Франко І. Я.

ІЗ ДНІВ ЖУРБИ

Том 3

зібрання творів

у 50-ти томах

Частина 1¹

ІЗ ДНІВ ЖУРБИ

I. «День і ніч сердитий вітер…»

День і ніч сердитий вітер

б’єсь о дому мого ріг,

наче пес голодний, виє

і валить прохожих з ніг.

День і ніч дощі холодні

б’ють о вікна, цяпотять,

ринви грають, шиби плачуть,

утишиться не хотять.

Олов’яні сірі хмари

небозвід весь залягли,

і лежать, і ремигають,

наче ситії воли.

Дармо вітер б’є їх, гонить:

«Гей, ти, сивий, половий!» -

«Нам тут добре, відпочинем!

Хоч ти сердься, хоч і вий!»

Дармо втомленеє серце

б’ється, мов у клітці рись:

«Нам тут добре, відпочинем!

А ти плач собі й журись».

II. «В парку є одна стежина…»

В парку є одна стежина,

де колись ходила ти,-

бачиться, в піску сріблястім

міг би ще твій слід знайти.

Край стежини проста лавка -

тут сиділа ти не раз,

тут прощались ми востаннє…

Тут мені твій промінь згас.

І коли на серці туга,

наче камінь затяжить,

закиплять в душі питання:

«Пощо жить? Для кого жить?»

Я спішу на сю стежину

і розшукую твій слід,

і відсвіжую твій образ,

що в душі моїй поблід.

І гляджу на лавку з жахом,

чи не мигне тінь твоя?

І сідаю й тихо плачу.

Се Кальварія моя.

III. У ПАРКУ

Ніч. Немов копиці пітьми,

бовваніють дерева.

Де-де, наче злота шпилька,

лампа пітьму пробива.

Ген далеко в павільйоні

банда гучно виграва.

Сам. Лиш думка шепче стиха:

«Ну, скажи, не дурень ти?

Замість жить з людьми по-людськи,

багатіти і цвісти,

тягнеш тачку до якоїсь

фантастичної мети».

Шелест кроків. Чути гомін:

«Де вони нас завели?

Ми ж їм вірили! Ми з ними

і гордились, і цвіли!

Нам відродження вже снилось!

Ми великими були!

А тепер арешти, сором!

Самовбійства, наче град!

Заварили самовбійці,

а живі нехай їдять».

Стихли. Метеор ось ми́гнув…

Перестала банда грать.

IV. «Коли часом в важкій задумі…»

Коли часом в важкій задумі

моя поникне голова,

легенький стук в вікно чи в двері

потоки мрій перерива.

Озвуся, вигляну - даремно,

не чуть нікого, не видать,

лиш щось у серці стрепенеться,

когось-то хочеться згадать.

Чи щирий друг в далекім краї

тепер у лютім бої згиб?

Чи плаче рідний брат, припавши

лицем до прадідівських скиб?

Чи, може, ти, моя голубко,

моє кохання чарівне́,

далеко десь з німим докором

в тій хвилі згадуєш мене?

Чи, може, гнучи в собі горе,

ти тихо плачеш у тиші,

а се твої пекучі сльози

мені стукочуть до душі?

V. «Де я не йду…»

Де я не йду, що не почну,

все тінь твоя зо мною,

і кождий сміх, момент утіх

тьмить хмарою сумною.

«Чого,- питаю я не раз,-

життя моє лоточиш?

Ти не моя, а я не твій,

чого від мене хочеш?

Чи завинив тобі я що?

Чи тужиш так за мною,

що тінь твоя вкрива мене

все хмарою сумною?»

Та тінь мовчить, звичайно - тінь,

ні мови, ні розмови;

а може, се моєї тінь

покійної любови.

VI. «Не можу забути!..»

Не можу забути!

Не гоїться рана!

Мов жалібні нути

із струн теорбана

чи голосно грають,

чи ледве їх чути,

все жалем проймають -

не можу забути!

Не гоїться рана,

хоч мию сльозами,

хоч час на ню капле

цілющі бальзами,

хоч сонечко гріє

і зірка рум’яна

цілує, яріє -

не гоїться рана!

Хоч як ти далеко,

я все тебе бачу;

хоч стратив давно вже,

щодень тебе трачу;

хоч люта розпука

минулася п’яна

і клином розлука,

гадюка погана,

лежить поміж нами,

дівчино кохана,-

кохання без тями,

не гоїться рана.

VII. «Вже три роки я збираюсь…»

Вже три роки я збираюсь,

щоб побачити тебе,

та коли лиш соб наверну,

щось усе зверта цабе.

Я боюся твого ока,

твоїх уст, твого лиця,

як страшного суду свого,

як фатального кінця.

Якби знав я, що побачу

вроду пишную твою

в незів’ялім, повнім блиску,-

я побіг би як стою.

Якби знав я, що побачу

усміх на твоїх устах,

гордощі тривкого щастя -

я б злетів туди, як птах.

Якби знав я, що почую,

притулившись край вікна,

твій веселий спів, розмову -

я б спішив туди щодня.

Твоїм щастям, наче сонцем,

я би серце грів слабе,

завидів би твоїй долі

і забув би так тебе.

Та боюсь, моя небого,

що не так тебе знайду,

що вписалися турботи

й сум у тебе на виду.

Що приглух твій срібний голос,

що надламаний твій хід,

на лиці твоїм побачу

частих сліз гарячих слід.

Бачити, як ти сумуєш,

як ти плачеш у кутку,-

боже, ні, і в пеклі муку

не зсилай мені таку!

Чути жаль твій і докори,

чути серцем, бо уста -

знаю - й слова не промовлять,-

о, при думці тій густа

пасмуга якась кровава

застилає світ мені…

От тому боюсь відвідать

я тебе в далечині.

VIII. «Безсилля, ах! Яка страшная мука…»

Безсилля, ах! Яка страшная мука!

Чуття ще в серці полум’ям горять

і думи рвуться, як орел ширять,

та воля мов розбита, мов безрука.

Немов стріла з розламаного лука

не полетить, так нині не летять

слова, і блиски, й фарби, не хотять

служить уяві. Ох, важка розлука!

Неначе з гір, де повно світла, барви,

і запаху, і співу пташенят,

і стрекоту сверщків, потоків шуму,

зійшов я вниз, де гниль, погані лярви,

де душно, мрячно, пута, знай, дзвенять

і чахне дух серед зневіри й глуму.

IX. «Недовго жив я ще…»

Недовго жив я ще, лиш сорок літ,

і сил не тратив на пусту мамону.

Невже ж уже минув я свій зеніт

і розпочав спадистий шлях до склону?

О бідна расо, що такий твій плід

слабий! Хвалиться ним нема резону.

Та й швидко ж той твій метеор поблід,

не мавши навіть доброго розгону!

Аж соромно, та що його робить!

І кінь, мовляв, не тягне понад силу.

Хай велетні могли співать, творить,

могли боротись, тішиться, любить

в вісімдесятім році - нам в могилу

вже в сороковім треба карк хилить.

X. «І знов рефлексії…»

І знов рефлексії! Та цур же їм!

Се панський спорт! Хай нервні білоручки

та пустопляси риються в своїм

нутрі, і всяку думку гірш онучки

розскубують, і всякий рух чуття

жвуть, мірять, важать! Не для нас сі штучки!

Ми, бра, плебеї, учтою життя

не мали ще коли пересититься,

гашиш та опій, сім’я забуття

противне нам. Нам хочесь жити, биться

з противником, нам люба праця, рух,

ми хочем справді плакать, веселиться,

любить, ненавидіть. У нас ще дух

не розколовсь надвоє під корою,

традиції не в’яже нас ланцюг.

Ми можемо втомиться боротьбою,

зломиться, впасти, та не наша річ

розмикаться в борні з самим собою.

Ось глянь лишень! Чудова, ясна ніч!

На небі зорі ярко так палають -

се безконечність нам морга до віч!

Тиша́ кругом. В селі там пси десь лають,

деркач у травах дре, довкола хат

в повітрі чорні лилики гуляють.

Хрущі гудуть, до світлих шиб летять…

А там, мов вежі, башти фантастичні,

недвижно темні дерева стоять.

Ти сам один в природі тій величній,

мов принц в заклятім місті у казках…

І в душу ллєсь спокій, якісь празничні,

врочистії чуття… І ти, мов птах,

стаєшся легкий, мов ось-ось летіти!

Безмірну силу чуєш у руках

і весь ростеш у безмір… Люди! Діти!

До мене! Я люблю вас, всіх люблю!

І все зроблю, що будете хотіти!

Чи крові треба - кров за вас проллю!

Чи діл - я сильний, віковічні скали

розторощу́, на землю повалю…

Дмухнув вітрець - і мрії ті пропали.

Та в серці при́лив ще чуття тремтить,

і вже думки до хат тих поскакали,

де чорна праця й чорне горе спить.

Вузька, здається, непривітна нива,

а кілько можна й треба тут робить!

Суспільна праця довга, утяжлива,

зате ж плідна, та, головно, вона

одна лиш може заповни́ть без дива

життя людини, бо вона одна

всіх сил, всіх дум, чуття, стремлінь людини

жадає, їх вичерпує до дна.

Вона одна бере нам все щоднини

і все дає, бо в’яже нас тісніш

з людьми, як діти спільної родини.

Що поза сею працею, то гріш

змарнований, то манівці блуднії,

що запровадять швидше чи пізніш,

чи в самолюбства омути бруднії,

чи в нігілізм, чи то в містичну млу,

що дійсними вважа лиш власні мрії,

а мрією - природу й жизнь цілу.

XI. «Я поборов себе…»

Я поборов себе, з корінням вирвав з серця

усі ілюзії, всі грішні почуття,

надії, що колись вільніше ще дихнеться,

що доля ще й мені всміхнеться,

що блиснуть і мені ще радощі життя.

Я зрікся їх навсе. У тачку життьову

запряжений, як наймит той похилий,

я мушу так її тягти, покіль живу,

і добре чую се, ярма не розірву

і донесу його до темної могили.

Мені не жаль життя, бо що ж воно давало?

Куди не глянь, усюди браки й діри.

Робив без віддиху, а зроблено так мало,

і інших загрівав, аж на кінці не стало

у власнім серці запалу, ні віри.

XII. «З усіх солодких, любих слів…»

З усіх солодких, любих слів,

які я чув із твоїх уст,

одно лишилося мені

і, наче срібний дзвоник той,

і досі в серці гомонить -

одно маленьке словечко:

Слухай!

Коло стола сиділи ми,

широкий і шумний гурток,

розмова йшла веселая;

нараз затихли всі, немов

по хаті ангел пролетів;

лиш ти, до мене звернена,

серед загальної тиші

казала звільна, мов у сні:

Слухай!

І враз ти зупинилася,

злякалась голосу свого

серед загальної тиші,

і рум’янцем облялося

твоє лице, а при столі

на тебе всі ззирнулися -

і те, що хтіла ти сказать,

ухо́пив ангел, що в ту мить

отам по хаті пролетів.

Минуло много-много літ,

минулись муки й радощі;

і тих, що весело тоді

коло стола балакали,

розвіяв вихор життьовий

по світі, наче пил марний;

лиш те одно слівце твоє

і досі у моїй душі,

мов срібний дзвоничок, дзвенить.

І досі із рожевих уст

я чую любе, привітне:

Слухай!

І досі ще тремтить душа,

ждучи чогось таємного,

блискучого, величного,

що за летючим словом тим,

мов цар за курієром вслід,

явитись мало. Та дарма!

В глибокім, темнім пралісі

мандрівець блудить змучений;

тривога, голод, близька ніч,

мов звіра дикого стрільці,

його женуть все дальш і дальш.

У груді духу не стає,-

здається, трісне серденько,

і ноги змучені тремтять

а він біжить, біжить, біжить!

І причувається йому,

що десь далеко ледве чуть

теленька дзвоник: дзінь-дзінь-дзінь!

Він знає, що весь день уже

за тим зрадливим голосом

біжить даремно; інколи

догадується, що, мабуть,

се дзвонить власний страх його,

а він, проте, біжить, біжить!

Ану ж там справді битий шлях?

Ану ж там хата теплая?

Ану ж лице коханеє?

Ану ж там дивні радощі?

Дзінь-дзінь! Дзінь-дзінь!

Дзінь-дзінь! Дзінь-дзінь!

Слухай!

СПОМИНИ

I. «Я згадую минулеє життя…»

Я згадую минулеє життя

спокійно, та без радості, без туги:

одно із нього виніс я чуття,

що я не був у нім щасливий, други.

Багато праці, і турбот, і скрут,

та не було вдоволення, утіхи;

мов віл в ярмі, я чув на собі прут

і тяг чужого скарбу повні міхи.

Хоч не згасав ніколи огник мій,

та полум’ям не бухав, більш димився,

а замість світла сипав іскор рій.

