив у Львові 1882-1893 рр., з липня 1883 р.- під назвою «Нове зеркало».

ПОКЛОНИ

Неназваній Марії. Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1908, кн. 6, с. 417-418, без заголовка.

До музи. Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1908, кн. 6, с. 418, без заголовка. Зберігся автограф вірша (ф. 3, № 244) з незначними розходженнями порівняно з текстом збірки.

Честь творцеві тварі! (Уривок). Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1908, кн. 6, с. 418-419, із зазначенням місця написання твору: «Ліпік, Славонія». Зберігся автограф вірша (ф. 3, № 244), ідентичний із текстом збірки.

ПАРЕНЕТІКОН

Паренетікон - збірка моральних повчань (від грецького «повчаю», «заохочую»).

БАГАЧ

1. «Свічку поставив ти в церкві перед образами, багачу…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, т. 3, с. 325-326. Зберігся автограф вірша (ф. 3, № 219), ідентичний із текстом збірки.

«Житє і слово» - літературно-науковий і громадсько-політичний журнал революційно-демократичного напряму, виходив у Львові 1894-1897 р. за редакцією І. Франка.

2. «Вбогому даток ти дав, багачу,- се добре зробив ти…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, т. 3, с. 326. Зберігся автограф вірша (ф. 3, № 219), ідентичний із текстом збірки.

3. «Не мав багач що ліпшого робити…». Вперше надруковано у кн: «Давне й нове», с. 30.

«Поворож мені, циганко, чорноока Цоро…». Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1906, кн. 12, с. 385, в циклі «З нових співомовок».

«Не хвалися родом своїм…», «Інша слава сонцю, інша місяцю…», «Як маю вірити тобі…», «Нема чоловіка, в котрого…», «Коли побачиш праведного в муках…», «На те птахам крила природа дарила…», «І се треба, брате, в повинність вмінити…». Вперше надруковано у кн.: «Давнє й нове», с. 38-41.

«Сам лицемірствує з собою…». Вперше надруковано в журн. «Неділя», 1911, № 2, с. 3, під заголовком «Сам лицемірствує…».

«Як сад зарослий хабазами…». Вперше надруковано у кн.: «Давнє й нове», с. 42.

«Анастасій Синаїт говорить…». Вперше надруковано в журн. «Неділя», 1911, № 1, с. 2, під заголовком «Анастасій Синаїт…».

«Ось тобі, мій друже, остороги…», «О чоловіче, коли спиш, чи чуєш…», «Хто славу світу осягнув…», «Отці святі отак заповідають…», «Так говорить стародавня повість…». Вперше надруковано у кн.: «Давнє й нове», с. 44-50.

Строфи. Вперше надруковано у кн.: «Давнє й нове», с. 57-59.

Існує відмінна редакція строфи 7 («Хоч би ти попіл їв і землю гриз…»), вперше надрукована в журн. «Житє і слово», 1895, т. 3, с. 325, під загальним заголовком «Із чужих квітників. Із «Ізмарагду». Зберігся автограф цієї редакції (ф. 3, № 219, с. 28):

Хоча б ти і попіл сльозами місив,

А в серці на брата злий замисл носив,

То вся твоя люта покута

Не варта засохлого прута.

ПРИТЧІ

Притча про рівновагу. Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1906, кн. 10, с. 4.

Притча про захланність. Вперше надруковано у кн.: «Давне й нове», с. 84-94. В основі цієї притчі лежить староруська прозова «Притча про гадюку в домі». Переклад цієї пам’ятки разом із поетичною обробкою її І. Франко надрукував у збірнику «Вибрані твори українських письменників», ч. 2-3, Львів, 1912, стор. 67-92, з таким «Переднім словом»:

ПЕРЕДНЄ СЛОВО

З текстом староруської притчі про гадюку в домі я познайомився уперве, прочитуючи «Ізмарагд», що міститься в рукописі музею о. А. Петрушевича, № 1, в бібліотеці Народного дому, де вона фігурує, як слово св. Йоанна Златоустого «О твари божіи и о кончинѣ смертнѣй о покаяніи» (д-р Іларіон Свенцицький. Опис рукописів Народного дому з колекції Антона Петрушевича, частина перша, Львів, 1906, стор. 8). Так само невластиво вона фігурує під іменем того самого святого в «Ізмарагді» найстаршої редакції, описанім Яковлевим (В. А. Яковлев. К литературной истории древнерусских сборников. Опыт исследования «Измарагда». Одесса, 1893, стор. 25), де титул її звучить: «Слово иже во святых отца нашего Иоанна Златоустого архиепископа Константина града. Повѣсть душеполезная в чину притчи, что есть житіе се настоящее, сказаніе о зміи и о дворе». Зауважу, що в копії Сваричівського рукопису, яким є згаданий вище нр. 1 збірки Петрушевича, заходить справді непорозуміння, бо стаття починається реченням, узятим із Слова Йоанна Златоустого, по чім безпосередньо йде текст притчі, в якому бракує початку; очевидно, у взірці, з якого переписувано сваричівський «Ізмарагд», видерто в рукописі одну або дві картки, на яких було докінчення Слова Йоанна Златоуста і титул та початкові рядки притчі.

Повний текст притчі, але в трохи коротшій редакції, міститься в рукописі монастирської бібліотеки Святоонуфрійського монастиря василіан у Львові, № 40; сей інтересний рукопис був писаний у першій половині XVII в. в Печерськім монастирі в Києві. Яковлев у цитованім місці своєї праці про староруський «Ізмарагд» дає про сю притчу ось які бібліографічні вказівки: «Притча взята із Слова, якого автором признають Христофора, патріарха александрійського. Грецькою мовою вона надрукована в Fabricii, Bibliotheca graeca, vol. XII, стор. 657-674, і Migne, Patrologiae cursus completus, series graeca, vol. cI, стор. 1216 і далі. З Фабріцієвого видання зроблено російський переклад, друкований у «Христианском чтении», 1843, т. IV, стор. 24 і далі. В староруськім письменстві сю притчу стрічаємо досить часто, між іншим у Златоструї і інших збірниках, іноді з авторством Івана Дамаскіна. Церковнослов’янський текст був друкований уперве в Москві в «Сборнику» 1647 р. В іншій редакції, ближчій до грецького тексту, притча міститься в збірці «Златоуст» як глава 37.

Про дійсного автора сеї притчі, Христофора, патріарха александрійського, читаємо у Вільгельма Каве́, Scriptorum ecclesiasticorum historia litteraria, вид[ано] в Женеві, 1605, стор. 446, що він жив під пануванням цісаря Теофіла Іконоборця коло р. 836 і написав один тільки твір, аскетичне і параболічне упімнення про життя людське п[ід] з[аголовком]: «Τίόμοιΰται ό βίος οΰτος ηαίείς ποτου τέλος χατα φέτρει». Сей твір, як додає Каве, в грецькім і латинськім тексті був виданий у Парижі 1608 р. під іменем Теофіла Александрійського.

На староруську мову він мусив бути перекладений дуже давно, може, в XI або XII в., бо відома притча про хромця і сліпця, якої простора редакція, без сумніву, належить Кирилові Туровському, була по всякій правдоподібності писана на взірець греко-єгипетської притчі Христофора Александрійського. Найстаршу староруську копію тої притчі маємо в пергаменовім рукописі з кінця XII віку, що міститься в бібліотеці Святотроїцької Сергієвої Лаври під ч. 2027 як додаток до тексту деяких святих книг Старого завіту. Тут вона подана в коротшій Ізмарагдовій редакції без назви автора п[ід] з[аголовком] «Сказаніе вѣ образѣ притьчи о житьи человѣчьстѣ» і починається словами: «Уподоби ся, възлюблениі, нашъ животъ в житьи».¹² Повний текст притчі з доданням просторого, мабуть, староруського поучення, заховався в паперовім рукописі тої самої бібліотеки з XV в., що містить збірку грецьких отців церкви і один твір Єфремія, патріарха Терновського, писаний болгарською мовою. Притча являється тут з повним і вірним титулом: «Иже въ святых отца нашего Христофора архіепископа александровского повѣсть и поученіе душеполезно, явлѣющи, что уподоби ся житіе се» («Описание», № III, Москва, 1879, стор. 144). Притча разом з поученням, доданим на кінці і пропущеним мною в перекладі, що доконаний, власне, на основі сього тексту, займає в рукописі 36 карток письма. Завдяки ласкавій ввічливості завідателя бібліотеки Сергієвої лаври біля Москви Констянтина Михайловича Попова я одержав копії з сих обох рукописів, а надто копію найстаршого церковного друку московського «Сборника» з р. 1647, що має титул: «Иже во святых отца нашего Іоанна Златоустого, архіепіскопа Константина града, повѣсть душеполезна в чину притчи о дворѣ и о зміи и что есть житіє се настоящее всякого человѣка». Нарешті, додано також копію рукописного «Ізмарагда» Сергієвої лаври, XVI в. № 204 (1626), що має титул: «Слово иже в святых отца нашего Іоанна Златоустаго архіепіскопа Костянтина града, повѣсть душеполезна в чину притчи, что есть житіе се настоящее, сказаніе о зміи и о дворѣ». Всі ті тексти, за яких уділення висловлюю тут шановному К. М. Попову мою прилюдну подяку, будуть опубліковані і визискані науковим способом у спеціальнім досліді, який маю намір присвятити тій притчі.

