Франко І. Я.

ІЗ ЛІТ МОЄЇ МОЛОДОСТІ

Том 3

зібрання творів

у 50-ти томах

Частина 4¹

ПЕРЕДНЄ СЛОВО

Дня 3 (15) мая 1913 р. мине сорок літ від того часу, як у студентськім часописі «Друг» появився перший мій вірш «Народні пісні». Перед тим уже, майже від самого 1868 р., я писав немало віршами й прозою, бувши учеником гімназії в Дрогобичі, та все писане в тих часах попропадало чи то в мене самого, чи між добрими людьми. Мені не жаль тих плодів молодечої фантазії, і я не бажаю, аби хтось колись, знайшовши дещо з них, подавав їх до друку. Зате вважаю не зайвим відновити тепер пам’ять тих моїх перших поетичних творів, що появилися в друку в перших п’ятьох роках моєї літературної діяльності 1874-1878. Вони появилися в згаданім уже часописі «Друг», 1874-5, один (ч. 8) друкований окремо в р. 1875, без мойого підпису, в місячнику «Громадський друг», 1878, і в окремій збірці п[ід] з[аголовком] «Балади і розкази», виданій 1876 р. Небагато тих віршових плодів із моїх молодих літ, усього 30, і вони досі майже зовсім невідомі не тільки ширшій громаді, але навіть тим більш або менше вченим критикам та історикам літератури, що займалися оцінкою моєї літературної діяльності.

Я не з тих письменників, що звикли нарікати на суспільність та на читачів, ані не з тих, що звикли підладжувати свою працю під пануючий смак своєї громади. Занадто високо розуміючи покликання письменника, я не раз у критичних хвилях не вагався стати вперекір пануючим напрямам і ніколи не переставав виступати проти безтямності, тупоумія та заскорузлості не лише серед суспільності, але також і, особливо, серед тих, що беруться провадити та просвічувати її. Не можу сказати, аби ті могутні противниці не платили мені щедро глухою ненавистю, завзятими нападами та клеветами, явним і таємним поборюванням моїх змагань і моїх праць. Так воно, мабуть, і мусить бути. Та, проте, я не нарікаю ані на своїх противників, ані тим менше на свою суспільність, у якій бачу та почуваю чимраз більший зріст духового життя, культурності, дружності та жертволюбності, що творить окрасу всякого життя.

Жию вірою й надією, що ті високі духові прикмети будуть розвиватися чимраз краще серед нашого народу і що я дожию ще часів, далеко щасливіших та радісніших від тих, які прожив досі.

В своїй оце вже близько 40-літній літературній діяльності я переходив різні ступні розвою, займався дуже різнородною роботою, служив різним напрямам і навіть націям, бо доводилося попрацювати немало, крім нашої української, також польською, німецькою та російською мовою. Та скрізь і завсігди у мене була одна провідна думка - служити інтересам мойого рідного народу та загальнолюдським поступовим, гуманним ідеям. Тим двом провідним зорям я, здається, не спроневірився досі ніколи і не спроневірюся, доки мойого життя. Може, власне тому, що я непохитно стояв на тих основах і йшов за тими провідними зорями, я не міг удержатися на все ані при галицько-руських русофілах, ані при галицько-руських народовцях, ані при галицько-руських радикалах, ані при польських демократах та поступовцях, ані при німецьких поміркованих соціалістах, ані при соціальних демократах польських, німецьких та руських, і завше виходив із їх рядів, коли побачив у них недобір чи то сумління, чи то знання, чи то почуття обов’язку.

Випускаючи в світ новим, поправленим, виданням оті перші твори моєї Музи, що побачили світ 40 літ тому назад, я чиню се в тім переконанні, що вони не принесуть їй сорому і кинуть деяке світло на початки моєї поетичної діяльності, про які тепер мало що кому відомо. Випускаю їх у світ у поправленій та язиково підчищеній формі, не зміняючи, одначе, їх змісту. Тільки до деяких історичних оповідань додаю ті історичні джерела, що послужили їх основою; так само до одного вірша, що являється парафразою одного уступу з посланія апостола Павла до коринфян, подаю той уступ у церковнослов’янській мові. Чиню се з педагогічною метою, аби привчити не лише молодіж, але також ширшу громаду інтелігентних читачів до порівняного студіювання поетичних творів, у чім бачу одиноку забезпеку перед легкомисними або й зовсім безмисними осудами, якими так часто наші та й інші критики стрічають незрозумілі для них поетичні твори, обсипаючи закидами або й наругами те, чого не могли або не захотіли гаразд зрозуміти.

До тих віршів, друкованих давніше, я додав у оцьому виданні ще 4, не друковані досі, написані в рр. 1876-8. Із них три, сатиричного змісту, можуть видатися декому передавненими, бо натякають на відносини, давно пережиті та на особи, що в значній часті перейшли вже до історії. Проте я вважав потрібним помістити їх тут, як зразки моєї суспільно-політичної сатири з тих давніх уже літ, а також тому, що основна ідея та тенденція тих сатиричних поем у нас, мабуть, не перестаріється ніколи.

Писано дня 2 мая 1913.

Народна пісня

(Сонет)

Глянь на криницю, що із стіп могили

В степу сльозою чистою журчить;

В їй оці личко місяця блищить

І сонця промінь грає в чистій хвилі.

З грудей землі б’ють водянії жили.

Струї живої рух не кінчиться й не спить,

Вода ж погожа тисячі живить

Весни дітей, що вкруг її обсіли.

Криниця та з чудовими струями -

То люду мого дух, що, хоч у сум повитий,

Співа до серця серцем і словами.

Як початок тих струй усім закритий,

Так з темних джерел ті слова постали,

Щоб чистим жаром серце запалити.

Моя пісня

Весна воскресла й облила

Природу морем красоти,

Мов мати доню вквітчану взяла

В любві обійми й доброти.

Її вже подув благодатний

У джерелі життя скупав,

Барв тисячами землю-матір,

Втіх тисячами душу вбрав.

І молодії весни діти

Красуються і світ красять;

Душа їх - запах, а одіті -

Що й Соломона застидять.

Одно лиш пізно в землю впало

Мале зерно. Весна цвіла,

Воно ще спало; з гробу встало,

Розвилось - ох, весна пройшла!

Дитя весни, воно не знало,

Що спеки літа не вдержить;

Все підіймалось, зацвітало,-

Ох, але сонце страх палить.

За що ж, о боже, тая доля

Малій тій цвітці весняній?

Чи так їй гинуть серед поля

В гарячій спекоті літній?

Пошли, о господи, з росою

Їй свого ангела, нехай

Не в’яне тут перед порою,

Їй сили, отче, покріпляй!

І рос небесних краплі впали

На цвітку, що вже гнулась вниз,

Що пупінки вже завмирали

І налягав на неї хмиз.

Але роси небесна сила

Малую цвітку підняла;

Жадібно той напій солодкий пила

Й, освіжена, жару літню знесла.

Сей пізній цвіт, що зав’ядає

У спеці сонячній,- се я!

І як той цвіт, така сумная

Душа моя і жизнь моя.

Всміхалась доля - серце спало,

Прокинулось - а щастя ніт мені!

Чи то згоріло, чи пропало

Посеред хвиль на моря дні?

О боже, чом не сталось так,

Як я благав? Чи я у неба

Просив багато? Мало так

Мені до щастя було треба.

Мов любий сон, усе пропало.

Зістав я сам в самотині,

Рукою зимною обняло

Життя мене в життя весні.

Та вдяка й слава тобі, боже,

Бо мудра воленька твоя,

Нещастя жадне не спроможе,

Щоб нарікав на тебе я.

У вир життя мене ти кинув,

Та серце жаром запалив,

І, мов на цвітку ту, краплину

Роси небесної спустив.

Любов і пісня - тов росою,

Що покріпля на шлях життя;

Я, нею сильний, перестою

Негоди земного буття.

Дві дороги

(Сонет)

Ввік до заслуги дві ведуть дороги,

І дві корони жизнь нам може дати:

Одна - трудиться і калічить ноги,

А друга - з вірою й молитвою страждати.

Щаслив муж і народ, якого воля

Судьби веде з одної та на другу,

Із поля праці до терпіння поля,

Щоб мовчки йшов через огні й наругу.

Аби ступав, мов ніччю путник в полі,

З сльозою в оці та з надією в душі,

Що ще діждеться ранку, світла й волі.

І нас, брати, отак веде рука судьби;

Йдучи з молитвою наперекір недолі,

Ідім до світла, щастя та любви.

Наш образ

(Сонет)

Чи бачиш, брате, ниву, що широко

Покосом встелена, як лиш засягне око?

Цвітки враз із шовковою травою

Упали, стяті, й лан покрили весь собою.

Чи бачиш лісу ти сумну руїну,

Щербаті пні, сяги, і зломи, й трами?

Де велетень стояв, там за малу хвилину

Тріски, колоди, давньої краси відлами.

Та стій, часу пройде немного, і травами

Буйними вкриється простір і пестрими цвітами,

А зруб одягнеться у свіжу деревину.

Так, брате, діється і з нами, русинами.

Стяла нас доля, та не вбила силу

Живу; ми встанемо й закрасимо могилу.

Могила

Кругом пустиня, піски й жар,

Блідеє небо наче тліє,

Цвіт похилився, лист зів’яв,

Трава жовтіє, паленіє.

Серед степу, серед пустині

Могила чорна та горда

Глядить понуро в небо синє,

Пустиню сумно огляда.

Кругом, як в гробі, душно, тихо,

Життя поникло, жар палить;

Мов в серці схованеє лихо -

Не чути, а душа болить.

Ніде далекими степами

Сльоза-криниця не блищить,

Мов серце стислося від рани,

Немає сліз, душа болить.

І відки ж та в степу могила?

Хто пам’ять тут сумну лишив?

Чиє гаряче серце вкрила

Серед пустині та пісків?

Кого шляхами сліз та горя

Судьба гонила жизнь цілу

І серед піскового моря

Приталанила тут до сну?

Чи, може, зрадник окаянний,

Що своїх відцуравсь батьків,

Розпукою й прокляттям гнаний,

Тут вік скінчив серед пісків?

О, ні, не зрадник пробуває

В тім домі смерті, впавши в кут!

Святе тут серце спочиває,

Святе зотліло тіло тут,

Пророк, що слів огненних жаром

Будив народ свій до життя,

Будив, співав, та все те даром,

Люд не довів він до пуття.

Пророк, що пісні сильним громом

До серць братерських говорив,

Що правди віковічним дзвоном

В серцях свободи звук будив,

Не встояв… вороги неситі

Народ скували, а співця

Прогнали з краю і зложити

Кісток не дали край вітця.

І виросла над ним могила,

Пісок вкрив віщеє лице,

Померли ті, що чтили та любили,

Ніхто тепер не сплаче, не спімне.

Кругом, як в гробі, душно, тихо,

Життя поникло, жар палить;

Мов в серці схованеє лихо -

Не чути, а душа болить.

Від’їзд гуцула

Бувай здоров ти, світе мій!

Верховино, тебе прощаю.

Прощай, зелений, пишний раю!

Далекий світ, широкий край,

Рівнини, гори і Дунай

На мене десь чекають.

Бувай здоров! Тривожно вдаль

Гляджу, а в серці тяжкий жаль,

О Чорногоро, за тобою,

Хоч там багатий, пишний край,

Хоч сріблом там пливе Дунай,

Нема мені спокою.

Бувай здоров! Ох, за тобою,

З якою-будь стрінусь судьбою,

Не втихне туга в моїй груди

Хоч там країна й золота,

Я серед неї сирота,

Бо там тебе не буде.

Бувай здоров! Немного хвиль

Мине, ти щезнеш із очей,

В даль паровіз помчить моє те тіло;

Та серце тут лишаю я,

І плистиме сльоза моя

За щастям, що колись тут пролетіло.

Бувай здоров! Вже час минув.

Я там в далеку чужину

Жену, над хвилями Дунаю

Колись усяду й сліз ручай

Проллю з очей в срібний Дунай,

Коли тебе згадаю.

Любов

Хоч і пізнав би я всі мови

І ангелів, і всіх людий,

А якби я не мав любови,

Був би, як кимвал той твердий,

Був би, як мідь гучна й пуста,

Й мертві були б мої уста.

Хоть міг би я пророкувати,

Знав тайники подій усіх

І віру міг могутню мати,

Що й гори порушати б міг,

А в серці б я любві не мав,

Нічим би був, нічого б не здолав.