Хоч ненастанно стяг мій з вітром бився,

та не високо плив в руці слабій,

і хоч я жив, то все ж я не нажився.

II. «Заким умре ще в серці творча сила…»

Заким умре ще в серці творча сила

і дар пісень заглухне в тишині,

немов пахуча та фіалка мила,

що в’яне у пустому бур’яні,-

я раз іще б хотів простерти крила,

і побуять свобідно в вишині,

і оживить ті спомини, що скрила

ворожа доля у душі на дні.

Вони живі донині в тій могилі,

я чую їх, як рвуться, як печуть…

Спинити їх, здушить їх я не в силі.

Та чи знайду я сили, щоб відчуть,

щоб пережити знов ті любі хвилі

і виплакать піснями їх ось тут?..

III. «О, бо і я зазнав раз щось такого…»

О, бо і я зазнав раз щось такого,

що хоч ще повним щастям не було,

та дуже близьке вже було до нього,

як щастя, швидко надійшло й пішло.

У біднім, прозаїчнім тім житті

се був момент казочний і кипучий,

се був неначе той брильянт блискучий,

що хтось найшов загублений в смітті.

І відки се мені прийшло, і як,

і чом прийшло, і чом пропало живо -

я й досі збагнути не міг ніяк.

Одно лише я чую справедливо:

тоді пізнав я, що в житті за смак

і чим бува любов, святеє диво.

IV. «П’ятнадцять літ минуло…»

П’ятнадцять літ минуло. По важкій,

завзятій боротьбі я опинився

побитий, хорий. У тишу, в спокій

я на село із міста схоронився.

Хоч молодий ще, був я у такій

зневірі, світ весь так мені змінився

з рожевого на чорний, що в гіркій

знетямі з бою я відсторонився.

У мене зблідли давні ідеали,

і люди видались таким дрібним,

мізерним кодлом, що для мене стали

чужі й далекі. Треба буть дурним,

щоб задля них у бій іти, як в дим;

ті, що терплять, варт того, щоб страждали.

V. «Маленький хутір серед лук і нив…»

Маленький хутір серед лук і нив

на горбику над річкою шумною -

отам я в простій хлопській хаті жив,

і самота, і сум жили зо мною.

Із трьох боків поля ті обмежи́в

могутній ліс зеленою стіною,

і шумом серцю він на сон дзвонив,

і сум по травах розносив луною.

Він тяг мене в свою таємну тінь,

і свіжий подих віщував розраду,

і листя, знай, мені шептало: «Скинь

із серця всі згадки про зваду й зраду!

Природі-мамі до грудей прилинь

і тут знайдеш нову, святу принаду».

VI. «В село ходив…»

В село ходив. Душа щемить і досі

від тих картин, що зустрічав я там…

При праці старші, діти, голі й босі,

без догляду надворі; по хатам

маленькі плачуть, бо у полі мати.

Там знов дідусь недужий в хаті сам,

все кашля й стогне, та води подати

нема кому - палкий жнив’яний час!

Скріпивши серце, я ввійшов до хати.

У хаті душно, чути вогкість, квас…

З усіх куточків бідність визирає.

Сухий, як скіпа, жовтий дід Панас

зжахнувся: «Хто там двері отвирає?» -

«Се я, Панасе!» Довго поглядав…

«Ти, Йвасю?» - «Я». Ках-ках. «Чи бач, вмирає

старий Панас! Господь отсе згадав,

що я ще тут, і кличе вже в дорогу.

Коби лиш абшит якнайшвидше дав!»

Я сів при нім. «Що, маєте підмогу?

Лічитись би, по лікаря послать».

Аж кинувся, а на лиці тривогу,

правдивий страх перед життям пізнать:

«Мені? Підмогу? Се даремна праця!

Я бога прощу, щоб мерщій сконать».

Я далі йшов. Там дві куми сваряться:

«Ти, злодійко, чужі снопи крадеш!» -

«Ти, чарівнице, на фігуру драться,

чужих коров доїть ночами йдеш!»

Чого я так страшенно застидався

при тих словах? Чого півперек меж,

грядок, плотів навтеку я подався?

Щось там в душі клубилося гірке,

мов гріх тяжкий, незмитий пригадався.

А он під хатою дитя сільське

само, без мами, в чорній сорочині,

не ходить ще, малесеньке таке…

Пішла десь мати і дала дитині

у ручку бульбу, а дитина в рот -

і подавилась. Бачу я, вже сині

зробились щічки, очі в стовп, от-от

задушиться дитина! Підбігаю,

підніс, струснув і, як то наш народ

в таких випадках робить, ударяю

легенько в карк, і випала як стій

із горла бульба. Легше віддихаю…

Та переляканий хлопчина мій

як закричить! І вже прибігла мати

і бачить: пан якийсь чужий… «Агій!»

Мабуть, хоч мав би за сто літ вмирати,

то не забуду того, як вона

прожогом хопила дитя й до хати

побігла, як ненависна, гнівна

з очей її на мене іскра впала,

як буркнула: «І що за сатана

тут лазить і дитину налякала!

А щоб ти, дідьку, голову зламав!

Цить, квітко! Мама пана геть прогнала».

Схилившися, я йшов і сумував:

прокляття за добро - стара заплата!

Мов з дьогтем мід, її я смакував.

Край шляху коршма ось, брудна, патлата!

Хоч день робучий, в коршмі гамір, шум,

а перед нею сват термосить свата.

«Ти кат, не сват!» - «А ти свиня, не кум!» -

«Став кварту ще!» - «Став ти, застав капоту!

Я свій кожух пропив уже на глум!»

Геть відси, геть! Тут ріки свого поту,

на труту перепалені огнем,

народ п’є «на здоров’я», «на охоту».

Геть відси! Тьми тут, зопсуття едем,

добробуту руїна, гріб моралі,

цивілізація обернена вверх пнем.

Мов під хреста вагою, йшов я далі.

Радниця. Екзекутор. Три жиди.

Війт, присяжні і сплакані, зів’ялі

баби. А там купками, то в ряди

накидані мужицькі лахи вбогі,

кожухи, ярма, шлеї. «Тут клади

податок,- так слова лунають строгі,-

то фант віддам! Чи то від ваших сліз

цісарський скарб наповниться, небоги?»

Геть відси, геть! В пустиню, в поле, в ліс!

Де б щохвилини отакі картини

важкий в душі не діяли розріз!

Ось поле ділання! В отсі хатини

я маю людськість, світло, мир нести!..

Ввижається в уяві стать дитини,

що море черпа ложкою. «Се ти,-

кричить нутро моє,- смішний герою,

сей океан кривд, горя, темноти

рад вичерпати ложкою дрібною!»

VII. «Ось панський двір…»

Ось панський двір! На згір’ї край села

пишається на сонці, наче рожа.

Тиша довкола нього залягла.

Старезні липи, мов жива сторожа,

стоять при вході, клумби і травник,

кругом жива глогова огорожа.

Крізь браму вглиб двора мій зір проник:

увитий ганок диким виноградом

дрімає в тіні, як віддавна звик;

поперед вікна в’ється білим гадом

доріжка, всипана піском дрібним

та цвітом, що з акацій сиплесь градом.

Вікон широких поглядом скляним

глядить сей двір на все село в долині -

не скриєсь жодна хатка перед ним.

Червоний дах його, і стіни сині,

блискучі вікна, ганки, виноград -

все те немов кричить сільській хатчині:

«Не смій дихнуть! Не перестань дрожать!

Хились і гнись! З твоїх занядрів темних

сюди тобі чола вверх не піднять!

Ти дич! Ти варварство! Ти під’яремних

волів житло, притулок хамських рас,

печера, повна лютих гадів земних!

Їх вартість в тім лиш, щоб робить на нас,

їх чеснота - лиш послух і покора,

їм слід горіти, щоб наш блиск не згас!

Бо ми держави й церкви є опора,

цивілізації тривкий опліт,

культури кріпость, до борби все скора!»

Я відвернувсь від брами. Много літ

минуло вже, як я слова такії

чув з уст старого графа. Нині світ

змінився значно, многі давні мрії

зробились дійсністю, та се село

слова ті прилягли, мов плити кам’янії.

Для нього поступу мов не було,

всесвітнєє життя його минало;

лиш се «гніздо культури», знай, цвіло.

пишалось і з села всі соки ссало.

VIII. «Найгірше я людей боявсь тоді…»

Найгірше я людей боявсь тоді

і обминав їх, мов болючу рану.

Тужний їх вираз, лиця їх бліді

болять мене, коли на них погляну.

Я знав, в якій вони живуть біді,

та як же я до помочі їм стану?

Я знав, що пута їх міцні й тверді

і, не зламавши їх, я марно зв’яну.

О, я боявся їх, немов докору,

мов зрадженої любки тихих сліз,

неначе сам я винен був їх горю.

Отим-то я щодня - відлюдок дикий -

свій біль дрібний і сором свій великий

ховав у серці і тікав у ліс.

IX. «Привіт тобі, мій друже вірний, гаю…»

Привіт тобі, мій друже вірний, гаю,

повірнику моїх найкращих дум!

Все чисте, ясне, що лиш в серці маю,

надихав свіжий запах твій і шум.

На твоїх поляна́х, в відлюднім плаю

я розсипав свій жаль, губив свій сум;

у твоїх запахах, неначе в раю,

окрилювався молодечий ум.

Під скрип могутніх конарів дубових

складались першії мої пісні,

слабії відгуки твоїх пісень чудових.

А в бурі рев, як громи навісні

ламали твоїх велетнів корони,

у твоїх криївках шукав я охорони.

X. РОЗМОВА В ЛІСІ

Здорові дядьку! Що се, ви за злісного?

Злісний

А так, злісную, бачте на старі літа.

Я

А син же де? Таж він за злісного тут був.

Злісний

При графі за лакея десь в Італії.

Я

Се що за шмаття двигаєте? Прати десь?

Злісний

Га! Га! Верети! У дівчат навідбирав.

Я

Що? За дівчатами вганяєте іще?

Злісний

То не з добра, небоже! Панська служба - мус.

Я

Що ж се за служба бігать за дівчатами?

Злісний

От видно, що давно в селі ти не бував!

Таж управитель ліс сей для селян запер,

а тямиш, що товар віддавна пасли тут.

Тепер нема де раз попасти, ба нема

в бідніших чим погодувать товарину́.

А в лісі трави, бачиш сам, до пояса,

аж гнуться, шепчуть, наче просяться під серп.

Ну, та й ідуть жінки, дівчата крадькома,

нажне верету і вже має на весь день.

Я

Ах, зачинаю розуміти! Ну, а ви

підстерігаєте й верети берете?

Злісний

А так. Що ж діять? Заборонено хлопам

у ліс - ні кроком, ані оком не входить.

Я

А в вас підноситься рука у бідних тих

верети відбирать за жміньку бур’яну?

Злісний

Підноситься, небоже! Панська служба - мус.

Рука підноситься, лиш серце трепещить.

У сні часом ще причувається їх плач.

Я

То управитель у дворі сидить тепер?

Злісний

Ні, не сидить. Він на фільварку за селом.

Я

А двір пустий? Чи, може, графа ви ждете?

Злісний

Ні, не ждемо. Говорять, граф нездужає.

Максим писав. Подужав трохи був торік,

і понесло його лихе десь там… таке

місточко є, що в карти грають - чи в кістки.

Скортіло графа - за годинку просадив

всі гроші й бричку з кіньми. Був би, може, й весь

маєток там лишив, так дав бог - вдарило

йому на мозок, впав на місці, наче труп.

Його, мов трупа, винесли, аж мій Максим

живенько кинувся, щось там зробив йому -

він знав уже, при нім служивши, напади

його недуги,- ну, там зараз лікаря…

І відживили пана графа. То писав

Максим, що лікар графові таке казав:

«Якби не сей слуга ваш, був би вам конець».

Я

Ну, певно, граф віддячиться Максимові?

Злісний

Ой, вже віддячиться! У голові йому!

Писав Максим, як лікар се йому сказав,

а він лиш носом покрутив: «Ну, так! Ну, так!»

Я

І не міркує ще додому повертать?

Злісний

Та хто там знає? От тепер прислав нам тут

якусь поману. Адже йшли ви попри двір?

Я

Ну так, ішов.

Злісний

І що, не чули вереску?

Я

Ні, не чував.

Злісний

Ну, певно, спала десь вона.

Я

Що за вона?

Злісний

Якби я знав або хто-будь!

Якесь таке, ні птах, ні риба, ні жона,

ні панна, та й говорить не по-нашому,

мов та синиця цвенькає, пищить, вищить,

в долоні плеще, всюди скаче, бігає,

всьому дивується, раз плаче, раз смієсь.

Мале таке та утле - взяв би, бачиться,

в долоню й другою долонею прикрив,

а всюди того повно - двір, гумно і сад,

шпихлір, і коршму, й тік - все чисто навідить,

усякого зачепить, всім цікавиться -

ну, сказано, помана, ще й французькая!