В р. 1905 по газетах розійшлася вість, що бельгійський учений Ф. Кюмон у своїй подорожі по Малій Азії знайшов грецький текст притчі про гадюку в домі, яку він уважає твором св. Іполита. Тут же був поданий коротко зміст притчі. Зацікавлений сею звісткою, я удався листовно до проф. Кюмона і незабаром одержав від нього відбитку його публікації п[ід] з[аголовком] «Une parable attribuée á St. Hippolyte de Rome»,¹³ що була поміщена в журналі «Revue de l’instruction publique en Belgique publiée sous la direction de M. M. Ch. Michel et P. Thomas avec le concours de M. M. Cumont, L. Parmentier et H. Pirenne, Bruxelles,¹⁴ мала 8-ка, стор. 7, з доданням рисунка-фотографії монастиря Сумеля недалеко Трапезунта, де була знайдена рукописна копія притчі. Текст притчі тут короткий і відповідає нашим Ізмарагдовим текстам. Розуміється, догадка проф. Кюмона про Іполитове авторство притчі супроти всього сказаного тут не має ніякої підстави, та, проте, опублікований ним текст має своє значення при порівнянні з іншими друкованими та рукописними текстами. Львів, дня 29 марта 1910.

Свєнціцький Іларіон Семенович (1876-1956) - український радянський філолог і мистецтвознавець. Організатор Львівського музею українського мистецтва.

Яковлєв Володимир Олександрович (1840-1896) - російський буржуазний історик літератури.

Фабрицій Йоганн-Альберт (1668-1736) - німецький філолог.

Міньє Франсуа-Огюст (1796-1884) - французький буржуазний історик.

Туровський Кирило (нар. між 1130-1134, помер близько 1182) - письменник, проповідник і церковно-політичний діяч Київської Русі.

Притча про сіяння слова божого. Вперше надруковано у кн.: «Давнє й нове», с. 94-95.

ЛЕГЕНДИ

Два чуда св. Николая: I. «Чудо з ковром», II. «Чудо з утопленим хлопцем». Вперше надруковано у кн.: «Давнє й нове», 1911, с. 116-120.

Зберігся автограф легенди «Чудо з ковром» під назвою «Святий Николай і ковер» (ф. 3, № 301). Цей автограф має значні розходження порівняно з текстом збірки. Зокрема, шоста та сьома строфи мають такий вигляд:

Аж надходить день великий

Святого Николи,

А в хатині ані хліба

Ані кришки соли!

Журяться старі обоє!

Жінка й озиваєсь:

«Слухай, мужу! День Николи

Ось-ось наближаєсь».

Відмінна і 26-та строфа:

Здивувалася бабуся

Вже й гнівна на мужа,

Гірко жалуєсь на нього:

«От душа недужа».

Після 32-ої строфи йдуть дві відмінні:

«Що тобі, моя дружино?

Сліз яка причина?»

А вона йому: «Йди геть! Я

Не твоя дружина!

Ти для господа святого

Й отця Николая

Пожалів ковер продати -

О, душе скупая!»