І хоч би все добро своє

Віддав я бідним без принуки,

Хоч би і тіло та життє

Віддав на смерть, на тяжкі муки,

А в серці би любві не мав,

Нічим би був, нічого б не здолав.

Любов-бо довготерпелива,

Ласкава, й смирна, й знає честь,

Независна, не пакіслива,-

Любов за нас пішла на хрест.

Негорда, честі не бажає,

Терпить, відплати не шукає.

Гнів їй далекий і все зле,

Неправда й раз її не тішить,

Лиш правда потішає все;

Все зносить, кождому все лишить,

Все вірить, все надію має,

І все, і все перетриває.

Любов ніколи не загине!

Хоч всі пророцтва заніміють,

Хоч людська мова в безвість злине,

Всю мудрість в пил вітри розвіють,

Вона жиє, все оживляє,

Вона все-все перетриває.

Божеське в людськім дусі

Коли ти в світ слав рід людський,

Життя людей зробив борбою,

Свою ти божеськість їм дав -

Дух, творчу силу із любвою.

Людськеє серце гріх сплямив

І роз’єднав людей з тобою,

І помрачилась в їх серцях

Та творчість духу із любвою.

Та встало світло по тьмі ночі,

Ти поєднав людей з собою,

Нове життя у світ живий влила

Знов творчість духу із любвою.

Дух наш із твого духу родом

І вічно зв’язаний з тобою,

А вічнії огнива ті -

Лиш творчість духу із любвою.

Бунт Митуси

I

Князь Данило, світ Романович

По кімнаті походжав:

Князь Данило, світ Романович

Важку думу розважав.

Прийшли вісті в Галич до двора

Про нову гризню-змію,

Що збирається на нього знов

У підгірському краю.

Йому пише Лан Данилович,

Вірний боярин його;

«Вставай, княже, і часу не трать,

Здави зло, щоб не зросло.

Се Митуса із села в село

Ходить, словом люд манить;

Його гнів то іскра - де лише

Впаде, там огонь горить.

Поспішай же в наші сторони,

Поки ще пожежа не горить,

Не бери ти війська сильного -

Сила лютість роз’ярить».

Ой не довго світ Романович

Думу думав - зве бояр

І з трьома в підгірський край спішить,

Бунту щоб гасить пожар.

А в дорозі Лан Данилович

Їм назустріч ось спішить:

«Їдьмо, княже, в замок Слободу -

Там десь ворог наш сидить».

II

Шумно-тлумно в замку Слободі.

Тут з усеї сторони

Назбігалось люду простого

І бояр, і старшини.

Всі киплять гнівом-ненавистю

На Данила, на князя,

Всім гаряча в жилах кров кипить

І Митусині слова.

А Митуса старшину зазвав

На нараду до кімнат:

Там Митуса з ними міркував,

Як війну розпочинать.

«Трудна справа і тяжка борба,-

Рік Митуса до бояр,-

Як не з нами Лан Данилович,

Витязь і Литви й Татар».

Аж нараз слуга в кімнату йде

І Митусі лист дає,

А співак, читаючи письмо,

Ярий, то блідий стає.

Він скінчив і сплеснув в руки враз.

«Радуйтесь! - рік до старшин.-

З нами в спілці Лан Данилович,

Перший краю сього син».

І читали старшини письмо,

Й радість в кождого з лиця

Заясніла, як у мандрівця,

Що доходить до кінця.

Як було їх десять, так усі

Із кімнати враз спішать,

І сідають на буй-комоні

К Яру Вовчому летять.

І чого ж вони погнали там?

Лан Данилович їх зве.

На кого ж вони лишили й як

Замок і житло своє?

Чом так прикро, сумно стало їм

Серед поля і ланів?

Та й Митуса чом не тішиться,

Лиш мовчить, мов занімів?

III

В Вовчім Яру, коло джерела,

Лан Данилович сидить;

В Вовчім Яру, по гущавинах,

Що так листям шелестить?

Чи се вітер теплий, весняний,

Чи звір лісовий, чи птах?

Чом сидить так Лан Данилович,

Мов його проймає страх?

Шелест чує, та не слухає,

Яру темного не зрить:

Його око в чисте джерело,

В небо синєє глядить.

Його думи у минулеє

Та прожитеє летять,

Молодості бої й радості

У душі його стоять.

І він бачить: над тим джерелом,

Де сидить він німо знов,

Лежить лицар гарний, молодий.

З ран глибоких ллється кров.

Ранений в борбі з татарами

Стратив сили, смерті жде,

Коли, втім, з яру, з гущавини,

Старий дід до нього йде.

Вправною рукою лицарю

Рани змив, спиняє кров,

І в обійми взяв недужого,

І поніс у свій покров.

Незнайомому життя вернув

І вертає сонця світ,

Вітчині героя він спаса

Для діл славних і побід.

Тяжко образ сей минулості

Душу Лана зворухнув:

Той недужий - Лан Данилович,

А той дід Митуса був.

Сльози дві важкі й гарячії

Блиснули йому в очах,

І до неба він лице підняв -

Небо тихе, в серці страх.

Сильно в груді б’ється серденько.

Та-ось чути стук копит.

Се Митуса! Лан Данилович

Весь поблід, та не дрожить.

IV

Князь Данило світ Романович

По кімнаті походжав,

А співак Митуса перед ним

В пута вкований стояв.

«Що ж, Митусо,- відізвався князь,-

Де ж поплічники твої?

І як ти відповіси мені

За діла й слова свої?»

Відказав Митуса сміливо:

«Нічого не відповім,

Бо діла й слова мої тепер

Відомі і скрізь, і всім.

І не думай, що ти ворога

Свого в мені побідив!

Моя дума буде ввік жива,

Поки рід твій буде жив.

І вовік дрожатимуть князі

Перед громом тим страшним,

І всі сили їх щезатимуть

Проти нього, наче дим».

«Загорільче ти безумний! - рік

Князь Данило співаку.-

Ти ще грозиш? Та почуєш міць

Справедливості тяжку.

Що зробив тобі я і мій рід?

Чим твою ненависть ми

Заслужили, що гонив ти нас,

Наче лютих духів тьми?»

«Княже, не мене питай про се,

А волів би допросить

Міліони костей, крові й сліз,

Ще вам того не досить?

Запитай неволю, у яку

Через вас народ попав!

Селам і містам зруйнованим

Те питання ти постав!»

«Ти сліпий? Чи ж я зробив те зло? -

Знов спитав Данило-світ.-

Чи ж не знаєш, як старався я

О добро всіх з юних літ?»

«Так, щоб те добро тобі

На життя славетне йшло;

А як людові живеться з тим,

Не в догад тобі було.

Провинився я й на смерть готов,

Та не кину своїх дум.

Можеш ти мою пролити кров,

Але не зігнеш мій ум.

Та кривавий, безголовий труп,

Жити буду я вовік,

Пострах самовладникам усім,

Я - свобідний чоловік.

І на смертнім ложі ти уздриш

Те страховище бліде,

І заплачуть ніччю діти в сні,

Як воно край них пройде».

Князь Данило світ Романович

Слухав мови співака,

І по дзвоник срібний простяглась

Богатирськая рука.

Срібним звуком дзвоник задзвонив,

Двер розкрилась тисова,

І заблис у ній широкий меч

І катівська голова.

Схід сонця²

З рамен тіні, з рамен ночі

Із солодких сну обнятій

Вирвись, серце! Край багатий

Блиск свій ось тобі розточить.

Встань, о глянь, вже ніч минає!

Встань, о глянь, вже день світає.

Встань схід сонця привітати,

Пісню раннюю співати!

Бо великий день вітаєм:

Він заблисне над сим краєм.

Се день світла, се день слави,

Се день ясний, не кривавий,

Се день миру, не день бою,

День пісень і день любови,

О мій краю, над тобою,

Тож вітай в нім день обнови!

О, ще темно! Під покровом

Ночі спить весь світ, а в морі

Неба вічнім, лазуровім

Тонуть і блідніють зорі.

І сльозина за сльозою

Із очиць їх золотих

На наш край паде росою.

Тихо скрізь, і вітер втих,

Тиша всю природу вкрила…

Ніч іще останній раз

Сил останки напружила,

Аби в сні вдержати нас.

О, сильний предків наших боже!

Чи за тяжкую нам вину

Зміниться має ложе сну

Тут на холодне смерті ложе?

Твоя рука цілий світ водить

Тим шляхом, що ти призначив;

Сини твої - усі народи;

Чому ж їх ворог розлучив?

Забулось їм, що перед твоїм

Лицем усі одна рідня;

На брата йдуть зрадливим боєм,

Йому вже й заздрять світла дня.

О, сильний предків наших боже!

Ти ж нам іздавна призначив

Супроти тьми стояти на сторожі.

Глянь, ворог тьмою нас укрив.

О доки ж, доки виглядати

Нам з пітьми ночі світла дня?

І доки ж, доки нам ридати,

Що тьма нас тисне і гризня?

О доки ж, доки світ дрімає,

Не розкрива зі сну очий?

Доки не бачить і не знає

Того, що ти велів, святий?

Любові, братньої любови

Поміж народами нема!

Устами всяк про неї мовить,

Але до діл душа німа.

Збуди, о отче, своїм словом!

Сей світ з важкої дрімоти!

А хоч би і могутнім громом

Збуди, безсильних захисти!

Чей, грім, що гори в порох крушить,

Перед котрим земля дрожить,

Ті серця кам’яні порушить,

З них сон зжене і їх заставить жить.

Або пошли їм серед ночі

Свій промінь світла, отче мій,

Най поразить їх сонні очі,

Бездільний прожене спокій!

Най блиск такий яркий засяє,

Аби зі сну увесь зірвався світ,

Ачей, при блиску тім пізнає,

Що в тьмі йому спасення ніт.

Тихо скрізь. Глибінь простору

Блідне, світло прочуває.

Вгору, серце, вгору, вгору,

Бо там скорше світло сяє!

Вгору, серце! Там щезають

Сили ночі, сили тьми;

Лиш долами залягають

Довше, тяжче мрачні сни.

Вгору, серце, на вершини

Тих Бескидів темно-синіх,

Вгору, хоч тяжка дорога,

Ближче світла, ближче бога.

А тепер поглянь довкола,

Вдаль полинь крильми сокола!

Серце швидше б’ється в груди,

Щось пречисте в душу ллється.

Чуття нові в серці будить,

Понад краєм геть несеться.

І в даль безконечну душа поринає

І рамена сильні в безмір отвирає,

Всю землю, людей всіх хотіла б обняти,

Весь край свій багатий до серця прижати,

Братів з’єдинити союзами згоди,

Піднять їх високо між інші народи;

Та - ах, іще мряки густі туманами

Розсілися гордо над Русі ланами.

Земле пречудна, земле широка,

Мій рідний краю,

Чом тебе досі для серця й ока

Мряки вкривають?

Чом не встаєш ти, чом не спішиш ти

Довгим походом

Там, де блиск сонця сяє огнистий

Над світлим сходом?

Тихо, серце! Бач, широко

Виринає світла око!

Глянь, о глянь, уже й над нами

Відчинились неба брами!

Глянь, уже щезають мли!

Глянь, орли вже шлях знайшли

В ясну світла вітчину;

Голосів вже тисяч зве:

«Гей, вставайте всі зо сну,

Бо проклятий, хто засне!»

На руїнах предків слави

Новий цвіт нам процвіта:

Любов братня, що світ збавить,

Згода - доч небес свята.

На землі отій кровавій

Цвіти, цвітко, і живи!

Не дзвони нам предків слави,

Лиш до діл потомків зви!

О, вітай нам, нова зоре,

Братня згодо, нам вітай,

Бо з тобою світла море

Розіллється на наш край.

Задунайська пісня

Над Дунаєм тиха зоря сходить,

З-за мли сумно на край поглядає.

«Чом ти, чом ти рум’янишся, зоре?» -

«Кров слов’янська так лице вкрасила».

Слов’янська кров пливе струями

Так, як століття вже плила;

Та вже огнем, а не сльозами

Слов’янську землю заняла.

Хоч кров пливе, то дмуться груди,

Пожар горить - з ним месть і гнів;

І хоч тиран лютує всюди,

То час свободи вже наспів.

Крізь кров, пожежі, й меч, і месть

Свобода йде, і слава, й честь.

Стоять гори довгими рядами,

На Герцоговину поглядають.

«Чом ви, чом ви задрожали, гори?» -

«Марко Кралевич, герой наш давній,

Се здригнувся зі сну вікового;

Меч сталевий угору підносить;

Богатирський кінь копитом тупнув -

Сон кінчиться Кралевича Марка».³

О встань, о встань, герою сонний,

І глянь на край коханий свій,

На залив ворогів бездонний,

О встань і ворогів розвій!