Я

І хто ж вона, чого сюди приїхала?

Злісний

Питайте ви мене, я буду вас питать!

Фервальтерка, що з нею розмовляється,

говорить: «Бог її там може зміркувать».

Та лист прийшов від графа до фервальтера

і в місті до старо́сти, щоб в оглядності

її держали, не перечили ні в чім,-

мовляв, недужа, хоче тут освіжитись.

Та де б тобі недужа! То живе срібло!

Говорю вам: помана, ще й французькая.

А ви зайдіть коли - без церемонії,

розмовтесь з нею - страх яка розмівная.

Нащо вже наші молодиці - тумани,

а й з ними щось, калічачи слова, бересь

балакати, знаками доповняючи.

Прийдіть, я знаю,- буде рада, ну, та й вам

не буде нудно так, як там на хуторі.

Я

Мені не нудно, а з поманою, як ви

її назвали, що мені балакати?

Злісний

Прийдіть, прийдіть! А то я їй скажу про вас,

і зробить вам таке: сама прийде до вас.

Їй як що стрілить в голову, то й діло тут.

Їй-богу, се помана, ще й французькая.

XI. «Я побачив її…»

Я побачив її - не в зеленім садку,

не в салонах шумних, не в ряснім цвітнику,

не в товаристві дам, і панів, і музик -

серед баб і сіпак я почув її крик.

Край двора на гумні були два польові,

що мужицький товар захопили в траві.

І загнали у двір, а за ними з села

ціла купа жінок по корови прийшла.

Крик, гармидер і шум. Польові цабанять,

в батька-матір кленуть, стадо хочуть загнать,

витручають жінок, б’ють у лиця дівчат,

а ті плачуть, падуть і кленуть і кричать.

Втім мов бомба, з двора якась дама летить

в ясній сукні, в руці парасольку держить,

по-сільському в дві коси волосся сплела,

але треном від сукні подвір’я мела.

«Que ce qu’est que ça?² Que се qu’est que ça?

Що тут сталось у нас?

Mais porquoi?³ Фі, дівчат! Ну, не стидно, Панас?

Mais c’est lâche! C’est affreux!⁴ Так тручати жінкам!

Ну, laissez! O, mon Dieu! Mais pourquoi? C’est infame!»⁵

Кричачи, плачучи, польових зупиня,

парасолькою б’є, від жінок відганя;

ті ж, неначе вовки, що від стерва їх гнать,

знай, гарчать: «Пані, геть! Нам самим теє знать».

«Mais comment? Battre les femmes!⁶ Чого плачуть вони?

За що скот заняли? Браму там відомкни!

Laissez les!⁷ Я плачу слухать тут не хочу!

Я до граф напишу. Я усіх вас провчу!

Ah, quel peuple, о mon Dieu! Mais c’est insupportable!

Et ils souffrent tout cela, ils s’inclinent, pauvres diables!⁸

Ну, ідіть, ну, ідіть! Не цілуй! Ну, досить!

Laissez les! Браму там отворить і пустить!»

Приступив польовий: «Там нам шкоди їх скот

наробив».- «Mais les battre!⁹ Фі, дівчат бити в рот!

«C’est brutal! C’est infame!¹⁰ Ну, зо мною ходіть!

Де та шкода? Сама хочу я поглядіть».

Тут уздріла мене. «Qui êtes vous? Un étudiant?¹¹

Venez donc! Venez donc¹² з нами там на той лан!

Ah, quel peuple! quel pays! Comprenez vous français?»¹³

Та вже серце моє полонила на все.

XII. «Я не скінчу тебе…»

Я не скінчу тебе, моя убога пісне,

в котру бажав я серце перелить

і виспівать чуття важке та млісне,

все, що втіша, і все, що веселить,

всі радощі шаленого кохання,

все пекло мук, що й досі грудь в’ялить.

Мої ви сльози, і мої зітхання,

і пестощі короткі, й довгий жаль,

надії і зневіри колихання,

не перелити вас мені в кришталь

поезії, немов вино перлисте,

ні в римів блискітливую емаль!

Мов дерево серед степу безлисте

в осінній бурі б’ється і скрипить

і скрип той чує поле болотисте,-

отак душа моя тепер терпить

слаба, безкрила, холодом прибита,

мов ластівка у річці зиму спить.

В ПЛЕН-ЕРІ

I. «Мамо-природо…»

Мамо-природо!

Хитра ти з біса!

Вказуєш серцю безмірні простори,

а життя замикаєш у клітку тісненьку,

в мікроскопійную клітку.

Уяву вабиш вічності фантомом,

а даєш нам на страву моменти,

самі короткі моменти.

В душах розпалюєш

дивні огні, і бажання, і тугу,

а потім працюєш щосили,

щоб погасити, здушити, притлумить

пориви, що ти сама ж розбудила.

Ллєш на них дійсності воду холодну,

куєш їх у матер’ялізму кайдани,

розчаруванням цупко обпалюєш крила…

Цинічно, мамо, і немилосердно

мечеш ти те, що найвище, найкраще,

чим величаться б могла віковічно,

як архітвором,-

свиням під ноги.

І невже ж ти не бачиш (здається,

міліонами своїх очей

могла б ти побачити дещо!),

скільки горя, зовсім непотрібного горя,

скільки муки, нічим невтишимої муки,

завдаєш ти цинізмом отим

найніжнішим, найліпшим, найкращим

поміж твоїх дітей?

І невже ж зрозуміть ти не можеш

(та сума мізку, що день в день, рік-річно

витворюєш, повинна би, здається,

порозуміти дещо!),

що пора би покинуть старії шаблони,

добрі для всяких амеб, протозоїв,

ехінодермів і міксоміцетів!

Що вивчена на них твоя

економія марнотратства

не згожа для людей, для душ людських,

як не згожий осел

до гри на фортеп’яні.

Подумай, мамо! Тут, на сій планеті,

скінчився вже

твій творчий Sturm und Drang;¹⁴

той надмір сил, і соків, і тепла

вже вичерпавсь, і замкнена навіки

твоя тут творча карієра.

Що ти могла найвищого створити -

се чоловік. Із сих матеріалів,

які тут маєш під рукою,

хоч як не дмись,

нічого кращого створить не зможеш.

Тож час би, мамо, як старий той Ягве

(нащо вже пан був строгий і скептичний!)

сказать собі: «Спочину вже тепер!»

Признать: «Отсе я гарне сотворила!»

І заходиться сьому архітвору

створити рай такий, як слід:

не дерева, грушки, і ябка, й фіги,

а рай в його нутрі,

гармонію чуття і волі,

думок і діл, бажання і знання.

Ах, мамо, мамо!

Довгі століття,

тисячоліття ти водила нас за ніс,

манила у безмежнії пустині

фантомами безсмертя

і перспективами метафізичних

радощів раю.

Ти заставляла нас за ті фантоми

пролити море крові й сліз.

За них горіли стоси,

скрипіли колеса тортур,

розпечені кліщі живеє рвали м’ясо,

і міліони, міліони серць

безмежна шарпала розпука.

І що ж, в кінці доглупалися ми,

що ті фантоми є собі фантоми,

не варті мук, і крові, і страждання,

що се є наші власні твори.

Так кицька в дзеркалі

безодню бачить, поки

домацаєсь, що в нім нема нічого.

Тріумф! Тріумф!

За десять тисяч літ важкої праці

цивілізації доходимо вкінці

до тої точки, до якої кицька

доходить за п’ять хвиль.

І вздрівши, що за дзеркалом

нема нічого,

ми логікою кицьки розсудили,

що й загалом нема безодні,

нема нічого, лиш атом, момент

і рух молекулярний.

І ми були готові наплювати

на всі ті мрії, туги і бажання,

на всі ті безконечні перспективи,

що ти сама ж нам, мамо,

вложила в душу.

Були готові згірдно відіпхнути

і потоптать найвище і найкраще

з всього, що ти дала нам, мамо,

те, чим святе, високе і величне

життя людськеє.

Смієшся, мамо?

Ти добре знаєш, се не може бути,

се лиш хвилина боротьби, зневір’я,

яких ти бачила вже міліони.

Ти добре знаєш: ми твої є діти,

слабі, нікчемні і капризні діти,

і трошки рознервовані надміру,

та все ж твої і рідні, й найлюбіші

і мусимо тебе любити, мамо!

І хоч цікавим оком піддивились

твої слабі й негарнії місця

і здерли маску святості з лиця,

розвіяли рожевий, поетичний

туман, що ти вкривалась ним так довго,

пізнали зблизька твій варстат,

пізнали, як господарюєш ти,-

то за старим туманом поетичним

ми тисячі таких красот відкрили,

таких чудес і чарів,

що серце й ум в них тонуть, як у морі.

І - що найвище - ми

самих себе відкрили!

Відкрили власну душу,

заглянули в варстат своїх думок,

свого чуття, бажання і змагання,

і там твою пізнали руку, мамо,

твої закони.

В тих снах пустих,

в ілюзіях відвічних

побачили таку ж реальну дійсність,

такі ж великі явища, як в зорях,

у Ніагари реві,

у скелях Гімалаїв.

І тут, у власному нутрі,

ми віднайшли все те, що, бачилось,

утратили в зовнішньому околі:

гармонію, і вічність, і безмежність,

і всі рожеві блиски ідеалу.

Нехай життя - момент

і зложене з моментів,

ми вічність носимо в душі;

нехай життя - борба,

жорстокі, дикі лови,

а в сфері духа є лиш різнородність!

Різні тони, різні фарби,

різні сили і змагання,

мов тисячострунна арфа,-

та всім струнам стрій один.

Кождий тон і кождий відтінь -

се момент один, промінчик,

але в кождому моменті

сяє вічності брильянт.

II. «По коверці пурпуровім…»

По коверці пурпуровім

із таємних сходу брам

виїжджа на небо сонце,

наче входить цар у храм.

І в моє вікно зирнуло

і сполошило стару,

невідступну, невмолиму

посидільницю журу.

Ся стара, погана відьма

тут сиділа цілу ніч

і зміняла своїм чаром

кожду думку, кожду річ.

Кождий мебель був мій ворог,

кожда книжка - то була

п’явка, що систематично

кров і мозок мій пила.

Кожда добрість - то наївність,

кождий друг - то хижий звір,

кожда думка - то помилка,

кождий спомин - то докір.

А як свідомість болющу

сон, мов свічку, загасив,

чар її і в сонне царство

тіні дійсності вносив.

Все, що я кохав безмежно

і що зрадило мене,

все, що стратив, тут до мене

підняло лице сумне.

Молоді, гарячі сльози

тут, мов рожі, зацвіли

по стежках отих тернистих,

де колись вони плили.

Молода палкая туга,

мов жебрачка в лахманах,

все чогось іще шукала,

топчучи зарослий шлях.

Тільки віра молодая,

мов загашений огень:

купка попелу лишилась,

обгорілий, чорний пень.

І нараз пропали чари,

сонце глипнуло в вікно!..

Я прокинувся. Чи справді?

Все те ще не так давно?

Я ще не старий! Ще сила

є в руках і у души!

Ще поборемося, доле!

Ну, попробуй, задуши!

Я ще не старий! Не згинув

ще для мене жизні зміст,

хоч журба, хоч горе тисне -

ні, ще я не песиміст!

III. «Ходить вітер по житі…»

Ходить вітер по житі,

мов господар, спрокволу,

колосочки налиті

стиха хилить додолу.

І шепоче колосся:

«Вітре-брате, дай ведра,

щоб нам ціло вдалося

достояти до Петра.

Проганяй ти боками

градовії навали,

щоб не стерлись над нами,

щоб ми марно не впали.

Отрясай з нас щоднини

пажерливі комахи,

най годуються ними

ті співучії птахи.

Дай нам спіти, нависнуть,

стебло луком най гнеться,

аж серпи тут заблиснуть,

жнивна пісня поллється.

Дай на копи погоду

і погоду на спряток,

щоб в селянську господу

ввійшли втіха, достаток».

Ходить вітер по житі,

мов господар, спрокволу,

колосочки налиті

стиха хилить додолу.

Стиха хилить, шепоче:

«Все вам буде, як треба:

буде бідним дар з неба,

та земля дать чи схоче?

Хоч і як бушували,

вас не збили з ніг тучі;

градовії навали

впер я в дебрі і кручі.

Гусінь, черви пожерли

ті співучії птахи;

та повзуть он по селах

три інакші комахи.

Де заглянуть у хату,

гине втіха, достаток;

ті три черви зовуться:

коршма, лихва, податок.

Лізуть з хати до хати,

наче дух той могильний,-

а на черв той проклятий

я, біднятка, безсильний».

IV. «Суне, суне чорна хмара…»

Суне, суне чорна хмара,

наче військо із полудня.