Різняться від основного тексту і дві прикінцеві строфи:

«Боже! Се ж святитель божий!» -

Разом закричали.

«Серце чуло, що се він був,

Очі не пізнали!»

Дякують обоє богу

За поміч ласкаву;

Рознесли ту вість по місту

Господу на славу.

Рука Івана Дамаскіна. Вперше надруковано у кн.: «Читанка руська для 2-ї класи шкіл середніх». Львів, 1895, с. 108-110 під заголовком «Св. Іван Дамаскін». У тексті, вміщеному в збірці «Давнє й нове», відсутня 15-та строфа:

«Невже ти міг думать, що свого слугу,

Що свого співця я забуду?

Не бійсь. Що зробили враги - се тобі

На честь буде, їм - на осуду!»

Дамаскін Іоанн (помер 749 р.) - візантійський богослов, автор релігійних пісень.

Фуль, цар єгипетський. Вперше надруковано у кн.: «Січ», Львів, 1908, с. 28-29.

Зороастрова смерть. Вперше надруковано у кн.: «Січ», Львів, 1908, с. 174.

Зороастр (Заратуштра, жив між X - першою половиною VI ст. до н. е.) - пророк і реформатор давньоіранської релігії зороастризму, розповсюдженої в давнину і в ранньому середньовіччі в Середній Азії, Ірані, Афганістані та в ряді інших країн Близького і Середнього Сходу.

ІЗ ЗЛОБИ ДНЯ. ІЗ ТРИДЦЯТИЛІТТЯ 1878 - 1907

Дума про Маледикта Плосколоба. Вперше надруковано окремою книжечкою під назвою «Дума про Меледикта Плосколоба. Із старих паперів випорпав Джеджалик», Львів, 1878.

Збереглися два автографи твору (ф. 3, № 216). Перший є початком «Думи…» до рядка «Щоб не сталися з нами ще страшнішії речі»; другий має 112 рядків без закінчення. Обидва автографи мають незначні розходження із текстом збірки.

«Дума про Маледикта Плосколоба» - цікавий малюнок з історії громадського життя Галичини 70-80-х років XIX ст. В ній у сатиричних образах і картинах відтворені справжні події і факти, дійсні історичні особи і громадські інституції, які повністю ще не розшифровані. Відомо, наприклад, що князь Маледикт Плосколоб Капустяний Лоб - це редактор газети «Слово» Венедикт Площанський (1834-1902); Міх Ковальський - судовий радник, депутат віденського парламенту і галицького сейму Василь Ковальський; Тихович Мовчальський - учитель львівської гімназії Гнат Тихович; Наум Безумович і Рак Поступович - діяч партії «москвофілів», редактор журналу «Наука», священик Іван Наумович (1826-1891); Митро Полита - галицький митрополит в 1870-1882 рр. Йосип Сембратович (1821-1900); отець Халява - прелат собору св. Юра у Львові Михайло Малиновський; не-«Други», чи фабриканти не-«Друга» - передова молодь, що вийшла з «москвофільського» «Друга» і почала видавати революційно-демократичний журнал «Громадський друг»; «Народний двір» - Народний дім у Львові тощо.

«Правда» - літературно-науковий і політичний журнал. Виходив у Львові (з перервами) 1867-1897 рр. Орган «народовців». У ранній період - ліберально-буржуазного напряму. З кінця 80-х років став трибуною українського буржуазного націоналізму.

Рутенці - так у часи І. Франка глузливо звали реакційну частину галицької інтелігенції.

Дума про Наума Безумовича. Вперше надруковано у зб. «Молот», 1878, с. 110-113, за підписом «Джеджалик». Зберігся автограф твору (ф. 3, № 216), що має додаткові розділи (с. 50-51), які наводимо тут:

IV

Слухайте, мої панове,-

За лісами, за полями

Є там люд невчений, п’яний,

Що зоветься русинами.

Кажуть деякі між вами,

Що як ген-то світ валився

В сорок осьмім клятім році,

То народ той народився.

Се брехня, бо він походить

Від Адама ще старого,

А давно, говорять, всього

По достаткам було в нього.

Се була земля багата,

Стільки мала хліба й меду,

Що, наївшися, здуріла:

«Дай князя си,- мот,¹⁵ приведу».