Тебе пізнають, хоч минули

Вже літ сотки, як ти заснув;

Вони меча ще не забули,

Що в крові їх не раз тонув.

Лиш меч, пожежа, й кров, і месть

Смерть принесе врагам, нам честь!

Та ні, ти спи! Благий твій сон

Най не мутить кров, месть, прокльон!

Ти спи, про щастя наше сни,

Бо ще жиють твої сини.

Їх не убив Востока пан,

Їх не зламав тягар кайдан,

Ні рабський спідлив їх поклін,

На них не спаде твій проклін.

Неволя їм огнем була -

З огню виходить сталь ціла;

Неволя - хмара, над котрою

Вони розблиснули дугою.

Вони хоч гнулись, та не впали,

І хоч терпіли, то мовчали,

І хоч мовчали, меч острили,

В молитві набирали сили.

Ти спи, герою наш, о спи!

Про ліпше щастя-долю сни!

Про ліпше щастя, як у нас,

І про час ліпший, як сей час,

І про світ ліпший, як сей світ,

Про бої, як за давніх літ.

Вітер віє понад мур Требіння.

«Що на вас так червоніє, мури?»

«Се турецькі хоругви криваві,

Що їх вітер раз у раз колише».

Шумно, буйно колиши ти,

Вітре, ті прапори!

Незадовго з-під них блисне

Огнянеє море.

Незадовго за тобою

Злетять слави діти

Ворогів скупати в крові,

В пожежі загріти.

Незадовго над півмісяць

Хрест тут підійметься,

А о хрест той вся турецька

Сила розіб’ється.

Незадовго встане пімста

З Косового поля,

Мілош Обіліч устане,

Підійметься воля.

Незадовго серби-браття

Злинуть у ті гори,

Ляжуть голови турецькі,

Впадуть їх прапори.

О, сербська земле, де ж ти діла

Гарячу пам’ять старини,

Що в дітей твоїх серцях тліла?

Чому не бухне жар страшний,

Щоб спільного врага спалити,

Що рад би всіх слов’ян залити?

Подайте руку угнетенним

У поміч братнюю братам,

Потіху в горі всім нужденним,

Оружжя свободи борцям!

Ступіть слідами Чорногори,

Мстіть пам’ятку Косових піль!

Ваш бог - бог свободи. По морі

Страждання шлях, свобода - ціль.

Мілане, трон щоб удержати,

А на тім троні лиш себе,

Ти грабарем волишся стати,

Що братню вільність в гріб гребе.

Покинь лукавую дорогу!

Огонь горить, він розіллється;

Огонь дійде до трону твого,

Від нього й власть твоя займеться.

Брати слов’яни, бог свободи

І вас зове на бій святий!

Вставайте, братнії народи,

Зваліть тирана з висоти!

Він не опреться вам, він хорий.

В Європі встане день новий.

«Герцоговина й Чорногора»,-

Най буде клич ваш бойовий!

Поступовець

Фаддей роди Ивана,

Иван роди Петра;

От дедушки-болвана

Какого ждать добра?

А. С. Пушкин.

Він щирий чоловік - ні слова проти того!

Він любить все своє і не попустить свого,

Хоч рака лазь!

Він кождому якраз у очі скаже сміло:

«Се зле, а се дурне!» і «Не твоє в тім діло».

«До сього зась!»

Він чесний чоловік. Коли свариться з вами,

Доказувати вам не стане кулаками,

Що «Ось я прав!»

Він чесно вас зганьбить, хоч в запалі не знає,

Що правди й логіки в словах його немає,

Мов біс їх взяв.

Та лиш одно біда, що хоч іще й півкопи

Не числить літ, уже одну незмінну вхопив

Ідею він:

Уже якраз дійшов до джерела науки,

Всю мудрість висьорбав без праці і без муки

І лиш гуде, мов дзвін.

Тепер уже ні кус! Він чоловік скінчений,

Йому й які думки, аби й який учений -

Не новина.

Хоч думаєш: «Де він того ума набрався?

Хіба тоді, як ще із букваря навчався,

Що наш аз - на».

Та жарт набік! Він муж май-моцно серіозний.

Для нього весь ваш труд нікчемний, куріозний,

Дитяча гра.

Він виріс вже давно із праці для народа:

«Гм-гм, бо то мені часу і труду шкода.

Робить на себе тра!»

Та хоч не Ціцерон, хоч не оратор славний,

Він на слова скупий, та ворог вічний, явний

Екстремів всіх.

«Я, я за поступом. Та ті гадки новії -

То згуба наша. Гм… і на екстреми тії

Пристати - гріх.

Люблю я свій язик, та хто ‘го «коверкає»,

Де можна, там якісь провінц’ялізми пхає,

Той ворог мій.

Я згоди хочу, та не зміню гадки свеї,

Бо так чіпатися раз тої, а раз сеї -

То… гм… застій!

Люблю я свій народ! Та хто ъ викидає,

Той - будьте ласкаві! - усе тут упадає!

То… то - дарма!

Най буде поступ, та екстреми - хрань нас, боже!

А впрочім, говоріть хоч сто літ - не поможе!

Даруйте! Коли так, то ради вже нема».

Лицар

(За Гейне)

Ой, був то раз лицар понурий, німий,

Лице мав бліде та запале!

Ходив і хитався й дрижав, мов старий,

Мов сни його вдень обіймали.

Нездара він був, недотепа такий…

Куди лише плівся, дівки і квітки

Уголос за ним реготали.

Людей він боявся. Звичайно сидів

Сам в темному кутику дому;

Там тужно когось мов обняти хотів,

Та не говорив ані слова.

Та скоро лиш північ наляже на світ,

Щось дивно, чарівно дзвенить і бринить,

І двер відчиняєсь тисова.

Тихесенько входить кохана його

У сукнях із морської піни;

Лице, наче рожа, як мармур чоло,

У чілці брильянти й рубіни.

А коси, мов золото, з рамен пливуть,

А очка у серце жар розкоші ллють -

Обійми їх бачать лиш стіни.

Він сильно-любовно її обніма,

Холодний - огнем він палає;

Блідий - паленіє, задуми нема,

Несмілий - відвагою сяє.

Вона з ним пеститься й - хитруня - нараз

Підходить тихенько і виглядить час -

Завоєм лице закриває.

І враз зачарованим бачиться він

В підводні хрустальні палати;

Здивований зір осліпля йому стін

Несказанний відблиск багатий.

В обіймах русалки, мов п’яний лежить,

В очах їх любов, страсть і розкіш горить

Під духів веселі кантати.

І музика й спів переливами ллєсь,

В танках летять духи, мов носять їх крила.

Та він забуває себе й світ увесь,

Бо в нього в обіймах спить мила.

Втім світла погасли, хор духів утих,

Оглянувся лицар по стінах пустих -

Його се комірка похила.

Данина

Хозарська дружина розбоєм жила,

Вона над Дніпро за розбоєм прийшла.

На горах Дніпрових град Київ стоїть,

А в городі тім троє братей княжить.

Післали хозари сказати братам

Данину платить степовим хижакам.

«Війна, як данини ви нам не дасте,-

А де ми проїдем, трава не зросте!»

Кий, Хорив і Щек там князями були,

Вони таке слово хозарам рекли:

«Життя наше мирне, війна не для нас,

Данину ми дать вам готові сей час!»

Хозари під містом табором стоять

І острять оружжя й на місто глядять.

А з міста післанці передом ідуть,

За ними на возі данину везуть.

Данину до хана шатра завезли,

Начальники там на пораду прийшли.

«Яку ж ви данину від міста взяли?» -

«Князі по мечу нам від диму дали».

Начальники смотрять, дивується хан.

«Недобру, о хане, прислали нам дань.

В один лиш бік наше оружжя стальне,

А зброя полянів у два боки тне.

Коли ж вони з нами бороться почнуть,

Поки ми їх сто, наших двісті уб’ють.

І, може, прийде ще такий на нас час,

Що дань побирать вони будуть від нас».

* * *

На київських горах розсілася тьма,

Та війську полянів спочинку нема.

Тихесенько з Києва ряд за рядом

Спішить, де хозари вколисані сном.

І рикнули роги, клик бою гуде…

Отсе ж то загибель хозарам іде!

Страшний там був бренькіт мечів тих стальних,

І годі спасаться хозарам від них.

Ой голосно вили вовки із лісів,-

Хозарам, мабуть, похоронний се спів.

А рано Хорс ясний піднявся з-за хмар -

Все поле покрилося трупом хозар.

Лиш хан їх полонений в путах сидить,

Здивованим оком на трупи глядить.

Униз похилилась його голова,

А слух наче ловить зловіщі слова:

«Мабуть, незабаром настане той час,

Що дань побирать вони будуть від нас».

Арф’ярка

Вона

Поцілуї твої,

Мов пожежа, палять!

Скажи, милий, чому

Так ті очі горять?

Він

Пригорнись, поцілуй.

Не розпитуй мене!

Таж ти знаєш, душе,

Як люблю я тебе.

Вона

Знаю я, милий мій,

Щирість всіх твоїх слів…

Та скажи, крім мене,

Інших ти не любив?

Він

Сотий раз вже кленусь,

Що, крім тебе, в життю

Нікого не любив

І любить не хотю.

Вона

Вірю вже. Не кленись!

Пощо ж клятва в любви?

Та послухай, се хто

Там співа за дверми?

Він

Се арф’ярка якась!

Мила, йди скажи ти

З співом, бренькотом тим

Геть арф’ярці іти.

Вона

Ні, мій милий! Той спів

І бреньк арф я люблю.

Най арф’янка ввійде,

Співа пісню свою!

І арф’ярка бліда

У світлицю ввійшла

І по ній і по нім

Оком враз повела.

І всміхнулася раз,

І всміхнулася знов,

І з струн арфи різкий,

Острий бренькіт пішов.

Забрязчала одна

Голосная струна…

А арф’ярка? Ось що

Заспівала вона:

«Ktera holka bledá,

Та se zamuž ne vda;

A ktera jako růze,

Ta je dobra dla muže,

Bude hezka žena»⁴

Втім, здригнула чогось,

І в руках їй худих

Арфа стала німа

І струн бренькіт затих.

Він

Вели, мила, сей час

Геть арф’ярці іти!

Що за пісню якусь

Почала тут вести!

Вона

Ні, най грає, як зна!

Най співає, що втне!

Та чом в тебе лице

Так бліде та хмарне?

Він

Ет, пусте! Таких арф

І таких арф’ярок

Я не можу знести.

(До арф’ярки).

Геть ти! Тут не шинок!

Вона

(до арф’ярки)

Ні, не слухай його!

Заспівай ще що-будь!

Про любов чи про жаль,

Най хвилюється грудь!

Та арф’ярка бліда

Обернулась, пішла

І, стиснувши в руці

Арфу, стиха рекла:

«Нині рік, нині рік -

Він мене так стискав!

Завтра рік - він мене

Відіпхнув і прогнав».

Чув і він, і вона

Ті страшнії слова;

Він до неї схиливсь -

Відвернулась вона.

Аскольд і Дір під Царгородом

Чого царгородці тривожно біжать?

Наїзники Русі напали Царград.

Народ весь у храм, у Софійський, вбіга,

Слізьми, молитвами спасення блага.

Наїзник у місто вже пре свої сили;

Варягів змій-човни всю пристань укрили.

Вже греків надія у крові втопає:

Наїзник із пристані мури чіпає.

А втім - чи се військо, чи хрестовий хід

Іде поза місто на Босфор в похід?

Старий патріарх, а з ним клір і народ

В одежах покутних підходять до вод.

Всі клякли. Їх сльози, молитви та спів

Дивують наїздців з далеких країв.

А втім, патріарх вгору зносить зір свій,

В Босфор погружає чудесний завій.

Завій сей носила за свого життя

Заступниця вірних, пречиста свята.

Сміються варяги й гукають: «Дарма!

Завій не поможе, як сили нема».

Нараз - що за трус, що за крик повстає?

Босфор мов сказивсь, берег хвилями б’є.

І стогне, і приска, й клекоче вода,

Лупається берег і в воду спада.

В вирах потонули варягів човни,

Наїзників сили щезли без війни.

Лиш їх воєводи та Аскольд і Дір

Вертали зі стидом до київських гір.

* * *

В Босфорі не раз ще шаліла війна,

Та кістьми варягів біліла стіна.

Минали століття, Царгород упав,

А костей варягів Босфор не забрав.