Короговки сонце вкрили,

за горою бубни бубнять.

За горою бубни бубнять,

у повітрі сурми грають,

а блискучії шаблюки

шахом-махом пітьму крають.

Шахом-махом пітьму крають,

своїм блиском сліплять очі;

стогне небо, стогнуть гори,

як гармата загуркоче.

Як гармата загуркоче,

куль холодних град засвище,-

гей, заплачеш важко, небо,

на те дике бойовище!

V. «У долині село лежить…»

У долині село лежить,

понад селом туман дрижить,

а на горбі край села

стоїть кузня немала.

А в тій кузні коваль клепле,

а в коваля серце тепле,

а він клепле та й співа,

всіх до кузні іззива.

«Ходіть, люди, з хат, із поля!

Тут кується краща доля.

Ходіть, люди, порану,

вибивайтесь з туману!»

Та тумани хитаються,

понад селом згущаються,

розляглися по полях,

щоб затьмити людям шлях.

Щоб закрити їм стежини

ті, що вгору йдуть з долини,

в тую кузню, де кують

ясну зброю замість пут.

VI. «Ой ідуть-ідуть тумани…»

Ой ідуть-ідуть тумани

наддністровими лугами,

наче військо з корогвами,

а передом отамани.

Сурми бойові не грають,

і панцирики не дзвонять,

тільки смуток навівають,

верби віття низом клонять.

Тільки в мряці тонуть села,

і уява мари плодить;

тільки дума невесела,

мов жебрак, по душах ходить.

VII. «Над великою рікою…»

Над великою рікою

на скалі крутій сиджу

і, затоплений у мріях,

в воду биструю гляджу.

Валом хвилі, валом хвилі

пруться, плещуть, миготять,

сонце грає, прибережні

верби віттям їх пестять.

Із-за закруту одного

враз дараба виплива -

зіллям, зеленню обвита,

плеще, грає, мов жива.

Керма тихо хвилі крає,

не булькоче, не скрипить,

і керманич молоденький,

мов мальований, стоїть.

На дарабі гра музика,

чути співи голосні,

брязкають чарки блискучі,

ллються вина запашні,

сяють очі молодії

серед жартів і розмов…

Сміх і співи. Се гуляють

Радощі, Краса, Любов.

Я поглянув, і зітхання

піднімає грудь мою.

О, мої юнацькі мрії,

пізнаю вас, пізнаю!

Скільки вас з розлучним криком

і з слізьми я доганяв -

на весільную дарабу

я ніколи не попав.

Ні, тепер уже за вами

не погоню я услід!

Прощавайте! Своїм блиском

ви молодших веселіть!

Сміх, і співи, і музика

ще бринять, немов по склі,

і за закрутом дараба

звільна щезла в синій млі.

Знов затоплений у мріях

я гляджу на бистрину.

Що се плещуть, миють хвилі?

Наче білу грудь сніжну!..

Мов рожеві любі руки…

шийку круглу… і лице…

Ох, адже я знав, здається,

цілував лице оце!

Се ж вона, вона, чий образ

тузі втихнуть не дає!

Се те тихе нездобуте

щастя вбогеє моє!

Вбите! Втоплене! І в воду,

мов скажений, кинувсь я,

щоб ловити щастя-трупа…

Мрія приснула моя.

VIII. «Дрімають села…»

Дрімають села. Ясно ще

осіннє сонце сяє,

та холодом осіннім вже

в повітрі потягає.

Темно-зеленії садки

дрімають вже без плоду

і тихо гріються хатки,

і верби гнуться в воду.

Сонливо річечка пливе,

згачена коноплями,

а всі плоти, зарінки всі

обставлені горстками.

Мов вежі й башти добрії,

стоги та обороги

стоять і стережуть село

від голоду й тривоги.

Дрімливо в поле йде орач -

Ще ж верем’я не скоре -

І звільна під озимину

пухкую землю оре.

Корови ситі на стерні

лежать і ремигають,

а пастухи бульби печуть,

коло вогню гуляють.

Ще ліс не стогне тим важким,

осіннім, довгим тоном,

і ще стрілою ластівка

звиваєсь над загоном.

Тиша, спокій, мов розлилось

дрімоти сонне море,-

здається, задрімало десь

у нетрях люте горе.

О, не будіть його, хмарки,

дощем холодним живо;

і ти, осінній вітре, спи,

не рвися так гнівливо!

Нехай той люд потомлений

хоч трохи підпочине,

нехай та згорблена спина

ярмо важкеє скине!

Хай він, що був волом весь рік,

робив, немов машина,

почує в собі дух живий,

пізна, що й він - людина.

І хай, мов перла, в ум його

западе на свободі

хоч часть тої поезії,

що розлилась в природі!

IX. «Ніч. Довкола тихо, мертво…»

Ніч. Довкола тихо, мертво.

Там в долині місто спить

у осінній млі холодній;

тільки глухо десь кипить

у далекім середмістю

спізнених фіакрів рух.

У тиші при лампі звільна

розвиває крила дух,

отрясається з тих вражень,

що, мов курява, за дня

облягають серце й думку,

в душу тиснуться до дна.

Всі буденнії тривоги,

всіх турбот і бажань рій,

всі успіхи з жалом скрухи,

скошені квітки надій,

вся душная атмосфера

розвіваєсь, наче мла,

що в осінню ніч холодну

сонний город облягла.

І стає щораз ясніше

в сконцентрованій душі,

щось, мов тихий дзвін, лунає

у нутрі серед тиші,

і якась недовідома

там гармонія встає,

мов у гаї свисти дроздів,

гілка гілці подає.

В розколисаній уяві

піднімаєсь ряд картин:

гори в світлі золотому,

фйолетова тінь долин,

річка, наче срібна стрічка,

і скалистая стіна,

шлях закурений, мов кладка,

що у безвість порина…

Вулиця… Доми низенькі,

за штахетами в садках

георгінії і айстри

на малесеньких грядках;

стежечки круті між ними,

дерев’яний ганок ось;

по щаблях аж геть над вікна

винограддя оплелось.

Все те не очима бачу,

а в душі воно живе,

все на крилах із гармоній

світла й запаху пливе.

Чую, що се власний твір мій,

хоч створив його не я;

що се часть єства мойого,

хоч не в ній душа моя.

Чую, що в отих картинах

б’ється власний мій живець,

та, проте, я пан їх, ніби

разом хвиля і плавець…

І ось раптом виринає

з рам зелених у вікні

тихеє лице жіноче,

так знайомеє мені.

Ті самі чудові очі,

що в них грав весь чар життя,

і таємний жаль за юність,

що минула без пуття;

ті самі уста рожеві,

що в них кожде слово вмить

процвітало, як фіалка,

щоби серце звеселить;

ті самі бліденькі щоки,

де легенький рум’янець

ледве тлів, мов у глибокій

шахті тліє каганець;

де так рідко грала радість,

сміх зовсім негусто ріс,

де у хвилях самотини

бачив я перлини сліз;

те саме чоло блискуче,

де яснів широкий ум,

сильна воля панувала

над роями бажань, дум.

Ми́гнув сей чудовий образ

і щезає, і зника,

і мене за серце вхопив,

мов могутняя рука.

Затріпалось бідне серце,

рветься, грає і летить,

щоб оте лице кохане

вічно в собі закріпить.

Та дарма! Воно пропало!

Глянь: побитий градом лан…

Повінь… Що ж то? Над своєю

я уявою не пан?

Воскресни, мій тихий раю,

моя туго молода,

моя муко незабутня,

моя радосте бліда!

Моя розкоше болюща,

моє щастя, аде мій,

де в розпуці я солодкість,

в дрожі - знаходив спокій!

Та даремно! Не воскресне

те, що вклалось спочивать!

Згоєні на серці рани

не так легко розірвать.

Навіть і найтяжче горе

як в могилу віддасте,

то засиплеться помалу

і травою поросте.

Лиш вряди-годи з могили,

наче з-за зелених рам,

блиснуть очі і чудове

личко усміхнеться нам;

ми́гне промінь того щастя,

що - здається нам в ту мить -

все життя нам ясним сонцем

було б мусило світить.

Мигне, блисне і загасне!

Сили давньої нема,

чар погас, хіба зітхання

тихо груди підійма.

X. Школа поета

(За Ібсеном)

Чи знаєш, брате, як учать

медведя танцювати?

На бляху на залізную

веде його вожатий.

Під тою бляхою огонь

розпалює помалу,

а скрипкою збуджа в душі

любов до ідеалу.

Медвідь реве, мабуть, любов

у нього в серці тліє,

та лапи смоктані огонь

знизу все дужче гріє.

Медвідь реве, а скрипка гра;

та ось знизу́ пригріло,

на задні лапи зводить він

своє могутнє тіло.

А скрипка скочно гра та й гра,

а вуйко здер головку;

то праву задню підніма,

то ліву без уговку.

Дрібніше, швидше скрипка гра,

регочеться, то плаче,

і бляха дужче гріє, й він

дрібніше, швидше скаче.

Сей танець пам’ятає вже

до смерті бідолаха,

в одно зіллявся скрипки тон

і розпалена бляха.

Зіллялись нерозривно так,

що скрипку як почує,

то зараз в лапах запече

і зараз він танцює.

Та не один медвідь отак!

З ним, брате мій, посполу

і кождий з нас, поет-співак,

таку проходить школу.

Веде його іронія

з дзвінками та скрипками,

стать на залізний тік життя

м’якенькими лапками.

Грижа розпалює огонь,

любов на скрипці грає.

і скаче, бідний, і співа,

хоч з болю умирає.

І хоч не вмре, то так в душі

зіллються нерозривно

вражіння ті, любов і біль,

що дивно, справді дивно!

І як лише почує він

святі слова любовні,

то зараз будяться в душі

терпіння невимовні.

Горить під ним залізний тік,

горять небесні стропи,

і піднімається бідак

на віршовії стопи.

Іронія на скрипці гра,

жура кістками стука,

поет танцює і рида -

і се зоветься штука.

ІВАН ВИШЕНСЬКИЙ

Поема

Присвячую А. Кримському

I

Мов зелена піраміда

на хвилястім синім полі,

на рівнині лазуровій

велетенський ізмарагд,-

так облита дивним морем,

під безхмарим, теплим небом

зноситься, шумить, пишаєсь,

спить Афонськая гора.

Спить? Та ні! Природа-мати

ненастанно тут працює,

ненастанно строїть, бавить

ту пестієчку свою.

Унизу, де з хвиль кипучих

гранітові сірі скали

гордо, просто вгору пнуться -

стіни, колоси, стовпи,-

там внизу музика дика

не вгаває на хвилину,

б’ються хвилі о каміння,

бризка піни срібний вал.

А вверху хребти гірськії,

віковим покриті лісом,

вічну, тиху пісню грають

у задумі без кінця.

Та, проте, гора дрімає;

день і ніч пливе над нею

мов рожева легка хмара,

крику, гомону не чуть.

Хоч повзуть тут скрізь по горах

стежечки, немов гадюки,

то, проте, не оживляє

їх розмова, спів, ні сміх.

Хоч розсипані по горах,

по лісах, ярах і скелях,

по полянах пречудових

і оселі, і хатки,-

то, проте, тиша глибока

заляга на тих оселях

і лежить печать мовчання

на сотках старечих уст.

Скрізь тиша́, і скрізь мовчання,

сірий одяг, хід повільний,

і худі, понурі лиця,

непритомний, сонний вид.

Тричі лиш на день по горах

пролунає голос дзвонів,

мов проквилить над горою

стадо дивних лебедят.

Плачуть жалібно ті дзвони,

мов нарікання, докори

на людей, що замертвили

пречудовий сей куток.

Що гніздо думок високих,

школу поривів геройських,

пристань для орлів змінили

на сумну тюрму для душ.

II

На Афоні дзвони дзвонять

у неділю по вечірні;

починає Прот великий,

окликаєсь Ватопед.

Далі зойкнув Есфігмену,

загудів Ксеропотаму,

там Зографу, далі Павлю,

розгудівся Іверон.

Покотилися по горах

ті ридання металеві,

окликаєсь кожда скеля,

кождий яр і кождий скит.

І вторують їм зітхання,

і худі хрестяться руки,

і несеться тихий шепіт:

«Со святими упокой!»

Ті ридання металеві -

знак, що хтось розстався з світом,

тут нікого не тривожать:

се щоденна новина.

Чи то скитник вмер у скиті

так, як жив,- самотній, тихий -

і про смерть його дізнались

аж у кілька день пізніш -

тим дізнались, що покійник

не явився в монастир свій,

не приніс свою роботу,

бобу пригорщі не взяв?

Чи то вмер чернець у кельї,

пишучи святую книгу,

мінею, та кіноваром

в’язні титли красячи?

Чи то вмер послушник смирний -

пан колись, чи князь, чи вояк,

але тут віддавна в кухні

монастирській послугач?