Нині в тій землі багатій

Тільки діри, тільки лати,

Так що хоть і дуба станеш,

Ніц не візьмеш,- ніщо брати.

Люд там темний, злий і п’яний,

Все в потилицю ся чухат,

Жалується на податки,

Але як вели, то слухат.

Але є й народ в тім краї,

Є священики поважні,

Що стоять за руську мову

І в гоненіях відважні.

Ох, панове депутати,

Їм приходиться страдати,

Від колиски вни страдають.

Доки в гріб не ляжуть спати!

Весь вік щастя вни не знають,

Бо й яке ж їм щастя знати,-

Лиш одна у них надія

Вічно раді б тільки спати!

Ось вони мене післали

Про їх нужду вам донести

І про те, що погибають

Нещасливі в лядській мести.

І про те, що вни дозволять

Все до крихти з хлопа брати,

Щоби їх лиш не будити,

Та й щоби й їм дещо дати.

V

Ми досить уже терпіли,

Така була воля неба,

Та претерпимо ще більше,

Коли того буде треба.

Хлоп наш бідний, злий і п’яний,

Народ ся за руськість боре,

Лях нехтує наше право,

З усіх боків на нас горе!

Але все ми вірні діти

Власті й цісаря,- ніколи

Не спротивимся їх слову,

Не спротивимся їх воли.

Хоче гроші пан міністер,

Ми не посмієм не дати,-

За міністром голосуєм,

Бо ми руські депутати!

Але зважте, ясний пане,

Що на вас ми покладаєм

Всю надію,- нагороди

Ми від вас ся сподіваєм.

Правда, в імені народу

Ми за вами сміло стали,

Бо народ же не казав нам,

Щоб ми вам ся спротивляли.

Але все ж таки честь каже

Вірних слуг надгороджати,

І ми просимо вас клінно,

Руським послам трінгельд дати.

Як вода потрібна морю,

Зіллю сонце й дощ спосібний,

Як волам потрібна паша,

Так і трінгельд нам потрібний!

Як належить богу свічка,

Хрест належиться владиці,

Так нам трінгельд, ми ж спасаєм

Вас від сеї опозиц’ї.

Як дощу чекає каня,

А душа - спасіння з неба,

Так чекаєм ми трінгельду,

Бо трінгельду всім нам треба!

Відомий чорновий автограф другої і третьої частин твору, який зберігається під тим самим номером, що й названий вище чистовий (с. 48). Наводимо і його:

II

Пан міністер сеї ночі

Довго щось не міг заснути

І, дрімаючи, гадає:

Що би тут за штуку втнути?

Край давно уже в спокої;

Правда, мало доробився,

Люди в нужді,- та се байка

Хто би там людьми журився.

Але ось біда, що наша

Вже повага упадає,

Лиш тоді-бо зух міністер,

Як отечество спасає.

А тут, мов мені на лихо,

І ні від чого спасати,

А добробуток народу

Підносити, підпирати.

Заводити переміни

І ощадність у бюджеті -

Чорт з таков роботов! Нудно,

Та й не мої се лепети!

Най там Гладстони над тим ще

Труть, потіючи чуприни,

Я дру, поки є що дерти,

А не стане - все покину.

III

Пан міністер так думає,

Та й сон його не береться.

- Клята Австрія! Все глупе,

Всюди тонко, всюди рветься!

Хоть би бурі в парламенті,

Сварка, крики та погрози

Люд збігаєсь - гура, браво! -

Верещать крізь люті сльози.

Опозиція, мов буря,

Аж будинком потрясає.

Я виходжу, я говорю,

Все спокійне, все стихає…

От бодай по всій Європі

Чути б, ось де сила в слові!

А тут що! Я: «так»,- і вни «так»,

Я «ні»,- вни «ні»,- та й по мові.

Або щоб які там бунти

Глупий люд робив щороку,

Все було б що усмиряти,

Йшла би слава у Європу:

Се муж дільний, заслужений,

Той міністер австріяцький -

Край рятує від загуби,

Лад заводить, то муж хвацький!