Мов сторож, що нагло на чатах, умер,

Вони ще біліють в пристані й тепер.

Шотландська пісня

(Із Пушкіна)

Проти крука крук летить,

Крук до крука так кричить:

«Круче, як би нам те знати,

Де обід будемо мати?»

Крук до крука у одвіт:

Знаю я, де нам обід.

В чистім полі жовте жито,

Там козаченька убито.

Хто і за що вбив його,

Знає лиш сокіл його,

Кінь вороний та хіба ще

Його люб’ятко гуляще.

Сокіл в пущі улетів,

На коника ворог сів;

Любка милого жде свого -

Не вбитого, а живого».

Рибак серед моря

Розігралось Чорне море,

Розігралося, мов звір,

Темний воздух перун поре,

Крутиться й бушує вир.

Мов криваве тигра око,

У якім і злість, і страх,

Грає скісний промінь сонця

На розбурханих вирах.

Серед хвиль, і піни, й шуму

Чайка утлая несеться;

Крутить нею й кида море,

Ось-ось чайка розіб’ється.

А на чайці одинокий

Без весла рибак сидить

І спокійно, мов байдужно,

На тривогу хвиль глядить.

Його серця не тривожить

Образ смерті серед фаль.

Чи життя йому набридло?

Чи життя йому не жаль?

Я не знаю. Він на хвилі

Погляда, мов на рідню.

«Грайте, милі! А мій човник

Видержить ще не одну».

Серед шуму, клекотання

Тужну думку він завів,

Хоч глушить, мов голос мушки,

Страшна буря його спів.

Він співає про вік давній,

Про щасливий предків час,

Про лицарські бої славні,

Про блиск слави, що погас.

Довго, тужно він виводить

На хисткім, слабім човні,

Хоч в найближчій, може, хвилі

Втихне спів на моря дні.

Князь Олег

Князь Олег по боях тяжких відпочив,

В задумі по пишній палаті ходив

І нетерпеливо в вікно поглядав;

Князь Олег, як видно, когось дожидав.

Втворилися двері, в кімнату йде

Старець і князеві поклін кладе.

Князь бистро поглянув йому в лице:

«Здоров був, віщуне! - йому рече.-

Скажи мені правду по свому дару:

Чи скоро й якою я смертю умру?»

Покірно склонився віщун князю.

«Покинь відслоняти будучність свою!

Не знайде потіхи, хто її покров

Посміє зірвати зухвалов руков».

Князю мовби жару насипав у кров,

Він глянув на діда, наморщивши бров.

«Чи думаєш, що я дитина така,

Що слово марнеє мене вже й зляка?

Як знаєш будучність, то всю й відкрий!

Як ні, я скажу: «Ти дурисвіт старий».

«Мій княже, дурити не вмію я.

Сумна, невесела будучність твоя.

Твій кінь, що найбільше його любиш ти,-

Той має загибель тобі принести».

«Як так, на Перуна кленуся я,

Що більше не сяду та того коня».

Летіли літа, мов Дніпра бистрота,

Князь Олег з війни знов додому верта;

В далекий похід він із військом ходив,

Хозар, степових хижаків, побідив.

Народ веселиться, настав уже мир;

Князь Олег дружину ззиває на пир.

Весело три дні і три ночі пройшли;

Вони погуляти на лови пішли.

Дніпра узбережжям біліє пісок,

А поза піском тим сосновий лісок;

На краю ліска, на тім білім піску

Біліший кістяк, кому він по знаку?

«Любимець твій, княже,- конюх відповів,-

Той кінь, що прогнать його в степ ти велів,

Що ми його гнали, не хтів він до тих

Свобідних вертать табунів степових;

І все лиш маячив пісками він сам,

Аж раз ми здохлого знайшли його там».

«Мій бідний приятель! - князь Олег, сказав,

На білії кості з жалем поглядав.-

Я смерть йому вдіяв, прогнав його сам,

Повірив дурисвіта-діда словам».

Князь Олег до лоба ногою діткнув,

В тій хвилі в нозі біль страшенний почув,

Бо в лобі тім краса сиділа змія

І лобом отруйним шпигнула князя.

Князь Олег хитнувся і весь задрижав.

«Проклятий віщуне, ти правду сказав!»

Князь Олег посинів, зір в небо здійма,

Дружина до нього - в нім духу нема.

Керманич

Черемошем бистрим, шумливим

На доли дараба летить,

Керманич на ній молоденький

В Черемоша води глядить.

В керманича серце мутиться,

А з ока спливає сльоза,

Лиш керму поводить поволі

По хвилях робуча рука.

Мов утка, дараба ось поре

Спокійну, широку глибінь,

І в воду, понуривши очі,

Вдивився керманич-легінь.

А втім - чи се сон, чи се ява? -

Крізь сльози ввижаєсь йому,

Що ось надплива над чудесну

Підводну палату скляну.

З вікна її очі до нього

Дівочі якісь піднялись;

Дівчина та - боже єдиний! -

Та, що він покинув колись.

І слухає пильно керманич…

Дівчина та плаче й співа:

«До мене, мій милий, до мене!

Чекаю на тебе жива…

Хоч нас розлучили злі люди,

А смерть принесе нам спокій.

Ходи, тут твоя я навіки!

Ходи, тут навіки ти мій!»

Черемошем бистрим, шумливим

На доли дараба пливе;

В ній зламана керма, о берег

Черемош дарабою б’є.

Глибоко керманич, глибоко

Лежить у скляному дворі;

Що присне о скелі дараба,

Йому вже то й не в голові.

Нещаслива

(Із О.К. Толстого)

Чому ж ти мене, тяжке горенько,

З світу не звело, нещасливую,

Лиш роздерло в мні серце на́двоє?

Як не зійдеться ранок з вечором,

Так не зжиться двом добрим молодцям;

Із-за мене все валяться вони,

І оба мене лають-коренять.

Братик ось мені дорікає так:

«Пощо ти пішла за паничика,

Втрутилась в рідню, у нерівную?

Ти, відступнице, перевертнице,

Від рідних своїх ти відстайнице!»

«Бадічко ти мій, рідний братику!

Я в рідню йому не вбивалася;

Сам ти, братчику, намовляв мене,

Намовляв мене, віддавав мене».

А тут муж мені дорікає знов:

«Із якого ти роду-народу?

Яке віно ти принесла мені?

Та й і чим мене вчарувала ти,

Приговірнице, чародійнице,

Мене з моїми ти розлучнице?»

«Ой ти, пане мій, милий мужу мій,

Нічим я тебе не пристрітила,

А взяв ти мене з волі вільної.

Невелике то й віно за мною;

Всього серденько те покірливе,

Голова, тобі все послушная».

* * *

Переріс же хміль через річеньку,

З дуба одного та на другий дуб

І колишеться поміж обома,

Над водицею зеленіючи,

Туги-горенька та й не знаючи,

Оба дерева обіймаючи.

СВЯТОСЛАВ

Прощається з матір’ю князь Святослав:

«Ой піду я, мамо, у Переяслав.

Щасливий, веселий Болгарії край,

І пишно там котиться синій Дунай».

А в Ольги пустилися сльози з очий:

«Не кидай рідні, сину мій дорогий!

Не бідний, а рідний і руський наш край,

Дніпра не замінить вам срібний Дунай.

В чужині там скарби, та й зрада ж бо є!

Чужого забагнеш, а стратиш своє».

Та дарма ридає і дарма благає;

Князь буйний дружину в похід закликає;

І неньку стареньку у сльозах лишив,

За славою й сріблом в Болгари спішив.

Ой правду сказала та мать Святослава.

Де скарби, там зрада, а гіркість, де слава.

Воює в Болгарії князь Святослав,

Багато там горя і лиха зазнав.

Втім з дому доносять: «О княже, вертай!

Орда печенігів воює твій край».

Ой скорим походом на Русь повертав

З багатим здобутком буйний Святослав.

А хвилі Дніпра по порогах шумлять,

В густих очеретах вороги сидять.

А Свінельд, стар рицар, сказав до князя:

«Ой княже, не видержить сила твоя.

Як нас у степу нападуть вороги,

Не зможемо їх удержати ваги.

У Корсунь хіба на зимівлю вертай,

Весною ж у рідний повернемо край».

«Мій край нападають поганські сини,

А ми маєм ждать супокійно весни?

Ні грек не злякав нас, ні військо болгар,

А тут степовий би злякав нас дикар?»

Пливуть Дніпра води то тихо, то з шумом,

А військо князеве огорнене сумом.

А скоро ніч темна на степ налягла,

Орда печенігів страшна надтягла.

Кровава була там і люта борба,

І падали трупи, в покіс мов трава;

І кровця лилася рікою-рікою,

Заледво де сотий уйшов з того бою.

Уранці кровавеє сонце сходило,

І русі великеє горе звістило;

Ось війська останки знесилені йдуть,

Князя безголовий труп коні несуть.

А хан печенігів в степу пирував,

На пир старшину свою всю завізвав.

Побіди він празник з ними обходив,

Із срібної чаші на пирі тім пив.

Ся чаша - то череп князя Святослава!

Оправлений в срібло,- ось вся його слава!

На чаші тій напис лиш знати дає:

«Чужого забагнеш, утратиш своє».

Русалка

(Із Пушкіна)

Над озером в глухій діброві

Спасався десь-колись монах,

Все в праці тихій і суровій,

В задумі, пості й молитвах.

Вже смерті ждучи леда-хвилі,

Старий і гріб собі копав

І, щоб з життя ослобонили,

Святих угодників благав.

Раз в літню пору край порога

Своєї хаточки старий

Анахорет моливсь до бога.

Смеркало. Пінивсь чорторий

На озері і дихав млою.

Бір почорнів. У небесах

Плив місяць смугов світляною.

Вдивився в хвилі наш монах.

Глядить, і страх його проймає,

І сам не зна, що пізнає.

І бачить: хвиля бризка, грає

І тиха знов, гладка стає.

І враз легенька, мов тінь ночі,

Біленька, мов маєвий сніг,

З хвиль діва виплила, плюскоче

І мовчки сіла на моріг.

На монаха глядить тужливо

І пишні коси чеше влад…

Старий із острахом на диво

Глядить на ту чудову стать.

Вона головкою хитнула,

Рукою старцеві кивнула

І враз падучою звіздою

У сонних хвиль глибінь пірнула.

Всю ніч не спав старий понурий

І не молився цілий день;

В думок зворушених він бурі

Вбачав ту дівчину лишень.

Знов мла на бори ляговиться,

Крізь хмари місяць прогляда,

І знов на березі дівиця

Сидить, чарівна та бліда.

Глядить, манить його до себе,

Цілує, мовби знехотя,

То грає, плюскається в водах,

Регоче, плаче, мов дитя.

Монаха кличе й мов зітхає…

«Сюди! Сюди!» І звук бринить

І знов у хвилях поринає

Серед нічної тишини.

На третій день пустинник сивий

До праці й труду вже не йшов,

Сидів над озером до ночі,

Аж бір покрила мряка знов.

Розвіяв ранок тьму нічную -

По монасі пропав і слух,

Лиш сиву бороду у хвилях

В час бурі бачив раз пастух.

Пімста за вбитого

(Арабська дума, з Гете)

I

На стежці вбитий він

Під скелею лежить,

А кров його пливе,

Каміння червонить.

Вмираючи, мені

Тягар він наложив,

Не діжде враг, аби

Присягу я зломив.

«Сестринче любий мій!

Грізний, хоробрий ти!

Я гину зрадою…

Ти смерть мою пімсти!

Хай лютий буде зір

Твій, як змії отруя,

А стяг розвитий твій

Хай смерть врагам віщує!»

І впали в грудь мені

Слова ті, мов скала,

І, мов під тягарем,

Душа нить почала.

Ох, бо порадника

Судьба мені забрала

І найщирішая

Душа світ попрощала!

В холодний день він був,

Мов сонця теплота,

А в спеку - наче тінь,

А в спрагу - мов вода.

Мов олень, бистрий був,

Веселий, мов дівчина,

Героя смілість в нім,

А в тілі сила львина.

До цілі простий шлях

Вмів він усе знайти,

А зради він не знав,

Не хтів підступно йти.

Мов дощ з небес, так він

Лив щедро дари нам,

Мов грім з небес, ніс він

Загибель ворогам.

А чорний волос у його

На плечі аж спадав,

А пишний перський плащ

До стіп йому спливав.

Та скоро в полі знак

До бою загримів.

Мов вовк голодний, він

На добич так летів.

Він їздив сам, лиш меч

Йому товариш був,

В Йємені кований,-

Враг силу його чув.