Чи то вмер якийсь достойник,

єромо́нах чи ігумен -

тут усім однака шана:

«Со святими упокой!»

Чи то, врешті, хтось живий ще

сходить на «останній ступінь»,

покидає світ і волю,

щоб в печері смерті ждать?

Глянь, у скелях височенних,

у стрімких, гранітних стінах,

що над морським валом висять,-

чи там гнізда ластівок?

Ні, се нори жолоблені,

недоступні, темні ями,

січені в скалі печери,

схованки для мев хіба.

Ні, се нори для аскетів,

се «остатній ступінь», подвиг

крайній і безповоротний,

брама вічності вузька.

Хто пройшов новицьку службу,

монастирське строге право

і важкую, мовчазливу

працю в тихому скиту,

хто бажає довершити

аскетичний, острий подвиг,

в по́сті, самоті, мовчанні

слухать голосу душі,

хто порвав зо світом зв’язки,

поборов бажання тіла,

чує силу і охоту

в очі вічності глядіть,

той за дозволом найстарших

вибира собі печеру,

вибира собі могилу,

відки вороття нема.

І тоді ридають дзвони,

і тоді по всім Афоні

тихий шепт іде старечий:

«Со святими упокой!»

III

На Афоні дзвони дзвонять

у неділю по вечерні:

починає Прот великий,

окликаєсь Ватопед.

Далі зойкнув Есфігмену,

загудів Ксеропотаму,

там Зографу, далі Павлю,

розгудівся Іверон.

Покотилися по горах

ті ридання металеві,

окликаєсь кожда скеля,

кождий яр і кождий скит.

Стихли дзвони, у повітрі

довго ще тремтів їх голос,

і в монастирі Зографу

заскрипіли ретязі.

Відчинилась темна брама;

з монастирського подвір’я

виступає хід церковний,

монотонний чути спів.

Віють хоругви червоні,

наче проблиски пожежі;

дерев’яний хрест з розп’ятим

передом помалу йде.

Йдуть монахи бородаті

у фелонах-багряницях,

знов монахи бородаті

босі, в простих сіряках.

Серед них дідусь похилий,

зморщений, сивобородий,

в сіряці на голім тілі,

хрест березовий несе.

Простий хрест, в корі береза,

а від моря вітер віє,

білу бороду старечу

по березі розвіва.

І пливе старечий голос

із тим співом монотонним,

що виводить сумовито:

«Со святими упокой!»

Стежкою, що круто в’ється,

тягнеться той хід церковний

зразу лугом, далі лісом,

там, де чути моря рев.

Серед розкошів природи

похоронний спів лунає,

серед пахощів вечірніх

куриться кадила дим.

Ось спинився хід церковний

на обірвищі крутому,

над безоднею страшною,-

глянеш вниз - аж жах бере.

Мов гігантський мур гранітний,

прямовисно голі скелі

пнуться із безодні моря

в лазурову височінь.

Глянь з гори - на морі човен,

що покрай скали гойдаєсь,

видасться, мов білий лебідь,

що гойдаєсь на воді.

Глянь з долини - всі ті люди,

що стоять над тим обривом,

видадуться, мов ягнята,

що пасуться на скалі.

В тій скалі здолини видно

штиригранну чорну пляму,

мов печатку величезну,

в половині висоти.

Се є вхід в живу могилу,

у печеру пустельницьку,

висічену там бог зна ким

і бог зна кому й нащо.

Не дійти туди ногами,

ні драбиною не злізти,

лиш на шнурі у повітрі

долетіти, наче птах.

У окрайчику скальному

рівчачок протертий шнуром -

знак нехибний того місця,

де внизу печери вхід.

Тут спинився хід церковний,

стали править панахиду…

Де ж той мрець, кого ховають?

Де блаженний той аскет?

IV

От скінчилися відправи

і останнюю молитву

на колінах прошептали

всі пустинники й черці.

І встає ігумен перший,

і всі встали за чергою,

і довкола тихо стало,

море лиш реве внизу.

І підніс ігумен голос,

і звертається до діда,

що стояв серед монахів

із березовим хрестом.

Ігумен

Старче Йване, перед богом,

перед злотосяйним сонцем

і перед хрестом спасенним

заклинаю тут тебе.

Щиро нам скажи, по правді:

чи по добрій своїй волі,

чи по зрілій постанові

йдеш у сю печеру?

Старець

Так.

Ігумен

Чи немає в твоїм серці

ще прихильності до світу

і прив’язання до рідних,

дум і бажань світових?

Чи навіки ти відрікся

всього, що відводить духа

від єдиного бажання

вічного спокою?

Старець

Так.

Ігумен

Чи обдумав ти всю важкість

самоти, безповоротність

отого життя в печері,

всі страховини спокус?

Чи обдумав ти всю гіркість

жалю, що явиться може,

каяття, що затроїти

може тут твій подвиг?

Старець

Так.

Ігумен

Будь же бог благословенний,

що вітхнув тобі сю думку!

Най же він тобі поможе

до кінця пройти сей шлях!

Дотепер ти між живими

був наш брат Іван Вишенський;

відтепер в житті земному

змазане ім’я твоє.

Так іди в свою дорогу!

Хрест, що маєш у долонях,

се тобі наш дар єдиний,

інших і не тра тобі.

Що потрібно для поживи

твому тілу, раз на тиждень

брат ключар на посторонку

спустить відсіля тобі.

Прощавай! Прийми від мене

сей остатній поцілунок,

і дай бог нам пострічаться

швидко в ясності його!»

Цілував ігумен старця,

інші монахи потихо

цілували його руки,

поли сіряка його.

Потім два щонаймолодші

шнуром старця обв’язали

попід пахи, кінці шнура

в руки міцно приняли.

І перехрестився старець,

над безодню вийшов сміло,

сів і звільна став спускаться

у страшенную глибінь.

Вітер буйно дув від моря,

бороду його й волосся

розвівав, і він, притисши

хрест до себе, швидко щез.

V

«О, вітай, моя домівко,

тиха пристане по бурях,

до якої ненастанно

здавна-здавна я тужив!

Камінь тут довкола мене -

се тверда, незламна віра,

се мій дім і мій притулок,

подушка і накриття.

Хрест отсей - то мій товариш,

мій повірник у дні смутку,

оборона від спокуси

і підпора в скону час.

Небо синє, що крізь отвір

загляда в мою печеру,-

се надія, що полине

у той шлях душа моя.

Сонце ясне, що при сході

на часок в мою домівку

сипле золото й порфіру,-

се великий божий дух,

що в блаженнії хвилини

грішну, скорбну людську вдачу

ущасливлює безмірних

райських розкошів чуттям.

А те море лазурове,

що там гріється на сонці,

а внизу тут б’єсь о скали,

і хлюпочеться, й реве,-

се життя земного образ

ясний, тихий та принадний,

коли здалека дивиться,

а гіркий, страшний вблизу.

Се мій світ. Усе змінчиве

щезло геть. Затихли крики,

гомін бою життьового

тут мене не долетить.

Щезло все дрібне, болюще,

що чуття в душі ворушить

і увагу відвертає

від найвищого єства.

Полишилось лиш постійне,

супокійне і величне.

Про постійне і величне

думай тут, душе моя».

Так балакав сам до себе

у яскині своїй старець,

що ще вчора звавсь Вишенський,

а сьогодні вмер для всіх.

Так балакав не устами -

він устами вже давненько

відовчився промовляти,

тільки голос духа чув.

І в яскині у куточку

сів на камені, плечима

сперся о стіну холодну,

голову схилив униз.

Голова його могутня

на худій, жилястій шиї

гнулася сама вдолину,

мов на тичці той гарбуз.

Сперши бороду на груди,

впер він зір у одну точку

і сидів отак недвижно

довго-довго, наче спав.

Зразу все немов померкло

перед ним, і дрож пробігла

по худім, старечім тілі,

і зомліли змисли всі.

Потім мов теплом дихнуло,

і по тілі розлилося

щось солодке, м’яко-м’яко

попід шиєю пройшло.

І в душі мелькнула мати,

як його малим хлоп’ятком

попід шийку лоскотала,

ах, а він сміявсь, сміявсь!

Потім слух його прочнувся;

мов діамантова нитка,

тон якийсь потягся довгий -

любий, радісний такий!

І душа, мов той метелик,

десь летить за любим тоном;

та чимдалі тонів більше

і все дужчають вони.

Вже гармонія могутня

ллється синьою рікою,

і розкішні тони, бачся,

небо й землю обняли.

І пливе душа аскета

на гармонії величній,

мов на морських хвилях лебідь,

вверх гойдається, то вниз.

Поміж небом і землею

вверх, то вниз душа аскета

розколисана несеться

швидше, швидше, розкішніш!

І гармонія велична

робиться фіолетова,

далі синьо-лазурова,

далі пурпуром ярким.

Ось із хвиль тих пурпурових

стрілив промінь золотистий,

вибухнув вулкан огнистий,

ріки світла потекли.

Розлилось безмежне море

світла ясно-золотого,

і зелено-золотого,

й білого, неначе сніг.

Грають світляні каскади,

величезнії колеса

у всіх кольорах веселки

котяться по небесах.

І рука якась незрима

розпуска барвисті пасма,

розпуска могутні тони

з краю світу аж на край.

Розпускає, порядкує,

і збирає, і мішає -

мов калейдоскоп гігантський,

грає світ весь перед ним.

Мов дитя, душа аскета

потонула в тому морі

тонів, фарб, у тім розкішнім

захваті - і він заснув.

VI

День за днем минає рівно,

як на морі безбережнім

хвиля хвилю рівно гонить,

хмара хмару в небесах.

У своїй печері старець

знов на камені недвижно

спочиває, вперши очі

в лазуровий неба звід.

Втім - о диво! Щось живеє

ворухнулось! На незримій

нитці понад вхід печери

зі скали спускавсь павук.

Старець пильно, дух заперши,

придивлявся павукові,

мов його не бачив зроду,

мов се з того світу гість.

А павук собі швиденько

від верха до споду входу

нитку натягав, по нитці

зараз догори поліз.

І почав як стій снувати,

протягати, заплітати

ниточки, і швидко сітка

вхід яскині заплела.

Старець думав: «Висилає

ще, мабуть, своїх шпіонів

земнеє життя за мною,

хоче вислідить, мабуть,

чи ще де хоч павутинка

духу мойого не в’яже

з тим життям, аби за неї

потягти думки мої.

Сей павук, се, може, ворог,

що свою зрадливу сітку

заставля на мої мрії,

на думки мої й на зір».

І вже ось підняв він руку,

щоб зірвати павутину,

та нова шибнула думка,

у старечій голові.

«Сім братів колись, тікавши

від поганської погоні,

схоронились у яскиню

і заснули твердо в ній.

А павук отак самісько -

заснував весь вхід яскині,

врятував їх від погоні,

спас для божої хвали.

Тою сіткою закриті

спали ті брати в яскині

триста літ, аж поки бог їх

на свідоцтво не позвав.

Збуджені господнім словом,

стали свідками безсмертя,

свідками того, що в бога

три століття - се момент.

Може, з божого наказу

сей павук тут сіть мотає,

може, бог мене на свідка

теж для себе зберіга?»

Втім тихенько забриніла

павутина; чорна муха

замоталася в ту сітку,

стала сіпатись, пищать.

І павук прибіг щодуху

і давай мотати живо

павутину і в’язати

мусі крила і лапки.

То прискочить, муху вкусить,

то відскочить, знов мотає;

муха сіпаєсь щосили,

і тріпочесь, і пищить.

«Га, поганий кровопійце,-

мовив старець,- чи на те ти

аж мою найшов яскиню,

щоб і тут життя вбивать?»

І вже руку піднімає,

щоб розшарпать павутину,

увільнити бідну муху,-

та знов думка зупиня.

«Без господнього хотіння

навіть мушка ся не згине;

бог і сьому павукові

дав отсей його талан.

І яке ж я маю право

відбирать йому сю страву,

на котру він своїм робом

таки тяжко працював?»

І він став поклони класти

гаряче почав молиться,

та весь час він, молячися,

чув, як муха, мов дитя,

сіпалась у павутині,

і пищала, і квилила.

Серце в старця тріпоталось,

та рука не піднеслась.

VII

«Цілу ніч гуляв тут вітер,

скиглив по щербатих скелях,

вило море й кам’янії

стіни гризло і товкло.

Цілу ніч страшенний холод

проникав мене до кості,

і немов на божім суді

я тремтів, зубами сік.

Я тремтів, у кут яскині

заховавшись, і тривога

проняла мене, й молитва

не ворушилась в душі.

І я чув себе безсильним,

бідним, хорим, одиноким,

мов дитя, сирітка кругла

без матусі, без вітця.

Бачилось, земля завмерла,

вимерли всі люди в світі,

я один лишивсь остатній

у страховищах отих.