Тут же (с. 47) зберігся ще автограф початку вірша під назвою «Славна бесіда Наума Безумовича о потребі всерутенського трінгельду»:

На Чорному морі, на білому камені

Рутенський орел крилатий тріпоче

А господь знає, чого він хоче.

Ой то не рутенський орел крилами тріпоче-махає,

То славний Наум Безумович голосу жадає

І славну бесіду говорити гадає.

А треба вам знати,

Що до одної хати

Зійшлися були панове штудерники,

Попросту звані живодерники,

Три дні і три ночі не їли, не спали,

А раду радили-гадали,

Як би їм велику штуку вдати,

З голої липи лико драти.

Один каже: «Тра нам зичити збоку,

А з дранням зачекати до нового року».

Другий каже: «Не завадить стрібувати,

Чи не мож іще й тепер дещо урвати».

Третій каже: «З голого дерти - не зовсім чесно».

Четвертий мот: «Се мож зробити тільки силов чудеснов».

П’ятий каже: «Панове радні,

Нам щоб лиш урвати, а всі способи ладні!»

І так ішли бесіди без кінця, без міри,

А кожний зітхав: «Ех, коб то хлоп мав чотири шкіри,

То для нас би було клопоту мало,

Бо кождий би драв, доки би стало!»

І ось в тій хвилі важкої потері,

Коли вже отечество не може ні в кут, ні в двері,

Наум Безумович, славний дипломата,

Хоче велике слово сказати

І всьому лиху відразу кінець зділати.

Тож не диво, що вся Європа

Витріщила очі на великого рутенського хлопа.

Ось він устав, тричі перехрестився,

Цілому зборові поважно вклонився,

Відітхнув, кашельнув і почав говорити,

Мов на «достойно» в сигнатурку дзвонити:

- Панове радні, славні штудерники,

А мої чесні співживодерники!

«Молот» - літературно-громадський збірник революційно-демократичного напряму. Видавали І. Франко та М. Павлик в 1878 р. у Львові як продовження забороненого журналу «Громадський друг».

Гладстон Уїльям-Юарт (1809-1898) - англійський державний діяч, лідер ліберальної партії. Провадив політику колоніальної експансії в Азії та Африці.

Воронізація. Вперше надруковано в журн. «Зеркало», 1882, № 17, с. 133, за підписом Мирон.***

Дрогобицька філантропія. Вперше надруковано в журн. «Зеркало», 1882, ч. 24, с. 186, за підписом Мирон.***

«Нове зеркало». Вперше надруковано в журн. «Нове зеркало», 1883, № 2, с. 2, за підписом М.*** Зберігся автограф вірша (ф. 3, № 193).

Українсько-руська студентська мандрівка літом 1884 р. Вперше надруковано окремою брошурою у 1884 р. накладом студентського комітету як своєрідну «програму дії». Дещо пізніше І. Франко написав заклик «В дорогу!», опублікований у журн. «Нове зеркало». Вміщуючи у збірці «Давнє й нове» весь цей матеріал, Франко додав до нього вступне слово.

Урич - село на південь від Дрогобича.

Корчин - село Львівської області.

Бубнище - село недалеко містечка Болехова (Івано-Франківська область).

Калуш - місто Івано-Франківської області.

Чорногора - найвище пасмо гуцульських Карпат з горою Говерлою.

Худий Юр - церква св. Юра в Дрогобичі.

Гірка - лісисте узгір’я біля Дрогобича.

Східниця - селище на південь від Дрогобича (Львівська область).

Діл - пасмо гір на південь від Дрогобича.

Бойки - етнографічна група українців, які населяють гірські райони Львівської, Івано-Франківської та Закарпатської областей.

Зелемінь - гора в Карпатах.

Сукіль - притока р. Свічі, Що впадає в Дністер.

Гук - поріг на річці Сукіль.

Рожанський Гнат (1844-1883) - «народовець», один із видавців «Кобзаря» Шевченка в Галичині (1867).

Желехівський Євген (1844-1885) - український мовознавець-фольклорист.

Покуття - східна частина сучасної Івано-Франківської області.

Білоус Михайло - видавець і друкар у Коломиї. Його видання мали здебільшого реакційний характер («Руський сонник», «Небесний лист» тощо).

Ділятин - тепер селище міського типу Івано-Франківської області.