Той плащ, той меч не раз

Пізнать могла горда

Вся гудзейлітськая

Хижацькая орда.

На плащ той шайка їх

І на той меч стальний

Засіла - і мій друг

Згиб від тих лютих змій.

Глядіть, яку йому

Враг постіль зготував!

Верблюд би в скалах тих

Сам ноги поламав.

Сходяче сонечко

Злякалося того,

Обдертого, в крові

Побачивши його.

Не радуйся перед часом,

Погане плем’я злеє,

Бо в твоїй крові втопиться

Весь біль душі моєї.

II

Полудне жаркеє.

Наш відділ хоробрий вже збився

У купу тісную. Рушаєм!

І ген за піски вже бог сонця

На сон свій склонився -

Ми тягнем, мов хмари над гаєм.

А кождого дух, наче меч;

А вірні мечі у піхвах.

При боці його кождий чує…

А кождого кінь, наче тигр…

На сірих, далеких степах

Шакал лиш наш похід вартує.

Ой ворог сон-зілля⁵ немало

Увечір хлистав

І спить непробудно в таборі…

Гей, тут його відділ наш смілий

У самую пору напав!

Не вздрить уже ранньої зорі.

Зачніте ж кровавеє діло!

Смерть трупи вали́ть….

Два пле́мена впали в могили,

А лиш небагато втекло. Увесь степ

Їх крові потоки скрасили,

А вид той убитому милий.

Їх кров’ю вгасили ми спрагу

Тяжких наших спис,

Гарячий пісок напоїли…

З різні тої кождий із нас

Лиш меч весь у крові приніс,

А ран ми на тілі не вздріли.

Тепер нам сорбетів, вина подавай!

Я не знаю про за́каз Корана!

По труді заплата! По битві страшній

Скуштуємо розкошів раю.

І втіх ні одна не вменшає нам рана.

Най меч мій булатний,

Най кінь вороний і усі

Сьогодні зазнають, що радість і згода!

І як та пустиня в крові ворогів,

Так най же купається нині в вині

Побіда мойого народу!

Подай мені чашу тяжку, золоту,

Гей, Савар бен-Амре, мій друже!

Та все ж і убитого жаль,

І серце болить мене дуже.

З сталевої чаші ми смерті напій

Ворогам дали нашим,

Гудзейлітам, тут нині!

І гляньте, як твердо поснули вони!

Не грозить вже нам ані разу

Їх шайка посеред пустині.

А чуєте там, як пустиня

Уся гомонить

Гієн прошибаючим риком?

Он стадо вовків блискооких

До трупів ворожих летить,

Шакали їх шарпають з криком.

Глядіть, онде кречети як

Із синього неба падуть

І гордо по трупах ступають!

Ось тут їм пожива! Ось тут

Нажруться досита вони,

Що вже й підлетіти вгору не здолають.

Хрест Чигиринський

Гей, в місті Чигирині

Там церков - Спас святий,

В тій церкві хорониться,

Козацький хрест старий.

На тім хресті донині

Ще давній напис єсть:

«Мир мирним! На враждущих

Сам бог і його хрест!»

У при́творі донині

Старий той хрест стоїть,

Мов свідок літ минувших,

Страшних забутих бід.

І лиш сліпці старії

З піснями на устах

Сидять, мов сум могильний,

У стіп того хреста.

І не одну співають

Вони старую вість

Про наше горе-лихо

Та про ворожу злість.

І серце смуток тисне

На вісті з тих часів,

І відірваться тяжко

Від тих старечих слів.

* * *

Весна настала красна,

Зацвів пахучий крин;⁶

Немов козак гулящий,

Прибрався Чигирин.

Мов дівчина в неділю,

Природа вбрана вся,

І наче щастя в серці,

Така її краса.

Болоня край Чигрина

Не мряки залягли -

То два війська ворожі

До бою надтягли:

Брати два, ворогами

Роз’єднані з собов,

Прийшли, аби пролити

Річками братню кров.

І стали проти себе

Тут лях, а там козак,

Тут гордий пан, там низький,

Погорджений бідак;

Тут певність, там зневіра,

Тут жа́доба, там жаль…

Ірзають бистрі коні,

Блищить до сонця сталь.

Гей, гордо пан Жолкевський

На конику жене!

Гей, гордо лядське військо

Рядо́м стоїть страшне!

А сугорби понуро,

Мов поле сиві мгли,

Неве́селі козацькі

Ватаги облягли.

«Заждіть,- кричить Жолкевський,-

Раби, навчу я вас!

Не прийде вам охота

До бунту другий раз!»

Три шибениці ставить

На горб, щоб кождий здрів,

І напис понад ними:

«Се жде бунтівників».

«Гетьмане Наливайку! -

Озвався Лобода.-

Се що таке на горбі?

Яка нова біда?

Чи стяг се, що в бій шляхту

Веде? Ану, смотри!

Мені здається, бачу

Там шибениці три».

А Наливайко каже:

«Щасть боже їм і з тим!

Та ми піде́м до бою

Під знаменем святим.

Гей, браття, хрест поставте

На горб, на нім письмо:

«Мир мирним! На враждущих

Сам бог і хрест його».

Знов день настав, страшная

Знялася боротьба;

Немов огонь з водою,

Так перли війська два.

Чим вище світле сонце

По небу вгору йшло,

Тим більш братсько́ї крові

На землю там плило.

І стала послабати

Козацька сила вже…

Лютує пан Жолкевський

І в пень козацтво тне.

«Ось вам наука, хами,-

Так грізно він кричить,-

Як різать нашу шляхту

І села нам палить».

І всі козацькі очі

Звернулися нараз

До видного на горбі

Хреста в страшний той час.

І бачать: чи се привид,

Чи правда? Із землі

Хрест двигається звільна

І мов пливе у млі.

Мов невидимі руки

Несуть його - пливе

Аж там, де пан Жолкевський

У пень козацтво тне;

І серед бойовища

Той хрест чудесний став,

Мов раменами, кріпко

Козацтво заслоняв.

Всі, бачачи те диво,

Стоять, мов умерлі́…

Не гримають мушкети,

Не блискають шаблі.

В тривозі пан Жолкевський

З рук шаблю опустив;

Дивився, мов не бачив,

Стояв, мов і не жив.

А Наливайко крикнув:

«Так, браття, так і єсть!

Мир мирним! На враждущих

Сам бог і його хрест!

За мною! Най пізнають

Ляхи, що з нами біг,

Що проти бога змігся,

Хто проти нас ся зміг!»

На захід вже сідало

Святеє сонце вниз;

Кінчився при Чигрині

Бреньк сталі, ломіт спис.

При шибеницях військо

Шляхетське полягло,

Рікою трупів много

І крові поплило.

Один лише Жолкевський

Уйшов, не згинув він;

За ним козацтво довго

Ще гналося вздогін.

«Зажди,- кричить козацтво,-

Жолкевський, та смотри!

А для кого ж лишив ти

Ті шибениці три?»

* * *

Кроваве бойовище

Травою поросло;

Могили вкрили трупів,

Мов буря, все пройшло.

Козацькі й лядські сили

Розвіялись, мов прах,-

Не згибла лиш незгода,

В вражді ще Русь і лях.

І чи коли настане

Нам щасливіший час?

Чи завітає єдність

І згода, й мир до нас?

Бог знає. Та ми слова

Не зречемось того:

«Мир мирним! На враждущих

Сам бог і хрест його».

НАШІ ЧЕСНОТИ

А. Діяльність

Була десята. Люд по вулицях глотився.

До своїх діл давно усяк уже манджав.

Зі сну здорового я йно що пробудився

І в постелі м’якій ще у півсні лежав.

Заледве снідання, що служниця внесла ми,

Вигідно лежачи, спожити я поспів,

Аж тут приятель мій, мов звіяний вітрами,

До мене напруго, мов блискавка, влетів.

«Добрий день! Ти ще спиш? Чи стиду ти не маєш?

От, знаєш, новину тобі спішу сказать!» -

«Ну, що?» - «А наших письм остатні числа знаєш?»

«Ні! Онде, як прийшли, нерушані лежать».

«Чому ж ти не читав?» - «Так якось відвелося».-

«Ах, голово дурна! Ану лиш прочитай!

Там ділання таке на Русі почалося!

Тепер напевно в нас правдивий буде рай!

Ади, у руху все! Тут «Слово»: «Разом,- кличе,-

Візьмімося до діл і «русскость» боронім!

А ти, ізящний наш, руссійскій наш язиче,

Стань чистий, як вода, гучний, неначе грім!»

А там «Наука», бач, премудро як навчає

Про Іллю Муромця наш темний, бідний люд,

Як тепло, гаряче і твердо «защищає»

Вірнопіддательний, консервативний труд!

Про «Раду русскую» вже й не казать. Усюди,

Де лиш читать почнеш, наскакуєш якраз

На звороти: «Не спім! Благословенні труди!»

Та «Вже прийшов і нам свобідний праці час».

Де-де! Вже й «Ластівка» про працю скрізь цвіркоче,

Качковське Общество діяльне, що аж страх!

«Народний дом» собі ж до діла браться хоче

І «Русска матица» стрясає «лѣни прахъ».

Душа втішається, і серце в груді скаче,

Коли подумаю, що се зачнеться в нас.

Бігме, вже вилиться, як все стає іначе,

Як все росте, цвіте! Та час-бо вже, ой, час!

А ти лежиш та час марнуєш! Чи не стид же

Тобі, не хочеться йти також їх слідом?

Ну, рухайся лише! Вставай, збирайся швидше!

Пора занятися і нам яким трудом».

«Ти правду кажеш, а! - сказав і я огнисто.-

Вставати - ну, встаю. І знаєш, що? Ану,

Для «Друга» втну статтю відразу ось начисто:

«До діла!». А потім ще на часок засну».

Б. Патріотизм

Панотчик наш, го-го! Дай боже їм прожити!

За руськістю стоять так твердо, як скала.

З ляхом вони - та де, й не стануть говорити.

Лиш Русь у них одна, велична та ціла.

Я при виборах їх раз бачив. Серце в груди

Росло, коли я чув, як мовою твердою

Виборців гріли на ті виборо́ві труди,

А люд довкола них стояв, мов під скалою.

І бачив потім я, всім серцем сокрушенний,

Як лютились вони і лаяли весь світ,

Що чернь та темная, гидкий той люд мерзенний

Не слухав ради їх, відкинув їх совіт.

«О, ганьба русинам! - кричали патетично

Панотчик, за столом сидячи при вині.-

Послом у нас ляшок, «избранный вже вторично,

Хоча посольство те належиться мені».

Та де там! Тих волів хоч довбнею між вуха -

Дарма! Послухає, притакне, ще й кивне.

А зробить так? Ні руш! Жидів, панів послуха!

Мов цап, за іншими в чужий город майне.

І що я їм не раз наклепчу, наговорю

І в карк не одному катюзі натовчу:

«Ти русин! Лях твій враг! Ти голосуй за мною!»

Куди там! Дурнів тих ніколи не навчу».

І довго так іще панотчик глаголали.

Зворушила мене їх мова аж до сліз.

Та як додому ми із міста повертали,

Я з хлопом здибався, що в плахті хопту ніс.

Зайшов у бесіду я з ним. Він таки з того

Самого був села, що й наш той панотець.

«Як там у вас?» - «А як? Все добре, слава богу.

Панотчик наш - го-го! Вони всім нам отець.

У них і пасіка, і сад, будинки ладні.

Що господи! Вони господар! А яка

Худібка! В домі їх хати які порядні!

Наслухався не раз я дива від дяка».

«А що? Хіба самі в покоях не бували?» -

«Бог з вами! Як же се? Хто вигадав? Таким

Замурзаним, брудним, як ми! То ми б ся мали,

Якби котрий посмів ввійти! Он раз Яким,

Братанич мій, зайшов… Не дай же, Христе-боже,

Якої лайки він від панотця набрав!

А Мирона колись як випхнули, то, може,

По сходах разів п’ять униз він карбуляв.

О ні, панотчик наш порядок люблять дуже.

Ну, знаєте, що ми? Простацтво. Де нам знать

Звичаї добрії? Звичайно, нам байдуже.

Вони ж то день у день дурних розуму вчать.

Не раз то й прикро нам. Звичайно, в чоловіка,

Хоч і який неук, а честь своя то й є.

Та що робить? Не раз то й гірша ще публіка,

Як прийде дати що, а тут ось не стає».

«Що дати?» - запитав я, так собі цікавий.

«А так, от трафиться - народиться, умре…

У панотця то вже порядок на ті справи,

Як зажадають, то хоть круто, дати тре.