Бачилось, і бог у небі

вмер, один лиш чорний демон

тепер паном у вселенній

і гуляє, і реве.

І я був, мов та пилина,

згублена з порядку світу,

що про неї всім байдуже -

богу, й людям, і чортам.

А тепер заблисло сонце,

щезли демони півночі,

уляглись вітри скажені,

теплотою подиха.

Теплота огріла тіло,

і душа воскресла в тілі,

віднайшла свойого бога

і молитву віднайшла.

Що ж се за крутії дебрі,

у які мій ум заходить?

Сеї теплоти крихітка

в тілі душу виклика!

Так удар кресала іскру

викликає із креміня,

а ся іскра - се пожежа,

жар і блиск, тепло й життя.

Жар, життя, тепло і світло,

разом з тим і смерть, руїна,

і нове життя, й безсмертя -

се душа всесвітня - бог.

Крихта теплоти і світла -

іскра в тілі, у мертвому

душу будить, без тієї

теплоти душі нема.

А в душі розводить ясність,

порив, віру - без тієї

теплоти немає віри,

ані ясності в душі.

А та віра творить чуда,

творить і найвище чудо

над всі чуда - творить бога,

відкрива його для нас.

Бог відкрився нам - от дивно!

Все він відкривався в днину,

у гарячім, теплім краї,

в світлі, в блискавці, в огні.

В реві вихру, в пітьмі ночі,

у ледах, снігах ціпущих

він не відкривавсь нікому.

Бог - се світло і тепло!

Але ж бог - творець усього,

він творець тепла і світла…

Чи творець морозу й леду?

Ні, про се мовчить письмо.

Се тепло - воно за хвилю

в мертвім тілі творить душу,

у душі тій родить віру,

вицвіт віри тої - бог…

Чом не можна би подумать,

що душа, і її віра,

і сам бог - то тільки витвір

тої дрібки теплоти?

Боже, може, гріх так думать?

Але ти ж велів шукати

правди!.. Без твоєї волі

думка не прийде на ум».

Так з думками бився старець

і молився, і томився,

але давнє просвітління

не хотіло вже вернуть.

І він плакав. «Чи на те ж я

тиху келію покинув,

скит відлюдний, щоб аж тута

в путах сумніву скінчить?

VIII

«Що за незвичайні гості

в мою яму заблудили?

Що се за посли і відки

вітер ось мені приніс?

Ті платочки сніжнобілі -

чи це сніг? Але ж не тають!..

Дивний запах з них несеться…

Боже мій, вишневий цвіт!

Цвіт вишневий - тут - в тих скелях!

Де тут вишні на Афоні?

О, скажіть, таємні гості,

повідайте, відки ви?

Запах ваш такий чудовий,

аж до серця він доходить,

в душу сипле насолоду,

чимось рідним навіва.

О, скажіть - ви з України,

із далеких рідних селищ,

що тепер вишневим цвітом

скрізь обсипані стоять?

Чую, чую рідний запах,

і моє стареє серце

грає в грудях! Боже милий,

та невже ж я не забув?

Та невже ж та Україна -

сей квітчастий рай веселий,

се важке, кроваве пекло -

ще для мене не чужа?

Що мені до неї? Важко

їй, небозі, там бороться

з єзуїтами й ляхами,

та не легко ж і мені.

Є своя борба у мене,

та борба, що кождий мусить

сам перевести з собою,

поки іншим помагать.

А чи ж я свої найкращі

думи, і чуття, й змагання

не віддав їй на услугу

в тій великій боротьбі?

Чи ж не був я їй порадник

на непевнім роздорожжі?

Чи не додавав відваги

її втомленим борцям?

Ах, і чи то не ранила

мою душу їх невдяка,

непокірність і зневага,

нетямучість їх тупа?

Чи ж мене не відіпхнуло

їх гордеє недовірство?

Чи я не отряс назавше

пил їх із своїх чобіт?

Так чого ж ви, білі гості,

сиротята веснянії,

тут із вихром заблукали

і свій запах принесли?

Не для мене вже ваш запах!

Не для мене ті далекі

спомини про Україну -

я давно для неї вмер!

Вмер! А чом же серце скаче,

чом же кров живіше б’ється,

думка чайкою літає

над садками рідних сел?

Пігі! Пігі! Цвіти, трави…

Вишні, молоком облиті…

Верби, мов зелені копи…

Дим зо стріх угору в’єсь…

Соловейко на калині

так лящить, аж серцю любо…

Діти бігають… Дівчата

десь співають у садку…

Геть, о геть, далекі гості!

Ви внесли мені тривогу

в пристань тихого спокою,

вир життя в мою труну».

IX

Вечоріє. Тінь довжезна

від скали лягла на море,

а там ген легенькі хвилі

злотом, пурпуром горять.

Із гнізда скального старець

тихо дивиться на море,

з хвиль тих злото-пурпурових

десь мостить далеко шлях.

Шлях мостить у край далекий,

через гори і долини

аж на рідную Вкраїну,

а тим шляхом думи шле.

Шле сердечне привітання

і любов свою, і тугу,

що, здавалося, давно вже

похоронені були.

Аж ось, глянь, тим ясним шляхом

звільна барка надпливає,

бризка золото й пурпура

з-під весел і з-під руля.

Теплий вітерець вечірній

роздуває білий парус,

і пливе, мов лебідь, барка

до Афонської гори.

Чи то братчики вертають,

що ходили в край далекий

на монастирі просити?

Чи то прості гендлярі?

Чи побожні пілігрими,

паломники правовірні,

прибувають на поклони?

Чи то Прота¹⁵ се посли?

Старець прослідив очима

барку, поки за скалою

не сховалась аж у пристань,

як сховалась - він зітхнув.

Знать, привиділись старому

в барці кунтуші козацькі

і шапки червоноверхі -

ні, се, певно, привид був!..

X

Знову ніч, і знову ранок,

і поклони, і молитва,

і в старій душі тривога,

сумніви і неспокій.

Аж нараз почувся стукіт -

на горі хтось, по закону,

каменем о скали стукав,

старець стуком відповів.

І спускається на шнурі

кіш з поживою для нього,

а на дні коша біліє

запечатане письмо.

Затряслись у старця руки:

на письмі слова знайомі,

український той скоропис

і знайомая печать.

«Старцю чесному Івану,

що в Афонській самотині

шлях важкий, тісний верстає,

шлях, показаний Христом,

православні з України,

зібрані у місті Луцьку

на братерськую пораду,

шлють благання і привіт.

Богу дякуєм святому,

що про нас не забуває

і важкії нам спокуси

шле для нашого добра.

Що важкі його удари

нас кують, мов те залізо,

з жужелиці очищають

і гартують, наче сталь.

Богу дякуєм святому

й молитвам тих богомольців,

що тягар хреста на плечі

за братів своїх беруть.

Ласкою його святою

й молитвами богомольців

стоїмо ще твердо в вірі

і не тратимо надій.

Б’ють на нас і явно, й тайно

вороги непримиримі,

напасті, і брехні, й зради

нас підкопують і рвуть.

Відреклись нас сильні світу -

і князі, і воєводи,-

кинули Христове стадо,

[за мамоною біжать.

Наші пастирі духовні

поробилися вовками,

шарпають Христове стадо]

і отруту в душі ллють.

Мов голодний лев пустині,

так ричить у нашім горі

голос лютої наруги:

«Де ваш бог? Де ваша міць?»

Тим-то ми, маленький човник

серед хвиль отих бурхливих,

з молитвами і сльозами

раду радити зійшлись.

Тямлячи слова Христові:

царство боже - труд великий,

і трудівники одні лиш

завойовують його,-

тямлячи твою науку,

що, як пастирі нас зрадять,

треба нам, самому стаду,

про своє спасіння дбать,-

обмірковували разом,

як би нам від сеї бурі

хоч малесеньким оплотом

церков божу захистить.

І прирадили зібрати

в одно огнище всі сили,

щоб велике, спільне діло

поспівало і росло.

І отсе шлемо до тебе,

чесний батьку наш Іване,

своїх братчиків з благанням:

будь ти нашим стерником.

Поверни ти на Вкраїну,

загрівай нас своїм словом,

будь між нами, мов та ватра

у кошарі пастухів.

Ватра, що холодних гріє,

дає світло серед ночі

і лякає злу звірюку,

душі радує живі.

Будь ти нам духовим батьком,

будь нам прикладом високим,

будь молитвою душ наших,

нашим гаслом бойовим.

Поміркуй: тяжкі негоди

насаджають в душах злобу,

ненастаннії наруги,

замуровують уста.

Поміркуй: неправда й кривда,

як та хижая вовчиця

у своїм гнізді смердючім,

родить хижих вовченят.

Поміркуй: лукавство й зради

убивають правдомовність,

а в кого затруте серце,

той отрутою й плює.

Батьку, батьку! Люте горе

вже калічить наші душі;

вовченята, хоч беззубі,

вже повзають серед нас!

Батьку, батьку! Від ударів

гнуться наші чола й спини,

і отрутою страшною

накипає нам душа!

Покажися тут між нами,

як старий борець незламний!

Один вид твій нас, похилих,

напростує, покріпить.

Слухай, рідна Україна,

стара мати-жалібниця,

голосом плачливим кличе

своє любеє дитя.

Врем’я йде на неї люте,

перехресная дорога

перед нею - хто покаже,

яким шляхом їй іти?

Не згордуй же сим благанням!

Поспішай спасати матір!

Може, голос твій і ум твій

все поверне на добро».

А на верхнім боці карти

припис був: «Післанці руські

ждуть на відповідь до завтра,

завтра будуть на скалі».

XI

По печері ходить старець,

хрест до груді притискає,

молитви тихенько шепче

і не думає про лист.

«Хрест - моє добро єдине,

хрест - одна моя надія,

хрест - одно моє страждання,

одинока вітчина.

Все, що поза ним,- омана

і чортячая спокуса;

лиш один тут шлях правдивий

і спасенний - шлях хреста.

Що сей лист і що сей голос?

До кого? До старця Йвана.

Старця Йвана вже немає,

він умер, умер для всіх.

Що мені до України?

Хай рятується, як знає,-

а мені коли б самому

дотиснуться до Христа.

Адже я слабий і грішний!

Я не світоч, не месія,

їх від згуби не відкуплю,

сам із ними пропаду.

Ні, не зраджу свого бога,

не зламаю заповіту

і ярмо хреста отсього

до могили донесу.

Близько вже. Мабуть, для того

б’є на мене вал остатній

і остатня часть дороги

так болюща і важка.

Вже недовго. Боже! Боже!

Облегши мені тягар мій!

Просвіти остатню стежку,

що мов губиться у млі!»

Усю ніч молився старець,

обливав лице сльозами,

до хреста старечі груди,

мов до матері, тулив.

Він ридав, шептав і кликав,

та було довкола темно

і в душі страшенно темно

і просвітлення не йшло.

А коли воскресло сонце,

він сидів і ждав тривожно,

поки камінь загуркоче,

голос ізгори озвесь.

Ось гуркоче глухо камінь,

старець разом стрепенувся,

та рука не простяглася,

він на знак не відізвавсь.

«Старче Йване! Старче Йване!» -

кличе голос, і здається,

що се крик тривоги, болю,

що рятунку просить він.

«Старче Йване! Старче Иване!

Се посланці з України,

се твої убогі діти.

Старче Йване, відізвись!»

Старець слухав, дух заперши,

його ухо жадно ссало

український любий голос,

але він не відізвавсь.

«Старче Йване! Старче Йване!» -

довго кликали посланці,

а внизу лиш море вило,

та не відізвавсь Іван.

XII

Вечоріє. Наче сизий

килим, тінь лягла на море,

а з-поза гори проміння

скісно в морі порина.

Золотистий шлях простягся

від тих морських хвиль рухливих

до верха гори Афона,

під скалою море гра.

У печері в самім вході

згорблений сидить пустинник

і письмо раз в раз читає

і сльозами полива.

«Слухай, рідна Україна,

стара мати-жалібниця,

голосом плачливим кличе

своє любеє дитя».

«Любеє, нема що мовить!

Що в найтяжчую годину,

в непрозору, люту скруту

свою матір покида!

Що в засліпленні безумнім

сам лише спастися хоче,

а братів тривожних, бідних

без поради покида!

І яке ж ти маєш право,

черепино недобита,

про своє спасення дбати

там, де гине міліон?

Чи забув слова Христові:

«Добрий пастир власну душу

віддає за своє стадо?»

Ти хіба не пастир їх?

Чи забув слова Христові:

«Хто рече: кохаю бога,

а не порятує брата,-

той брехню на душу взяв»?

Адже ж за всі душі тії,

що там впадуть у зневірі,

а ти б піддержав їх, в тебе

бог рахунку зажада.

Адже ж ті твої чернечі

горді мрії про спасення

тут, далеко від спокуси,-

се ж спокуса, гріх тяжкий.