Дора, Микуличин - села над Прутом Івано-Франківської області.

Довбушів хрест - назва скелі на честь ватажка гуцульських опришків XVIII ст.- Олекси Довбуша (1700-1745).

Довбуша крісло - камінь у вигляді крісла, де, за народними переказами, любив сидіти Довбуш, коли приймав якесь важливе рішення.

Краттерів камінь - скеля біля с. Дори.

Мандатор Грдлічка - тогочасний поліційно-судовий урядовець в с. Устеріки над Черемошем, сумнозвісний своїм жорстоким поводженням з селянами.

Кодня - містечко на Волині, де 1768 р. шляхта катувала гайдамаків.

Сюди нам Федькович живцем переніс Гайнівську Лорелею… - йдеться про поезію Федьковича «Черемська цариця».

Кобилиця Лук’ян (1812-1851) - кріпак, керівник антикріпосницького селянського руху у 1843-1844 та 1848-1849 рр. на Буковині. Після придушення повстання помер на засланні.

Пані Февросія. (Наслідування). Вперше надруковано в журн. «Нове зеркало», 1884, № 17, с. 2, за підписом Мирон.*** Зберігся чорновий автограф вірша (ф. 3, № 194), датований «7.ІХ.84», із незначними розходженнями порівняно з текстом збірки.

Женщина. Вперше надруковано в журн. «Нове зеркало», 1884, № 23, с. 1, за підписом Мирон.***

«Товариство руських женщин у Станіславі» - засноване письменницею Н. Кобринською в 1884 р. Згодом Товариство заходами Франка поширило свій вплив на всю Східну Галичину і навіть Наддніпрянську Україну. З допомогою Франка у 1887 р. вийшов у світ жіночий альманах «Перший вінок». Традиції його були продовжені в трьох випусках збірника «Наша доля» 1893, 1895 і 1896 років.

О. Лунатикові. Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1903, кн. 7, с. 5-6, під заголовком «Із циклу «Злоба дня». О. Лунатикові». Цей твір був відповіддю на вірш «Іван Хромко» Остапа Луцького, що виступив під псевдонімом О. Лунатик (див.: О. Лунатик. Без маски. Коломия, 1903).

Луцький Остап - український поет-декадент, у роки громадянської війни активно діяв у таборі націоналістичної контрреволюції.

ВОЛЬНІ ВІРШІ

I. Modern, II. Animal saltans, III. До музи. Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1906 р., кн. 7, с. 1-2.

Збереглися чорнові автографи 16 останніх рядків вірша «Animal saltans» та вірша «До Музи» (ф. 3, № 240).

Блюдитеся бѣса полуденнаго. Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1907, кн. 11, с. 226-227, за підписом Невідомий. У збірці «Давне й нове» І. Франко засвідчив, що «сей вірш написаний у Криворівні в вересні 1907 р.».

Многонадійний. Вперше надруковано у збірці «Давнє й нове», с. 251-252, з приміткою «Написано в році 1907, досі не друковано».

ГІМНИ Й ПАРОДІЇ

Пісня руських хлопів-радикалів. Вперше надруковано в журн. «Радикал», 1895, № 4, с. 40-41. 1897 р. Франко зробив спробу надрукувати вірш у збірнику «Хлопські пісні». Проте спроба ця призвела до конфіскації усього збірника. Передруковуючи пісню у збірці «Давнє й нове», І. Франко опустив дві останні строфи:

Ми хочем вчитись, поступати,

Бо кривда є сестрою тьми.

Для себе хочем працювати

І бути люди між людьми.

Гей же враз…

І всіх, хто явно або тайно

Нам ладить пута і ярем,

Всіх дармоїдів радикально

Ми з свого краю виметем.

Гей же враз…

Зберігся чорновий автограф твору (ф. 3, № 198).

«Радикал» - двотижневий журнал, орган радикальної партії, виходив у Львові 1895-1896 рр.

Де єсть руська вітчина? Вперше надруковано в журн. «Нове зеркало», 1884, № 20, с. 3, за підписом Мирон.***

Цей твір є пародією на вірш І. Гушалевича «Где єсть руська Отчина?»

Гушалевич Іван Миколайович (1823-1903) - письменник-«москвофіл».