Та й ще остатніми роками от настала

Нова біда… Якісь книжки. Христос там зна,

Пощо і від чого. Громада вже складала

Щось десять раз на них. І най би хоч одна

Здалася до чого! А я вже й допитався

Дяка, що в тих книжках написано. Сказав:

«Казета. Там стоїть, який де в світі стався

Припадок, всячина». Одну, мабуть, назвав

«Наука», другу знов, здається, «Руська рада».

Але пощо й нащо складалася на них

З посліднього не раз у нас уся громада,

Бог знає! В нас ніхто не знає, що там в них».

Багато говорив той селянин. «Та що то,-

Подумав я,- от хлоп, плете, аби плелось!

І на найліпшого чернь кидає болото.

І слухати брехні такої не ялось».

І справді, він брехав. П’ять неділь нині тому,

Я був у панотця. Гай-гай, таких людей

Не много начислиш у нас, відданих свому

Краєві, щирих та сердечних, як оцей!

Який смачний обід! І як чудово грає

На фортеп’яні їмость! Найстарша дочка

Французькі повісті як ніч, так день читає…

Жаль тільки, що в селі біднота там така,

Говорять, уперед не так там зле бувало.

Ну, та тепер і скрізь настав недобрий час.

Йому б на кращу де параф’ю випадало,

Аби не бідував заслужений у нас.

Обід, говорю, був предобрий. Лиш припадок:

Десь служниця таріль розбила. Ну, за се

Взяла поза вуха три рази. То порядок!

На другий раз нехай обережніш несе!

Надвечір там якийсь хлопчисько приволікся.

«Я бідний сирота,- говорить,- вже три дні

Не їв… Шукаю служби де… Змилосердіться,

Найміть та накорміть, бо вже я геть зомлів».

Панотчик у лице йому зирнув спокійно.

«А русин ти?» - «Ая!» - «Ну, йди ж у божу путь!

Он, може, арендар прийме… Та стій-но, стій-но!

Затям се: русином твердим весь вік свій будь!»

В. Згідливість

Безсонниця - крий біг,- що за погана річ!

Що диких-диких дум в одну безсонну ніч

По голові пройде! Не раз і дивно, брате,

Як ті думки могли в умі тобі повстати.

От раз в безсонну ніч прийшов мені на ум

Наш Безумович, стовп преславний наш Наум,

І поклик голосний його, яким до згоди

Він звав Рутенію. Згадав я короводи

І звади всі, які потім пішли у нас,

Як славний Глоджимір Фарбінський був сей час

Готов рутенським всім стовпам подати руки

І бесіду уже приладив для принуки.

Як наші молоді стовпки на тім, здається,

Сварились лиш, де той рутенський збір збереться;

Як «Сім братів святих» (всі сім в одній особі)

«До згоди» кликали, «коли не тут, то в гробі».

І як вкінці на те преславний Плосколоб

Рішуче відказав, що Безумович - «чоп»

І що про згоду в нас немає доти й мови,

Поки весь руський мир не стане, «аки Слово».

Все те, мов хмари, йшло по голові мені;

Коли ж над раном десь заснув я, то й у сні

Не щезли ті думки, хоч не гули словами,

А просувалися чудними образами.

Ось бачиться мені, що все так-так, ніщо,

Рутенія хропе, а свари йдуть, як бог

Від віку приказав… Аж десь з дебрі виходить

Великий глас і зве: «До згоди, Русь, до згоди!»

Я озирнувся - хто і відки се кричить?

І бачу - се не тур, ані медвідь ричить,

А Безумович наш, рутенців всіх відрада,

Дебра ж, де він кричить, зоветься «Руська рада».

Гляджу, аж бачу враз, ворушиться весь край,

І божий мир гуде, немов ті пчоли в май,

І тягнуться усі, немов пшеничне тісто,

«До згоди!» - кричачи, у славне Лева місто.

Поперед усіма панотчики в бричках,

Миряни позад них верхом на паличках

З усіх боків пливуть, мов води напливають,

Собою місто все, мов хмари, покривають.

Між ними бачу я щонайзнатніших всіх:

Ось тут і Плосколоб, тут і Ковальський Міх,

Василько Мудрагель, Хвостовський Осмогласник,

Святий Митро Полит, Нічомунепричасник,

І Глоджимірко там Фарбінський, Аввакум

Многоглаголющий, там і старий Наум,

Преславний Безумович, всіх рутенців слава,

І чесний наш отець Курендович Халява.

Всіх бачу, всіх ураз, і радуюся й сам,

Що ось, мовляв, кінець вже буде всім сварням,

Що вся Рутенія зіллється, хвала богу,

Мов борщ, із всіх горшків зіллятий до одного.

І дар пророчення у собі я почув,

Коли весь той собор на площі ось загув,

І, духом злетівши над тих людей юрбами,

Озвався я до них такими ось словами:

«О дай вам господи, рутенські вівці, всім

Зійтися радісно у стадові однім,

А тому стадові дай пастиря благого,

Який би порівну стриг всіх вас до одного!

Дай боже верем’я, щоб вуха в вас росли!

Дай боже час сухий, щоб вам язики всхли!

Дай боже повінь, щоб ваш бруд ополоскала

І швидко щоб по вас лиш тая слава стала!»

Сказавши се, я знов на землю лет спустив,

А здвиг весь за той час гудів, шумів і плив

На ринок тиснучись широкою рікою,

Мене стис на камуз і поволік з собою.

Товаришам із тюрми

Обриваються звільна всі пута,

Що в’язали нас з давнім життєм;

З давніх брудів і думка розкута -

Ожиємо, брати, ожиєм!

Ожиємо новим ми, повнішим

І любов’ю огрітим життєм;

Через хвилі мутні та бурливі

До щасливих країв попливем.

Через хвилі нещасть і неволі,

Мимо бур, пересудів, обмов,

Попливем до країни святої,

Де братерство, і згода, й любов.

Ми ступаєм до бою нового

Не за царство тиранів, царів,

Не за церков, попів, ані бога,

Ні за панство неситих панів.

Наша ціль - людське щастя і воля,

Розум владний без віри основ,

І братерство велике, всесвітнє,

Вільна праця і вільна любов!

Треба твердо нам в бою стояти,

Не лякаться, що впав перший ряд,

Хоч по трупах наперед ступати,

Ні на крок не вертатися взад.

Се ж остатня війна! Се до бою

Чоловіцтво зі звірством стає,

Се поборює воля неволю,

«Царство боже» на землю зійде.

Не моліться вже більше до бога:

«Най явиться нам царство твоє!»

Бо молитва - слаба там підмога,

Де лиш розум і труд у пригоді стає.

Не від бога те царство нам спаде,

Не святі його з неба знесуть,

Але власний наш розум посяде,

Сильна воля і спільний наш труд.

Невільники

Лежу я безсонний. Ніч темна,

І дощ цюпотить у вікно…

Бог зна що верзеться наяві,

А думка усе про одно.

Усе про ту волю святую,

Що, страчена, так дорога́,

Так чудно хороша! На серце

Знов сум цілоденний ляга.

Розпука обхоплює душу

І чорні думки шевелить:

«Ні, воля - то сон, а на світі

Ніхто не зазнав і не вздрить.

Гляди у вікно лиш щоденно,

Де вулиці видно цяту,-

Там люди проходять усякі,

Ти їх придивися життю!

Ось бідний, обдертий зарібник

Голоден стоїть, як туман,-

Се черева свого невільник,

А черево - на́йстарший пан.

Там служниця зранку на ринок

Із кошиком пильно біжить -

Невільниця пані лихої,

З добра не пішла, чей, служить.

А онде бабуся старенька,

В руках молитовник - пішла

У церков - не бога святого

Невільниця, але попа.

Он в повозі муж із жоною,

Напевно, в театер імчать,

Держаться за руки, а з рук тих

Невольничі пута бряжчать.

Чи се ж та захвалена воля,

Де тисячі, тисячі сплять,

Жиють і вмирають, і навіть

Як ти, про свободу й не снять?»

Ні, що ж то? Хіба ж я не бачу?

В блискучих колясах летять

Построєні дами й панове,

Колеса о брук гуркотять.

Построєні дами й панове

Глядять так свобідно на світ,

Сміються так голосно… Сміх їх

В мою аж доноситься кліть.

«Се ж вільнії люди!» - згадав я

На хвильку. Та ні-бо, й вони

Невільники забагів своїх,

Дурниць, зіпсуття та нудьги.

А втім погадав я про сльози,

Про тисячів працю та кров,

Що ллється в рабів тих кишені

Горючов ріков золотов.

І довго я мучивсь думками

Про світ той, домівку рабів;

Кров стукала сильно о мозок,

Неначе палив її гнів.

Кров стукає сильно о мозок,

І чорнії думи летять,

Мов панські коляси блискучі

По тім’ю в бігу торохтять.

Наука

Сонет

Хоч вічно злий тиран її вбива

І переслідують підніжки власти,

Хоч пітьма рада в гріб її укласти,

Проте вона вовік-вовік жива.

Хоч вихор злоби, знай, при ній шаліє,

Хоч божим іменем і піп її клене,

Хоч деспота рука її визнавців гне,

Вона все проста, все росте й міцніє.

Хоч людськість блудить часто манівцями,

Вона - спокійний, щирий провідник,

Шукає виходу з стежок блудних.

Хоч в горі й тьмі розпучними словами

Кленуть її людці, вона проклять не чує

І для добра їх раз у раз працює.

КОМЕНТАРІ

Книжка вийшла під назвою «Із літ моєї молодості. Збірка поезій Івана Франка з п’ятиліття 1874-1878. Львів, 1914».

До своїх ранніх поетичних спроб Франко ставився критично, між іншим тому, що вони у переважній більшості писані «язичієм». Під кінець свого творчого шляху Франко вирішив дати їм нову мовну редакцію. Так постала книжка «Із літ моєї молодості» (1914), куди ввійшли вірші, друковані у збірці «Балади і розкази» (1876), в періодичних виданнях («Друг», «Громадський друг»), а також твори, до того не публіковані.

«Друг» - літературно-науковий журнал. Виходив у Львові в 1874-1877 рр. Спочатку мав «москвофільський» напрям. З приходом у його редакцію І. Франка (липень 1876 р.) «Друг» став органом демократичної молоді.

«Громадський друг» - літературний і політичний журнал революційно-демократичного напряму, який видавали у Львові 1878 р. І. Франко і М. Павлик.

Народна пісня (Сонет). Вперше надруковано в журн. «Друг», 1874, № 3, с. 51, за підписом Джеджалик. Зберігся первісний автограф вірша (ф. 3, № 1058).

Моя пісня. Вперше надруковано в журн. «Друг», 1874, № 4, с. 67-69, за підписом Джеджалик. Зберігся первісний автограф вірша (ф. 3, № 1058).

Дві дороги (Сонет). Вперше надруковано в журн. «Друг», 1875, № 5, с. 120, за підписом Джеджалик.

Наш образ (Сонет). Вперше надруковано в журн. «Друг», 1875, № 5, с. 120-121, за підписом Джеджалик. Зберігся первісний автограф вірша (ф. 3, № 1062).

Могила. Вперше надруковано в журн. «Друг», 1875, № 11, с. 270-271, за підписом Джеджалик.

Від’їзд гуцула. Вперше надруковано в журн. «Друг», 1875, № 13, с. 315-316, за підписом Джеджалик.

Любов. Вперше надруковано в журн. «Друг», 1875, № 22, с. 513-514, за підписом Джеджалик. В примітці до вірша І. Франко вказує, що цей вірш є парафразою окремих рядків «першого посланія ап. Павла до Коринфян, гл. XIII, зач. 1-7».

Божеське в людськім дусі. Вперше надруковано в журн. «Друг», 1875, № 23, с. 546, за підписом Джеджалик.

Бунт Митуси. Вперше надруковано в журн. «Друг», 1875, ч. 24, с. 569-571, під заголовком «Мятеж Митуси», за підписом Джеджалик без другої та третьої строф четвертої частини, які додані у збірці «Із літ моєї молодості». У збірці в кінці поезії «Бунт Митуси» І. Франко подав такий історичний екскурс до цього вірша:

«Ім’я давнього галицько-руського співака Митуси було відоме мені ще з гімназіальних часів, коли я в другім томі читанки […] для вищих шкіл гімн[азіальних] прочитав вірш Костомарова п[ід] з[аголовком] «Співець Митуса». Сей вірш, незвичайно сильний та пластичний в представленні описаних у ньому подій, написаний гекзаметрами, полишив у моїй душі деякий сумнів у тому, що автор представляє Митусу співаком, повним немотивованої нічим ненависті не тільки до князів, але також, можна сказати, до цілого тодішнього суспільно-політичного устрою. По словам Костомарова, Митуса «шаблі не носить і грудей щитом не вкриває», піснями сипле на князя, гострими ніби стрілами, піснями люд стурбував, і хіть до війни підливає. Красних не хвалить дівиць Митусина пісня шалена; мирного людям життя не пророчить, не гріє одваги на супостата; усобиці й смути та пісня виводить».