Се не божий шлях верстаєш,

а дияволові служиш,

майстру гордощів, що богу

рівним бути забажав.

Се не божий шлях! Таж навіть

якби в рай ти так дістався,

а твій рідний край і люд твій

на загибель би пішов -

адже ж рай тоді для тебе

пеклом стане! Сама думка:

«Я міг їх порятувати!» -

тобі з неба зробить ад!»

І смертельная тривога

зціпила старече серце

і заперла дух у груді,

зимний піт лице покрив.

Він зирнув на синє море,

де рубцем золототканим

зарисовувався обрис

від Афонської гори.

Глянь, з Афонської затоки

звільна барка випливає,

із отіненого плаю

ген на сонячний біжить.

Турчин баркою кермує,

в барці кунтуші козацькі

і шапки червоноверхі,

бризка золото з весел.

Ах, посланці з України!

В старця серце стрепенулось,

і в тривозі, і в нестямі

худі руки він простяг.

«Стійте! Стійте! Заверніться!

Я живу ще! По-старому

ще кохаю Україну,

решту їй життя віддам!

Стійте! Стійте! Заверніться!»

Та дарма! Не чують крику.

І по хвилях золотистих

барка геть пливе й пливе.

І ламає руки старець,

і болюче серце тисне,

і перед хрестом на камінь

він кидається лицем.

«О розп’ятий! Ти ж лишив нам

заповіт отой найвищий:

свого ближнього любити,

за рідню життя віддать!

О розп’ятий! Глянь на мене!

О, не дай мені пропасти

у безодні мук, розпуки,

у зневір’я глибині!

Дай мені братів любити

і для них життя віддати!

Дай мені ще раз поглянуть

на свій любий, рідний край!

Глянь, отсе остатня нитка,

що мене тягла до праці!

О, не дай же їй порваться!

Заверни її сюди!

О, зішли противний вітер!

Підійми грізную хвилю!

Або дай мені злетіти,

мов пташині, зі скали!

Ти ж благий і всемогущий!

О, коли моя молитва,

і моє мовчання, й труди,

і всі подвиги, й весь піст

мали хоч зерно заслуги,

хоч пилиночку значіння,

то я радо, о розп’ятий,

все без жалощів віддам.

Все віддам, готов, як грішник,

Вічно у смолі кипіти -

лиш тепер зроби для мене

чудо: барку заверни!

Або дай мені до неї

відси птахом долетіти,

або збігти, мов по кладці,

по промінню золотім.

Ох, таж ти, малим ще бувши,

бігав з храму по промінню

і по морю серед бурі,

мов по суші, ти ходив.

Дай, о дай мені се чудо!

Лиш одно, на сю хвилину!

Не лишай мене в розпуці,

мов стривожене дитя!»

Так моливсь Іван Вишенський,

хрест щосили тис до груді -

і нараз почув, як дивна

пільга біль його втиша.

Легко-легко так зробилось,

щезла дикая тривога,

ясна певність розлилася

у обновленій душі.

Ясна певність, що послухав

бог отсе його благання,

що настала хвиля чуда -

просвітління надійшло.

Те, чого він ждав так довго,

обдало його, мов легіт,

мов гармонія безмежна,

райські пахощі святі.

І він радісно піднявся,

і перехрестився тричі,

і благословив промінний

шлях, що скісно в море йшов.

Він нічого вже не бачив,

тільки шлях той золотистий

і ту барку ген на морі -

і ступив і тихо щез.

А в печері пустельницькій

тільки білий хрест лишився,

мов скелет всіх мрій, ілюзій,

і невпинний моря шум.

НА СВЯТОЮРСЬКІЙ ГОРІ

Д[ня] 30 жовтня 1655

Присвячено Миколі В. Лисенкові

I

Сонце хилиться, на львівські

мури скоса позира,

та в його промінні сяє

святоюрськая гора.

А по ній, мов чорні плями,

чорні згарища стирчать,

і край шляху верб безлистих

бовваніє довгий ряд.

Серед згарищ білі шатра

тиснуться з усіх боків,

наче білі печериці

з-під обпалених пеньків.

Поміж шатрами купками

походжають козаки,

блискотять до сонця списи

і червонії шапки.

Де-де в шатрах чути стогін,

де-де пісня залуна,

брязк бандури, крик сторожі

та гукання чабана.

З святоюрської дзвіниці

на вечерню вдарив дзвін -

гнуться голови козачі,

богу віддають поклін.

А внизу на львівських вежах

інші дзвони на той гук

відгукнулись, наче голос

полетів із рук до рук.

А при церкві святоюрській,

на саміському шпилі,

край шатра під грубим дубом

товариство при столі.

Тут Богдан, козацький батько,

і полковників аж п’ять,

і Іван Виговський, писар,

розмовляючи, сидять.

Праворуч гетьмана гості,

королівськії посли,

що від Яна Казимира

подарунки принесли.

То колишній кум гетьманів,

Любовицький, що колись

гостював у Чигирині,

поки війни ті знялись.

Обік нього ще пан Грондський

бистрим оком, наче щур,

огляда козацькі сили

і немудрий львівський мур.

Стихли дзвони святоюрські,

писар кубки налива,

і заслухались присутні

на гетьманськії слова.

II

«Пане куме Любовицький,-

мовив, хмурячись, Богдан,-

чарку! За стару знайомість!

Поки піниться сей збан!

Мовиш, що король аж плакав,

пишучи оці листи?

Так його болять нещастя

України, мовиш ти?

Випий! Плакав? Єзуїти

люблять плакать, та сей плач

іншим палить душу й тіло…

Випий, куме, і пробач

сі слова! Говориш, буцім

признавав король і сам,

що обіцював багато,

не сповнив нічого нам?

Так чого ж тепер ще хоче?

Чом на нас він наріка,

буцім з нашої провини

крові поплила ріка?

Буцімто Річ Посполиту

підкопали ми одні

і в величну ту будову

люті вкинули огні?

Пане куме Любовицький,

я шаную маєстат,

та король, що так говорить,

сам є маєстату кат.

Бо його слова найперші

задають брехню кінцю,

бо ж він зна, що не з добра ми

зачали війну оцю,

що терпіли ми знущання

від панів предовгий час,

що нас хлопами взивали,

канчуками сікли нас,

забирали нашу працю,

зневажали нам жінок,

не пускали нас до церкви,

а гонили у шинок,

що хати палили вбогі

і рубали нам садки,

пан із паном посвариться -

терплять горе козаки.

Навіть в душі нам залізти

забажали накінці,

віру змінюють, що наші

в ній жили діди й вітці.

«Туркогреками» нас лають,

замикають нам церкви…

Православний - нехрещений

і невінчаний живи!

Ще й біскупів-святокупів

шлють, щоб брали нас за чуб,

унією називають

силуваний з Римом шлюб…

Сто сот громів, пане куме!

Тут не стало нам терпцю…

На погибель живодерам!

Випий, куме, ще й оцю!

III

Пише нам король: «Свідчуся

ранами Христа й хрестом,

що бажав я все сповнити,

як прирік вам, та не міг».

Ха-ха-ха! Король хрестом нам

клявсь, а чорт махнув хвостом

і змазав ту клятву! Знаю,

знаю тих чортів усіх!

Мовиш, куме, що на сеймі

промовляв король за нас,

натякав на наші кривди,

вказував направи час -

та шляхетство закричало,

та магнати заревли,

та підплаченії ними

і підпоєні посли

королеві лютим гвалтом

добалакать не дали…

Вірю сьому. Та що з того?

Що тепер робити вам?

Як король ваш - віхоть, що ж є

за ціна його словам?

Пощо з ним нам умовляться,

бога клятвами дрочить,

коли в сеймі йому навіть

мови не дадуть скінчить?

Сам скажи, мій куме: що нам

трактувати з помелом?

Годі вже вам нас водити,

як ту кітку за стеблом!

Як захочемо правдивий

із ляхами мати мир,

знайдемо панів, що в Польщі

старші, ніж Ян Казимир.

Але се не швидко буде!

Поки стане нам шаблюк

і пищалі семип’ядні

не впадуть із наших рук,

поти йтиме на Вкраїні

чортів танець навзавід,

аж козацький або лядський

до останку згине рід.

Плакав ваш король? Най плаче,

як не вміє ради дать!

Не над нами, над собою

він повинен би ридать.

І отсю Річ Посполиту

най оплакує! Най зна:

бачила страшні події,

гірших ще діжде вона!

То не спис козацький рану

їй глибокую завдав,

то лиш тріснув струп поганий,

що віддавна набирав.

Як тепер його не витнуть

і не згоять - м’ясо й кість

він розточить і все тіло

і життя все ваше з’їсть.

Трохи витяли ми струпа -

тих бутних короленят

Вишневецьких, Конецпольських,

Калиновських, як їх звать…

Варті ми за се від Польщі

надгороди, а не кар…

О, бо доки тут їх панства,

то й кінця не буде чвар.

Щоб я був лихим пророком,

та спімніть мої слова:

коли з сеї хуртовини

вийде Польща ще жива

і як силою магнати

в гріб її не покладуть,

то самі її сусідам

на поталу продадуть.

IV

Пане куме Любовицький,

випиймо по чарці ще!

Щире серце гріє чарка,

а нещире най пече!

Мовиш: «Киньмо звади й свари,

все, що роз’єднало нас,

вимажімо з серця пам’ять

давніх кривд, гірких ураз!

Вольні з вольними, в любові,

як брат з братом, з другом друг,

рука в руку, межа в межу,

у двох тілах один дух…»

Гарні се слова, їй-богу!

Проникають в кров і кість.

Сам старий Сильвестер Косів

чутливіших не повість.

Пане куме мій, ти мудра,

дуже вчена голова,

та мене за дурня маєш,

турчачи такі слова.

Добре знаєш, се принада,

свіжий, так сказать, хробак,

щоб по нім козацька щука

зачепилась вам на гак.

Куме-куме! Не треплися!

Не кленись та не молись!

Слухай радше приповідки,

що малим я чув колись.

V

Був собі колись господар,

мав і поле, і садок,

гарну хату, і худобу,

пчіл чимало колодок,

жінку добру, челядь вірну,

дещо грошей під ключем,

так що завиділи люди,

називали багачем.

Був у нього вуж домашній,

що нікого не кусав

і свобідно всюди лазив:

уночі корови ссав,

а на день йому господар

від нетямної пори

ставив молоко солодке

у мисчині край нори.

Вуж сей - то було хазяйське

щастя: і з роси й з води

в двір плило добро, сторичний

плід давали всі труди.

Пречудово скот плекався,

всім на диво родив хліб,

родив сад, роїлись пчоли,

мов лопатою хто гріб

до двора достатки всякі,

а нещастя відвертав:

град у всім селі збив поле,

при його границі став;

пошесть там не зазирала

ні до хат, ні до хліва,

обминала двір пожежа,

поле сарана й мишва.

VI

Аж ось скоїлося лихо!

Хлопчик був у хаті тій,

син господарю, плазунчик,

батьків любчик і пестій.

От раз мати на снідання

для коханого синка

на долівці положила

у мисчині молока.

Хлопчик їсть і розливає,

от звичайно, як дитя;

запах молока привабив

і вужа з його кута.

Він приповз і став хлептати

молоко, але в гніві

хлопчик бац! вужа ударив

ложкою по голові.

Вуж не привичний до бійки,

звився грізно, засичав

і, мов блискавка, дитину

ядовитим зубом втяв.

Зверещав страшенно хлопчик;

батько зо страхом прибіг,

зараз зрозумів, що сталось,

та порадити не міг.

За вужем в скаженій злості

кинувся, хотів убить,

та вуж, бачачи погрозу,

в яму криється в ту мить.

З буком надбіга господар,

вуж у ямі майже ввесь,

тільки хвіст іще знадвору

спішно в яму волочесь.

Не міркуючи багато,

люто вдарив чоловік,

і вужеві-небораці

до крихітки хвіст відсік.

Та біди тим не поправив:

від отруйного жала

до доби його дитина

богу духа віддала.

VII

Сумував страшенно батько

і ходив зовсім недуж,

та в норі своїй від рани

мучився не менше й вуж.

А хоч рана й загоїлась,

він, безхвостий, нездоров,

відцурався хати, стайні,

і подвір’я, і коров.

Та з ним разом давнє щастя

улетіло зо двора:

ниви витовк град уліті,

висушила степ жара,

хижа гусінь сад об’їла,

від зарази скот попух,

в хату слабість загостила,

мов повіяв смерті дух.

Що робити? Рада в раду:

до ворожки вдався він,

чи не скаже, що за ворог

є причиною тих змін?

Поворожила ворожка

на бобах чи на зірках

та й говорить: «Сам ти, друже,

сам біду на себе стяг.

Був приятель в тебе щирий,

що від зла тебе стеріг,

але першої образи

ти стерпіть йому не міг.