Марш галицько-руських «твердих». Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1899, кн. 11, с. 117, під заголовком «Етимологічний марш». У збірці «Давнє й нове» І. Франко дав таку примітку до вірша:

«Етимологічний гімн». При нагоді 25-літнього ювілею «Общества Качковського» загостило до Львова чимало тих патріотів з-під сільських і священичих стріх, що в 1898 р. так гарно завершили ювілей знесення панщини пам’ятною бійкою на Високім Замку у Львові, а потім восени в Самборі так завзято нападали на «Просвіту» за заведення фонетики в популярних виданнях. Щоб звеличити прибуття тих патріотів до Львова на ювілейний празник і при тім передати потомним поколінням їх діяльність і ідеали, один з молодіжі зложив на звісну нуту оцей веселий гімн, що був співаний поки що в невеличких кружках, але варт ширшої популярності. Отим-то ми публікуємо уділений нам ласкаво текст сього гімна, перепрошуючи незвісного нам автора, що не даємо його підпису. Нехай се буде наша лепта на ювілейний празник товариства, котрого головним агітаційним моментом є власне т[ак] зв[ана] етимологія і все те стухле, ретроградне та антинародне, що в нас нерозривно в’яжеться з нею».

«Тверді» - так називали консервативних «русинів», що обстоювали етимологічний правопис, зокрема літеру «ъ» (йор).

Йори (єри), йор, омега, зело, фтита, кси, пси, ять, юс - назви букв кирилиці.

«Общество ім. Качковського» - просвітницьке «москвофільське» товариство, засноване І. Наумовичем 1875 р.

Новітні гайдамаки. Вперше надруковано в журн. «Поступ», 1903, № 42, с. 1-2, під назвою «Народна пісня під нинішню гарячу днину».

«Поступ» - науково-популярний тижневик ліберально-буржуазного напряму. Виходив у Коломиї в 1903-1905 рр. У деяких матеріалах «Поступу» відчутні буржуазно-націоналістичні тенденції.

______________

Франко І. Я.

ДАВНЄ Й НОВЕ

збірка поезій

043

Друкований текст для вичитування взято з:

Іван Франко. Зібрання творів у п’ятидесяти томах.

т. 3. Поезія. Київ, «Наукова думка», 1976.

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Більшість електронних текстів взято з сайту https://www.i-franko.name/

© Остаточне вичитування, форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2020

© Електронна бібліотека

класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2020

¹ - Третій том 50-ти томного видання творів Івана Франка ми розбили на п’ять частин. Це зроблено для зручності завантаження книги. Прим. «Відкрита книга».

² - Чудова порада! (польськ.).- Ред.

³ - Бравий хлопець (нім.).- Ред.

⁴ - Хрунь Микита, Швінделес Пархенбліт, о. Лизунович і «Ми» - типові фігури «Зеркала», що, за почином Корнила Устияновича, почало виходити 1882 року і недотягло до половини 1883 р. «Ми» була пародія гордої зарозумілості святоюрців, особливо крилошан і консисторських совітників, що стояли в інертній опозиції до всіх духових змагань галицько-руського народу, а особливо його інтелігенції.

⁵ - Розуміється, ані прогулка на Гірку, ані проектований комітетом вечірок із відчитом не відбулися.

⁶ - Незвичайна мінеральна вода в Трускавці з нафтовим смаком, але без запаху.

⁷ - Країна ведмедів (нім.).- Ред.

⁸ - Modern (нім., франц. moderne) - модерн, новітній, сучасний.- Ред.

⁹ - Душа, яка скаче (лат.).- Ред.

¹⁰ - Читай: «ір» та «йор».- Ред.

¹¹ - В оригіналі помилково: давня.- Ред.

¹² - Описание славянских рукописей библиотеки Свято-Троицкой Сергиевой лавры. Часть I, Москва, 1878, стор. 2.

¹³ - Притча, що належить св. Іполитові з Рима (франц.).- Ред.

¹⁴ - Журнал народної освіти в Бельгії, що видається за редакцією панів Х. Мішель та П. Тома з участю М. Кюмона, Л. Пармантьє і Г. Пірен, Брюссель (франц.).- Ред.

¹⁵ - Мовить (ред.).