Сей песимістичний погляд на поезію Митуси ще сильніше підчеркнений у промові Митуси до князя Данила. Се було причиною, що я в своїй композиції попробував трохи інакше мотивувати виступ Митуси проти князя Данила, причім, користуючися свободою поетичного помислу, відступив дальше від історичної дійсності, ніж се вчинив Костомаров.

Історичною основою вірша Костомарова треба вважати оповідання Галицько-Волинського літопису під р. 1241, де після ряду кровавих битв та бурливих пригод читаємо ось яке оповідання: «Данил же дворецкого посла на Перемышль на Константина Рязаньского, посланого от Ростислава, и владыцѣ Перемышльскому коромолующе съ ним. И слышав Константин Андрѣя грядуща нань избѣже нощью. Андрей не удоси его, не удоси владыку и слуги его разграбы гордые, и тули их бобровые раздра, и прьлбычіе их волчье и борсуковые раздраны быша. Словутъного пѣвца Митусу, древле за гордость не восхотѣвша служити князю Данилу раздраного икы связаного приведоша. Сирѣчь яко же рече Приточник: «Буесть дому твоего скрушить ся, бобрь и волкъ и язвѣць снѣдять ся». Си же притчею речена быша»⁷.

В цьому оповіданні можна бачити те, що бачив у нім іще в р. 1860 М. Максимович, а власне оповідання про дім ворожого князеві Данилові єпископа перемиського та його слуг, у яких числі був також словутний співак Митуса. Класти сього співака в один ряд із староруським Бояном або співаком Ігоря нема підстави; пара йому хіба той «скопець Мануйло, пѣвець гораздый», що самотреть із Греції прийшов до боголюбивого князя Мстислава в р. 1137.⁸

На мою думку, одначе, се літописне оповідання не таке ясне і не таке просте, як здавалося Максимовичеві. Для нього не підлягало сумнівові, що «Митуса (т. є. Димитрій) був визначний у своїм часі церковний співак, що належав до дяків перемиського єпископа, але не хотів перед тим пристати до дяків князя Данила Романовича». Дивно тільки, чому літописець уважав потрібним назвати церковного дяка «словутьным» і приписувати йому надмірну гордість, що не позволяла йому вступити в службу князя. Чи староруське слово «словутний» має що спільного з пізнішим польським і руським прикметником славетний, що звичайно прикладався до міщан, се можна лишити непорішеним. У всякім разі з оповідання літопису видно, що Митуса мусив займати якесь далеко визначніше становище від простого, хоч би й як визначного єпископського дяка, коли гордість не позволяла йому «служити князеві Данилові». Не вадить зауважити, що слова «служити князеві» зовсім не значать стати його приватним слугою, а можуть значити радше - признати його зверхність над собою. Зі скупого на слова оповідання літопису не випливає зовсім, аби Митуса належав до хору співаків перемиського єпископа. Речення про те, що його в досить незвичайнім і неясно описанім стані («раздрана и икы - варіант іншого рукоп[ису]: акы - связана») привели до князя Данила, зв’язане із попереднім оповіданням про напад Данилового дворецького Андрія на Перемишль зовсім механічно. Його можна розуміти так, що вхоплення та поневолення Митуси відбулося в тім самім часі й тими самими людьми, але, може, й зовсім не в Перемишлі. Слова про стан Митуси, в якім його приведено до Данила, в обох текстах літопису неясні, а толкування Максимовича, що замість «связана» треба читати «связня», не усуває трудності, яку насуває слово «раздрана». На мою думку, те слово в зв’язку з попереднім оповіданням треба розуміти не «роздертого», а тільки «обдертого», а слово «икы» треба поправити не на «акы», але радше на «лыкы», що разом буде значити «обдертого і ликом зв’язаного». Як відомо, в давніших часах личаними шнурами в’язали воєнних бранців, і в давніших джерелах, особливо польських, дуже часто стрічаємо зворот, що татари беруть людей «у лика».

Признання за Митусою становища світського співака, дружинника або боярина, що міг противитися князівській власті, позволяло би нам сконстатувати в тодішній Галицькій Русі категорію таких співаків, що займали визначні становища в тодішній суспільності. Що такі співаки мусили бути і що їх було немало, про се свідчить текст Галицько-Волинського літопису, в якім дуже часто стрічаємо місця незвичайно поетичні та лаконічні, немов останки давніх пісень. Маємо також виразні свідоцтва про те, що після важніших побід князям складано похвальні пісні. Про таку пісню виразно сказано під р. 1251 по битві з ятвягами, де сказано, що коли Данило вернув зі своїм братом із походу, визволивши багато невільників, «піснь славну пояху има» (op. cit, стор. 813).

Очевидно, мусила се бути пісня історичного змісту, а опис битви, до якої вона відносилася, справді високопоетичний. Досить буде навести оці рядки:

Щитѣ же ихъ яко заря бѣ,

Шоломом же ихъ яко солнцю восходящу

Копиєм же ихъ дръжащим

В руках яко трости мнози.

Сей екскурс писано д[ня] 1 червня 1913».

Костомаров Микола Іванович (1817-1885) - буржуазний історик, письменник, публіцист.

Максимович Михайло Олександрович (1804-1873) - український природознавець, історик та фольклорист ліберально-буржуазного напряму.

Схід сонця. Вперше надруковано в журн. «Друг», 1876, № 2, с. 18-19, під заголовком «Всхід сонця. На пам’ять первого з’їзду общества імені Качковського в Галичині».

Задунайська пісня. Вперше надруковано в журн. «Друг», 1876, № 3, с. 33-34, за підписом Джеджалик.

Поступовець. Вперше надруковано в журн. «Друг», 1876, № 21, с. 321, за підписом Мирон***.

Лицар (За Гейне). Вперше надруковано у кн.: «Балади і розкази», с. 3-4, під заголовком «Пролог із Гейного».

Данина. Літописне оповідання про хозарську данину міститься в початковій, недатованій часті нашого найстаршого літопису перед р. 852, по смерті трьох київських братів - Кия, Щека та Хорива. Читаємо там по фотолітографічному виданню тексту (Повѣсти временных лѣт по Ипатскому списку. СПб., 1871, стор. 12), ось що:

По сихъ же лѣтехъ по смерти братья сея

Быша [Поляни] обидими

Деревляны и инѣми околними.

И наидоша я Козаре

Сѣдящая в лѣсѣх на горах.

И ркоша Козарѣ: «Платите нам дань».

Здумавше же Поляне,

И вдаша от дыма мечь,

И несоша Козары князю своєму

И къ старѣишинам своим,

И рѣша имъ: «Се налѣзохомь дань нову».

Они же рѣша им: «Откуду?»

Они же рѣша им: «В лѣсѣ на горах

Над рѣкою Днѣпровьскою».

Они же ркоша: «Что суть вдалѣ?»

Они же показаша мечь.

И рѣша старцѣ козарьстія:

«Не добра дань, княже!

Мы доискахом ся оружьємь

Одиноя страны, рѣкше саблями,

И сихъ оружье обоюдуостро, рекше мечи.

Сіи имуть имати на насъ дань

И на инѣхь странах».

Се же събысть ся все.

Хозари - напівкочові племена, які в I тис. н. е. жили в степах Південно-Східної Європи.

Хорс - один з головних богів в міфології східних слов’ян. Бог сонця (місяця).

Арф’ярка. Вперше надруковано у кн.: «Балади і розкази», с. 6-8. Зберігся автограф вірша (ф. 3, № 210) з датою «31/5 [1876]».

Аскольд і Дір під Царгородом. Вперше надруковано у кн.: «Балади і розкази», с. 8-10. У збірці «Із літ моєї молодості» І. Франко подав таку примітку до цього вірша:

«Літописне оповідання про напад Аскольда й Діра на Царгород міститься в найстаршім літопису під р. 862 і виглядає по фотолітографічному тексту (цитов. вид., ст. 15) ось як:

Иде Аскольдъ и Диръ на Грѣкы,

И приде в 14 лѣто Михаила царя.

Царю же отшедъшю на Агаряны

И дошедшю єму Черное рѣки,

Вѣсть єпарх посла єму,

Яко Русь идеть на Царьград.

И вороти ся царь.

Сии же внутрь Суда вшедъше

Много убийство християном створиша,

И въ двою сту кораблии

Царьград оступиша.

Царь же одва в городъ вныде

И с патриарьхом Фотиємъ

Къ сущии церкви святии Богородици в Влахернѣхъ

Всю нощь молитву створиша -

Тако же божественну ризу святыя Богородица

С пѣсьньми изнесъше в рѣку омочиша.

Тишинѣ сущи и морю укротившю ся

Абѣє буря с вѣтром въста,

И волнамъ великымъ въставшем засобъ,

И безбожных Руси корабля смяте

И къ берегу извѣрже и избия,

Яко мало ихъ отъ таковыя бѣды избывши ся

И къ своя си възвратиша ся».

Аскольд і Дір - давньокиївські князі.

Змій-човни - нормандські кораблі, носова частина чких мала подобу дракона.

Шотландська пісня (Із Пушкіна). Вперше надруковано у кн.: «Балади і розкази», с. 10.

Рибак серед моря. Вперше надруковано у кн.: «Балади і розкази», с. 11-12. Зберігся автограф вірша (ф. 3, № 210, датований «2.676».

Князь Олег. Вперше надруковано у кн.: «Балади і розкази», с. 12-14. У збірці «Із літ моєї молодості» І. Франко дав таку примітку до вірша:

«Джерелом сього поетичного оповідання треба вважати поетичне оповідання нашого найстаршого літопису, яке по т[ак] зв[аній] Іпатієвій копії в фотолітографічнім виданні в реконструкції на первісну віршову форму виглядає ось як:

И живяше Олегъ въ Кыевѣ

Миръ имѣя къ всѣм странам

И приспѣ осень, и помяну Олегъ

Конь свои иже бѣ поставилъ

Кормити и не всѣдати на нь.

Бѣ бо преже въпрошал волъховъ:

«От чего ми єсть умьрети?»

И рече єму один кудесник:

«Княже, конь, єго же любиши,

И ѣздиши на немъ,

От того ти умрети».

Олег же приимъ в умѣ си

Рече: «Николи же всяду на конь,

Ни вижю єго боле того».

И повѣлѣ кормити и

И не водити єго к нему.

И пребывъ нѣсколько лѣт не дѣя его,

Дондеже и на Грѣкы иде.

И пришедшю єму къ Кыєву,

И пребысть четыры лѣта.

На пятоє лѣто помяну конь свои,

От него же бяху рекъли влъсви

Умрети Ольгови.

И призва старѣишину конюхомъ

Рекя: «Кде єсть конь мои,

Єго же бѣх поставилъ

Кормити и блюсти єго?»

Он же рече: «Умерлъ есть».

Олег же посмѣя ся

И укори кудесника рекя:

«Тоть неправо молвять волъсві!

Конь умерлъ, а я живъ!»

А повелѣ осѣдлати конь.

«Да-ть вижю кости єго».

И приѣха на мѣсто, идеже

Бяху лежаще кости его

И лобъ голъ. И слѣзь съ коня

Посмѣя ся рекя:

«От сего ли лъба смерть мнѣ взяти?»

И въступи ногою на лобъ.

И выникнучи змѣя

И уклюну и в ногу,

И съ того разболѣв ся умьре.

И плакаша ся по нем

Всѣ людиє плачемъ великомъ,

И несоша и, и погребоша и

На горѣ иже глаголеть ся Щековица;

Єсть же могила єго до сего дни,

Словеть могила Олгова.

Керманич. Вперше надруковано у кн.: «Балади і розкази», с. 14-15. Зберігся автограф ранньої редакції вірша (ф. 3, № 258).

Нещаслива (Із О. К. Толстого). Вперше надруковано у кн.: «Балади і розкази», с. 15-16, без заголовка.