Ти його зневажив тяжко,

тяжко гнівається він,-

ну, а гнів його, мій друже,

се причина всіх відмін.

І нема тобі рятунку,

пропадеш увесь дотла,

доки в вуглі твого дому

гнів той, мов огонь, пала.

Лиш одна тобі порада:

всьому гніву дати стрим

і перепроситься щиро

із приятелем старим».

VIII

От тепер згадав господар,

як немудро се вчинив,

що в безумному розпалі

так вужа він поранив.

І подумав: «Конче треба

знов перепроситься з ним,

бо погине вся худоба,

все добро піде, як дим».

Мовив жінці: «А постав-но

край нори вужеві знов

молока, а чей, вернув би,

знов у дім наш, до коров».

І поставила хазяйка

у мисчині молока,

та вуж виповзе, наїсться

і до ями знов тіка.

А господарю щоднини

гірше й гірше, хоч умри!

От він раз вужа підглянув,

як той повз собі з нори.

І говорить: «Вужу любий!

Що се враз на нас зайшло?

Чи ж то сердитись нам треба?

Забуваймо гнів і зло!

Що минуло, те пропало,

хоч і як нам допекло;

жиймо, як жили давніше,

щоб знов добре нам було».

Вуж на се відмовив: «Годі!

Що було, те загуло,

Але як забути горе,

що по серці нам пройшло?

Адже ж ти коли згадаєш,

що твій син в землі гниє,

то рука свербить, щоб тім’я

розторощити моє.

А і я, коли погляну

на відсічений свій хвіст,

то отруйним зубом в тебе

вгризся б, так лютує злість.

Ти скажи: як нам єднатись?

Як тобі був любий син,

так мені мій хвіст. Даремно

тут шукать причин, провин.

Не навернеться до мене

твоє серце, ні моє

не навернеться до тебе,

поки пам’ять в нас жиє.

То найкраще нам розстаться…

Ти собі в своїм дворі

жий без мене, я без тебе

проживу в своїй норі».

IX

Пане куме Любовицький,

ти розумна голова,

то ти, певно, й без пояснень

зрозумів отсі слова.

Сей господар - ваша Польща,

а той вуж - то козаки,

що на межах Польщі сікли

бусурманськії карки,

що товклись поза пороги,

шибались на море, в Крим,

в очі хану і султану

дмухали пожарів дим.

І жилось тоді не згірше:

розживавсь багатством лях

за козацькими плечима,

а козак в степах, полях

був свобідний і крихітку

ссав отого молока,

що напрятать, зберігати

помогла його рука.

Та зчинилась сварка. Годі

тут шукать причин, провин;

нас боліло й вас боліло,

вам згиб син і нам згиб син.

Ну, скажи, як нам єднатись?

як забути давнє зло,

що кровавою межею

вам по серці перейшло?

Як примусить до кохання

серце, що в нім в’ється гад?

Відки взять душі довір’я,

що зазнала стільки зрад?

Ні, мій куме! Краще чисто

розмежуймося як слід:

вам хай буде ваша Польща,

Україну нам лишіть.

Ви собі пануйте в себе

на вині та на меду;

ми, як бог дасть, будем пхати

і без вас свою біду.

Так мине сто літ чи двісті,

наші рани заживуть,

спомини всіх кривд і сварок

у непам’ять попливуть,

замість зрад, і звад, і сварок

набереться скарб новий

згідних ділань, спільних змагань

і сусідської любви,

пройдемо велику школу,

та не єзуїтську, ні! -

запануєм кождий в себе,

станем розумом міцні,

отоді - коли вчасніше

ваша Польща не згорить -

час настане, любий куме,

про єднання говорить.

X

Морщиш брови? Зціпив зуби?

Дрож тобою потряса?

Мовиш: «Поки сонце зійде,

очі вижере роса?»

Се можливе! Та признайся,

чи не правду я кажу?

Єдність се - кленусь устами,

а ніж в пазусі держу?

Єдність се, що ти говориш

про братерство і любов,

і про сльози королівські,

про пролиту марно кров,

і про те, що час позбутись

нам незгоди й лютих чвар,-

а ти сам, я добре знаю,

завтра їдеш до татар,

будеш хана намовляти,

підкупляти мурзаків,

щоб напали на Вкраїну

воювати козаків?..

Ти поблід? Тремтиш? Не бійся!

Знаю, добре знаю вас!

Се є школа єзуїтська!

Та чи ж се єднання час?

Знаю добре: в тій саміській

пазусі, де ти привіз

королівський лист до мене,

повний клятв, упімнень, сліз,

є ще другий королівський

лист - до хана, у котрім

заклина його, щоб зараз

впав на мене, наче грім,

щоб поміг йому козацьких

розтолочити гадюк…

Не тремти, мій куме! Ну-ко,

ще раз чарочку до рук!

На розстання! Їдь щасливо!

Кланяйсь хану й мурзакам!

Та скажи, що коней треба

й дамасценок козакам.

Тож, коли сього замного

в них, а власних їм голов

не шкода, хай прибувають.

Ну, досить! Бувай здоров!»

______________

КОМЕНТАРІ

До третього тому входять поезії збірок «Із днів журби» (1900), «Semper tiro» (1906), «Давнє й нове» (1911, за вийнятком творів із збірки «Мій Ізмарагд»), «Із літ моєї молодості» (1914), а також вірші 1900-1916 рр., що були опубліковані лише в періодичних виданнях за життя поета чи залишилися в рукописах і з різних причин не ввійшли до збірок.

ІЗ ДНІВ ЖУРБИ

Збірка вийшла під назвою «Із днів журби. Поезії Івана Франка», Львів, Накладом автора, 1900 р. Подається за цим виданням. Збірка складається із трьох ліричних циклів - «Із днів журби», «Спомини», «В плен-ері» та двох поем - «Іван Вишенський» і «На Святоюрській горі».

ІЗ ДНІВ ЖУРБИ

I. «День і ніч сердитий вітер…», II. «В парку є одна стежина…», III. У парку. Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1900, кн. 2, с. 118-119, у поетичному циклі «Із днів журби» за підписом Марко В-а.

«Літературно-науковий вісник» - художній, науковий і публіцистичний журнал. У період, коли до його редакції входив І. Франко (1898-1906), журнал мав демократичне спрямування.

Се Кальварія моя… - Тут у переносному значенні образ заспокоєння й душевного примирення. Кальварія - містечко в Галичині, місце прощі.

IV. «Коли часом в важкій задумі…». Вперше надруковано у кн.: «Із днів журби», с. 6.

V. «Де я не йду, що не почну…». Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1900, кн. 2, с. 119, у циклі «Із днів журби». Підпис: Марко В-а.

VI. «Не можу забути!..». Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1898, кн. 7, с. 71, під рубрикою «Із поезій Марка В.». Зберігся автограф вірша в циклі «Із поезій Марка Ворони», ідентичний із текстом збірки (Інститут літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР, відділ рукописів, ф. 3, № 276).¹⁶

VII. «Вже три роки я збираюсь…», VIII. «Безсилля, ах! Яка страшная мука!..», IX. «Недовго жив я ще, лиш сорок літ…», X. «І знов рефлексії! Та цур же їм!..», XI. «Я поборов себе, з корінням вирвав з серця…», XII. «З усіх солодких, любих слів…». Вперше надруковано у кн.: «Із днів журби», с. 9-19.

СПОМИНИ

I. «Я згадую минулеє життя...», II. «Заким умре ще в серці творча сила...», III. «О, бо і я зазнав раз щось такого...», IV. «П'ятнадцять літ минуло. По важкій...», V. «Маленький хутір серед лук і нив...», VI. «В село ходив. Душа щемить і досі...», VII. «Ось панський двір. На згір’ю край села...», VIII. «Найгірше я людей боявсь тоді...», IX. «Привіт тобі, мій друже вірний, гаю...», X. «Розмова в лісі», XI. «Я побачив її - не в зеленім садку...», XII. «Я не скінчу тебе, моя убога пісне...». Вперше надруковано у кн.: «Із днів журби», с. 23-43.

В ПЛЕН-ЕРІ

I. «Мамо-природо!..». Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1899, кн. 1, с. 1-5.

II. «По коверці пурпуровім…». Вперше надруковано у кн.: «Із днів журби», с. 52-53.

III. «Ходить вітер по житі…». Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1898, кн. 7, с. 71-72, під заголовком «Із поезій Марка В.». Зберігся автограф вірша в циклі «Із поезій Марка Ворони» (ф. 3, № 276) без істотних розходжень із текстом збірки.

IV. «Суне, суне чорна хмара…», V. «У долині село лежить…», VI. «Ой ідуть-ідуть тумани…». Вперше надруковано у кн.: «Із днів журби», с. 56-58.

VII. «Над великою рікою…». Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1900, кн. 2, с 119-120, у циклі «Із днів журби». Підпис: Марко В-а.

VIII. «Дрімають села. Ясно ще…», IX. «Ніч. Довкола тихо, мертво…», X. Школа поета. (За Ібсеном). Вперше надруковано у кн.: «Із днів журби», с. 61-69. Останній вірш є вільним перекладом поезії Г. Ібсена «Сила спогаду».

ІВАН ВИШЕНСЬКИЙ

Вперше надруковано у кн.: «Із днів журби», с. 73-108.

Задум поеми виник у І. Франка в зв’язку з дослідженням життя і творчості українського письменника XVI-XVII ст. Івана Вишенського. Про видатного полеміста Франко написав ряд робіт, серед них велику монографію «Іван Вишенський і його твори» (1895).

Пізніше поему надруковано з незначними поправками у збірнику «На вічну пам’ять Котляревському», К., 1904, с. 46-62.

У 1911 р. І. Франко надрукував поему у кн.: «Іван Вишенський» (Універсальна бібліотека, ч. 10, Львів). Крім передмови і самої поеми, у книжці вміщено переклад твору І. Вишенського «Обличеніє диявола-миродержця» під назвою «Лови сього світу», а також статтю «Іван Вишенський, його час і письменницька діяльність».

Прот, Ватопед, Есфігмену, Ксеропотаму, Зографу, Павлю, Іверон - назви афонських монастирів.

…Православні з України, зібрані у місті Луцьку… - йдеться про зібрання в Луцьку 1621 р. православних українців, на якому було ухвалено просити Івана Вишенського повернутись з Афону на Україну для захисту православ’я від католицької шляхетсько-польської експансії.

НА СВЯТОЮРСЬКІЙ ГОРІ

Д[ня] 30 жовтня 1655

Вперше надруковано у кн.: «Із днів журби», с. 111-127.

Святоюрська гора - гора у Львові, на якій збудовано кафедральний собор св. Юра (XVIII ст.).

Грондський, Любовицький - посли від польського короля Яна Казимира до Богдана Хмельницького.

Калиновський Мартин (р. н. невід.- 1652) - польський магнат, коронний гетьман, взятий козаками Хмельницького в полон під Корсунем 1648 р.

Косов Сильвестр (р. н. невід.- 1657) - український церковний діяч і письменник, митрополит київський (1647-1657). Противник Брестської церковної унії 1596 р., відомий реакційними виступами проти возз’єднання України з Росією.

______________

Франко І. Я.

ІЗ ДНІВ ЖУРБИ

збірка поезій

041

Друкований текст для вичитування взято з:

Іван Франко. Зібрання творів у п’ятидесяти томах.

т. 3. Поезія. Київ, «Наукова думка», 1976.

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Більшість електронних текстів взято з сайту https://www.i-franko.name/

© Остаточне вичитування, форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2020

© Електронна бібліотека

класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2020

¹ - Третій том 50-ти томного видання творів Івана Франка ми розбили на п’ять частин. Це зроблено для зручності завантаження книги. Прим. «Відкрита книга».

² - Що таке? (франц.).- Ред.

³ - Але чому? (франц.).- Ред.

⁴ - Але ж це підло! Це жахливо! (франц.).- Ред.

⁵ - Облиште! О, боже мій! Але за що? Це ганебно! (франц.).- Ред.

⁶ - Але як? Бити жінок! (франц.).- Ред.

⁷ - Залиште їх! (франц.).- Ред.

⁸ - Ах, який народ, господи! Це настерпно! А вони все терплять, вони коряться, бідолахи! (франц.).- Ред.

⁹ - Але бити їх! (франц.).- Ред.

¹⁰ - Це жорстоко! Це ганебно! (франц.).- Ред.

¹¹ - Хто ви? Студент? (франц.).- Ред.

¹² - Ходіть же (франц.).- Ред.

¹³ - Ах, який народ! Яка країна! Чи розумієте ви по-французьки? (франц.).- Ред.

¹⁴ - Пора бурхливих поривів («Бурі й натиску») (нім.).- Ред.

¹⁵ - Прот - найстарший над цілою чернечою республікою на Афоні.

¹⁶ - Далі у примітках вказується тільки номер фонду та одиниці збереження.