Святослав. Вперше надруковано у кн.: «Балади і розкази», с. 17-19. У збірці «Із літ моєї молодості» І. Франко подав таку примітку до вірша:

«Літописне оповідання про Святослава, відповідне змістові сеї поемки, в тексті Київського літопису (наведене видання, ст. 49) виглядає ось як. Під роком 6675 (967) поміщена коротка звістка:

Иде Стославъ на Дунай на Болгари,

И бившимъ ся одолѣ Святославъ Болгаръ

И взя городов 80 по Дунаю,

И сѣде княжа в Переяславци,

Ємля дань на Грѣцѣх.

Далі під р. 968 іде поетичне оповідання про напад печенігів на Київ та про воєводу Претича, яке кінчиться ось якою допискою:

Послышавъ Стославъ въ борзѣ въсѣд на кони

С дружиною своєю и приде к Києву,

И цѣлова матерь свою и дѣти своя

И съжали ся о бывшем от Печенѣг,

И собра воя и прогна Печенѣгы в поле,

И бысть мирно.

Під слідуючим роком 969 (op. cit., ст. 50-51) читаємо ось яке оповідання:

Рече Стославъ къ матери своєи и къ бояромъ своимъ:

«Нелюбо ми єсть в Киевѣ жити;

Хочю жити в Переяславци в Дунаи,

Яко то єсть среда земли моєи,

Яко ту вся благая сходять ся;

От Грѣкь паволокы, золото, вино

И овощи разноличьнии,

И ищехов (зам. ис Чехов) и из Угор серебро и комони,

Изъ Руси же скора и воск и медъ и челядь».

И рече єму мати: «Видиши ли мя болну сущю?»

Бѣ бо разболѣла ся уже. Рече же єму:

«Камо хощеши от мене?

Погребъ мя иди, аможе хощеши».

И по трехъ днехъ умре Олга.

И плака ся по неи сынъ єя и внуци єя

И людиє вси плачемъ великим,

И несъше погребоша ю на мѣстѣ.

Літописне оповідання не означує докладно, на якім місці похоронено Ольгу, а подає далі її заповіт, за яким слідує похвала Ользі (ст. 51-52). Далі під роком 971 літопис подає оповідання про другий похід Святослава на болгарів та його війну з греками, а також договір із грецьким царем Цімісхієм, яким Святослав був змушений закінчити сю війну. Далі читаємо (ст. 55):

Створивъ же мир Святославъ с Грѣкы,

И поиде в лодьяхъ къ порогом.

И рече єму воєвода отень Исвѣнгелдъ:

«Поиде княже около на конех,

Стоять бо Печенѣзи в порозѣхь».

И не послуша ся и поиде въ лодьях.

Послаша же Переяславци къ Печенѣгом глаголя:

«Идеть Святославъ в Русь

Възем имѣньє много у Грѣк,

И полонъ бещисленъ,

А с маломъ дружины».

Слышавше же Печенѣзи се заступиша порогы.

И приде Святославъ к порогомъ,

И не бѣ лзѣ проити пороговъ,

И ста зимовать в Бѣлобережьи.

(И) не бѣ в них брашна,

И бысть глад велікъ,

Яко по полугривнѣ голова коняча.

И зимова Святослав, веснѣ же приспѣвъши

Поиде Святославъ в пороги.

Під слідуючим роком 972 читаємо коротке оповідання про смерть Святослава, безпосередньо нав’язане до попереднього:

Приде Стославъ в порогы,

И нападе на ня Куря, князь печенѣжьскыи,

И убиша Святослава и взяша голову єго,

В волбѣ єго здѣлаша чашю,

Оковавше лобъ єго золотом,

И пьяху в немъ.

Свѣнгельд же приде к Києву к Ярполку.

Дописано дня 10 падолиста 1913».

Корсунь - тут Херсонес, грецька колонія в Криму.

Русалка (Із Пушкіна). Вперше надруковано у кн.: «Балади і розкази», с. 19-21.

Пімста за вбитого. (Арабська дума, з Гете). Вперше надруковано у кн.: «Балади і розкази», с. 21-24.

Хрест чигиринський. Вперше надруковано у кн.: «Дністрянка. Альманах з календарем на рік звичайний 1877». У Львові, 1876, с. 64-66. У збірці «Із літ моєї молодості» І. Франко у примітці до цього твору писав:

«Оця поемка основана на неісторичнім, хоч і досить поетичнім оповіданні про битву між Наливайком і поляками під Чигирином у р. 1596, що вперве появилося в «Истории русов, или Малой России», приписаній Юрію Кониському, архієпископові білоруському, але написаній Полетикою⁹ й виданій О. Бодянським у Москві 1846 р. В рукописі ся книга була відома першому історикові Малої Росії, Бантишеві-Каменському, від якого переняв те оповідання наш галицько-руський письменник Богдан Дідицький, у якого «Народной истории Руси от начала до новѣйших временъ» (Львов, 1868 р., ч. II, стор. 96-98) се оповідання читав я також, іще бувши учеником гімназії в Дрогобичі […]».

Жолкевський Станіслав (1547-1620) - польський коронний гетьман, що жорстоко розправився з антифеодальним повстанням під проводом Наливайка і Лободи (1596).

Наливайко Северин (р. н. невід.- 1597) - керівник антифеодального селянсько-козацького повстання 1594-1596 рр. на Україні і в Білорусії. Підступно схоплений козацькою старшиною і виданий шляхті, зазнавши страшних тортур, був страчений у Варшаві.

Лобода Григорій (р. н. невід.- 1596) - запорізький гетьман у 90-х роках XVI ст. Приєднався до Наливайка, але вступив у таємні переговори з С. Жолкевським, за що був убитий козаками.

Кониський Георгій (1717-1795) - український письменник, церковний і культурний діяч, виступав проти Ватікану і унії. Йому приписувалось авторство «Історії русів».

Полетика Григорій Андрійович (1725-1784) - український політичний діяч, виразник інтересів феодально-старшинської верхівки, йому приписувалось авторство «Історії русів».

Бодянський Осип Максимович (1808-1877) - філолог-славіст, історик, письменник та фольклорист. Професор слов’янських літератур Московського університету. Належав до ліберального крила слов’янофілів.

Бантиш-Каменський Микола Миколайович (1737-1814) - український і російський дворянський історик і археограф.

Дідицький Богдан Андрійович (1827-1909) - галицький письменник, журналіст і видавець, один з ідеологів «москвофільства».

НАШІ ЧЕСНОТИ

А. Діяльність. Б. Патріотизм. В. Згідливість. У примітці до сатир І. Франко зазначив дату їх написання - 1876.

Зберігся автограф третьої сатири - «Згідливість» (ф. 3, № 216), що є первісною редакцією вірша:

III. Згідливість

«До згоди! - крикнула Рутенія.- До згоди!

Най знає світ, що ми ся любим, як брати!

Що вузькоглядства в нас зараза не заходить,

Що вмієм згідно, враз до свої цілі йти!

До згоди! Свободу гадок ми все шануєм,

І будь противник нам, лиш чесний чоловік,

Поважання у нас не тратить! Уцілуєм

Брат брата… будем ураз ділать повік!»

(Протокол із засідання загального збору руської інтелігенції)

А у залі великій Народного дому

Відбулося того і того там дня…

Безсонниця,- крий біг,- що за страшна се річ!

Що диких-диких мрій, в одну безсонну ніч

Твій ум не переснить! Не раз ти й дивно, брате,

Які думки могли в умі тобі повстати.

От раз в безсонну ніч про згоду русинів

Я думав. Рано десь і мій сон не доспів.

І снить ми ся, немов десь здалека виходить

Великий глас і зве: «До згоди, Русь, до згоди!»

Гляджу, аж бачу й прем ворушиться весь край,

І божий мир гуде, немов ті пчоли в май.

І тягнуться усі, немов пшеничне тісто,

«До згоди» кричучи, у славне Лева місто.

Поперед усіма панотчики в бричках,

Миряни позад них верхом на паличках,

Немов потопа, вни пливуть і напливають,

І славний Лева град, мов хмара накривають.

І знов «Великий глас» до народу кричить:

«Най терпивостю ся всякий наситить

Ще нині! Завтра всі зберемось серед града,-

І розпічнесь у нас «про згоду» славна рада!»

Товпа розпирслася. Мій сон усе змінив.

Гляджу - се ринок. Мир увесь го наповнив.

А по рогах, де днесь криниці й грецькі божки,

Стоять поставлені мовниці, збиті з дошки

І намість гречеських болванів кам’яних

То штири стовпи Русі он стоять на них.

І кождий бесіду величну починає,

До згоди братньої усіх напоминає.

До неї сонце йде і хмар летять товпи,

Но твердо на однім стоять усі «стовпи».

Годинник гонить час сталевими стрілками,

Їх бесіди ся ллють, немов вода річками.

Дванадцята - вони щойно прийшли «в настрій!»

Ось перша - вни щойно скінчили «вступець свій».

Вже друга, третя, ба й четверта ось минає -

А бесідам кінця немає та й немає.

Поголоднів народ! Жолудки всім ворчать.

Панотчики в кріслах ледве-ледве сидять.

Всі крушняються, всі тривожно зашептали,

А бесід слухати давно всі перестали.

«Наука» - журнал «москвофільського» напряму, виходив у Коломиї і Львові (1871-1886), у Відні (1886-1901) і в Чернівцях (1902).

«Рада русская» - «Русская рада», газета «москвофільського» напряму, що виходила в Коломиї в 1871-1893 рр.

«Ластівка» - ілюстрований журнал для дітей і молоді (Львів, 1869-1881).

Василько Мудрагель - мова йде, мабуть, про «народовця» Василя Ільницького (1823-1895), директора української гімназії у Львові.

Хвостовський Осьмогласник - Огоновський Омелян Михайлович (1833-1894) - український літературознавець, професор Львівського університету.

Глоджимірко Фарбінський - Барвінський Володимир Григорович (1850-1883) - український громадський діяч, критик, прозаїк, публіцист.

Аввакум Многоглаголющий - Андрій Білецький, крилошанин.

Товаришам із тюрми. Вперше надруковано в журн. «Громадський друг», 1878, № 1, с. 1-2, за підписом Мирон ***. У збірці «Давнє й нове», с. 165-166, цей вірш надруковано з окремими редакційними відмінами під заголовком «На зорі соціалістичної пропаганди» з приміткою»: «Писано в початку 1878 р. у львівській в’язниці…»

Невільники. Вперше надруковано в журн. «Громадський друг», 1878, № 2, с. 97-98, за підписом Мирон***.

Наука. Сонет. У збірці «Із літ моєї молодості» І. Франко зазначив, що вірш написаний в 1878 р. Зберігся автограф первісної редакції вірша (ф. 3, № 216), що має незначні розходження з текстом збірки.

Франко І. Я.

ІЗ ЛІТ МОЄЇ МОЛОДОСТІ

збірка поезій

044

Друкований текст для вичитування взято з:

Іван Франко. Зібрання творів у п’ятидесяти томах.

т. 3. Поезія. Київ, «Наукова думка», 1976.

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Більшість електронних текстів взято з сайту https://www.i-franko.name/

© Остаточне вичитування, форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2020

© Електронна бібліотека

класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2020

¹ - Третій том 50-ти томного видання творів Івана Франка ми розбили на п’ять частин. Це зроблено для зручності завантаження книги. Прим. «Відкрита книга».

² - Сей вірш, зложений на пам’ять першого з’їзду «Общества імені М. Качковського» в Галичі, виголосив я на декламаційнім вечерку д[ня] 8 (20) січня 1875 у великій залі Народного дому.

³ - Марко Кралевич - національний герой задунайських слов’ян, про якого переказ говорить, що від часу перших турецьких нападів він лежить заклятий у одній печері в горах. При його ногах стоїть кінь, а в головах стримить меч, який сей герой у остатній хвилі вбив по рукоять у скалу. Коли меч зовсім вилізе зі скали, а кінь з’їсть усю в’язанку зачарованої трави й тупне ногою, тоді встане Марко, аби знов боротися з турками і освободити придунайських слов’ян.

⁴ - Котра дівчина бліда, та не вийде заміж; а котра, як рожа, та добра для чоловіка, буде гарна дружина (чеськ.).- Ред.

⁵ - Сон-зілля - опіум, якого вживають східні народи для спровадження приємних снів.

⁶ - Крин - лілея.

⁷ - Полное собрание русских летописей. Том II. «Ипатьевская лѣтопись». Издание второе. С.-Петербург, 1908, стор. 794.

⁸ - М. Максимович. Собрание сочинений, т. 1, Киев, 1878, стор. 129-130.

⁹ - Авторство Полетики пізнішими історичними дослідженнями не підтвердилося. (Ред).