Франко І. Я.

МІЙ ІЗМАРАГД

Том 2

зібрання творів

у 50-ти томах.

Частина 3¹

ПЕРЕДМОВА

«Ізмарагдом» звався в старій Русі збірник статей та притч, почасти оригінальних, а почасти повибираних із грецьких писань отців церкви, підібраних так, щоби цілість становила неначе повний курс практичної християнської моралі.

Мені давно хотілося написати подібну книжку - тою мовою, яка на теперішнє покоління повинна робити враження, багато дечим подібне до того, яке на старих русинів робила мова церковна,- то значить, мовою поезії. В поетичній формі я бажав подати сучасному руському читачеві ряд оповідань, притч, рефлексій і інших проявів чуття та фантазії, котрих теми черпані з різних джерел, домашніх і чужих, східних і західних, та котрі, проте, в’язались би в одну органічну цілість не якоюсь одною тенденцією, не одною догмою релігійною чи естетичною, а тільки спільним діапазоном морального чуття і темпераменту, через який пройшли, поки вилилися в ту форму.

Блукаючи по різних стежках всесвітньої історії та літератури, я здавна збирав потрохи або намічував собі для пізнішого вжитку поодинокі камінчики, придатні для моєї будови; найдавніші причинки, поміщені в отсій книжці, мають уже 15 літ. Та тільки в останнім часі тяжка слабість, що зробила мене на пару місяців неспосібним до іншої праці, дала мені змогу понаписувати найбільшу часть того, що тут надруковано. Значна часть поміщених тут віршів - то правдиві Schmerzenskinder.² Я писав їх в темній кімнаті, з зажмуреними, болючими очима.

Може, сей мій фізичний і духовний стан відбився й на фізіономії сеї книжки. В хоробі чоловік потребує, щоби з ним обходилися м’яко, лагідно, та й сам робиться м’яким, та лагідним, та толерантним. Його обхапує глибоке, ніжне чуття, бажання любити, дякувати когось, тулитися до когось з довір’ям, як дитина до батька. Не знаю, наскільки ясно відбилося те чуття в отсій книжці, та знаю, що я бажав зробити її книжкою наскрізь моральною.

Певна річ, моя моральність значно відмінна від тої катехитичної, догматичної моралі, що у нас видається за одиноку християнську. Та я певний, що в основі своїй вона далеко більше зближена до моральності всіх тих великих учителів людськості, «ищущих царствія божія и правди єго», ніж колінопреклонна, поклонобийна та черствосердна моральність багатьох стовпів церкви, покликаних та непокликаних оборонців релігії. Та я не хочу вдаватися з ними в спори. Храм моєї Матері-Музи занадто святий, щоби робити з нього підсіння перекупок. А поміщені дальше твори, що виплили з мойого морального чуття,- правдива поезія мусить бути завсіди моральною, бо джерело обох одне й те саме,- нехай говорять самі за себе. Коли вони не зуміють досить ясно висказати того, що в мене було на душі при їх складанні, в такім разі, любий читачу, кинь отсю книжку набік, як недоладну, безталановиту мазанину. Не серце було порожнє та черстве при її складанні, а тільки снаги не стало вилити словами те, що було на серці.

Не показую при поодиноких віршах джерел, відки їх узято. Майже нічого тут нема, що можна би вважати перекладом. Обік оригінального, є тут чимало й такого, де на чужу основу я накладав свої власні узори. А відки взято сю основу і кого й де «наслідувано», се лишаю цікавості тих критиків сього і будущого віку, котрі не будуть мати і вміти що кращого робити, як віднаходити «джерела», з яких котрий поет черпав своє вітхнення. Гай, гай! Ті джерела сотки, тисячі літ отворені і доступні кождому, і здоровому оку й шукати їх недалеко.

А тобі, любий брате чи люба сестро, що читатимеш оті рядки, «не мудрствуя лукаво», бажаю того душевного супокою, того м’якого, ніжного, щирого настрою, який знаходив я, складаючи серед болю і тяжкої гризоти оті прості, часто скорбні, іноді, може, сухо навчаючі та моралізаторські вірші. Коли з них упаде в твою душу хоч крапля доброти, лагідності, толеранції не тільки для підмінних поглядів і вірувань, але навіть для людських блудів, і похибок, і прогріхів, то не даремна буде моя праця […].

Староруський автор не без розмислу назвав свою збірку «Ізмарагдом». Він, очевидно, вірив в те, що кажеться про сей камінь у звіснім апокрифічнім сказанію: «Измарагдъ свѣтел єсть, яко и лице человѣче видѣти въ немъ яко въ зерцалѣ». Отсими простими словами висказано й моє найвище бажання як писателя і поета: щоб моє слово було ясне і щоби в ньому, як в дзеркалі, виднілося людське, щиролюдське лице.

Львів, д[ня] 15 падолиста 1897.

I. ПОКЛОНИ

I. ПОЕТ МОВИТЬ:

Вниз котиться мій віз. Пов’яли квіти,

Літа на душу накладають пута.

Вже не мені в нові світи летіти!

Війну з життям програв я, любі діти!

Cosa perduta!³

З яким же запалом я йшов до бою!

Як рвалася вперед душа вітхнута!

Горіло серце чистою любвою!..

І що ж здобув? Лишив що за собою?

Cosa perduta!

Не дав мороз моїм листкам розвиться,

Квітки мої побила буря люта!

Не довелось геройським боєм биться,

Ламаться звільна мусив, ржею вкриться -

Cosa perduta!

З дрібних шпигань мої повстали рани,

Частками жерла моє серце скрута…

Я й сам не знав, де ті мої тирани?

З дрібних огнив сплелись мої кайдани!

Cosa perduta!

Україно, моя сердечна нене!

Не лай мене, стражденна, незабута,

Що не дало моє життя злиденне

Того, що ждати ти могла від мене!

Cosa perduta!

II. УКРАЇНА МОВИТЬ:

Мій синку, ти би менш балакав,

Сам над собою менше плакав,

На долю менше нарікав!

На шлях тернистий сам подався

І цупко по тернах подрався,-

Чого ж ти іншого чекав?

Сам знав, що гола я і вбога,

І до мойого ти порога

Прийшов, захтів служить мені.

Ну, в мене слугам плати скупо,

А нарікать на мене глупо…

Просила я тебе чи ні?

І що тобі за кривда сталась?

Що підняли на тебе галас:

«Не любить Русі він ні раз!»

Наплюй! Я, синку, ліпше знаю

Всю ту патріотичну зграю

Й ціну її любовних фраз.

Що проживеш весь вік убого?

Значить, не вкрав ніщо ні в кого,

А чесно працював на хліб.

Та й те подумай ще, будь ласка:

Твойого я найкраща частка

З тобою враз не ляже в гріб.

III. РЕФЛЕКСІЯ

Важке ярмо твоє, мій рідний краю,

Не легкий твій тягар!

Мов під хрестом, отсе під ним я упадаю

З батьківської руки твоєї допиваю

Затроєний пугар.

Благословлю тебе! Чи ждать тобі ще треба

Поваги й блиску від будущини,

Чи ні,- одного лиш тобі благаю з неба,

Щоб з горя й голоду не бігли геть від тебе

Твої найкращії сини.

Щоб сіячів твоїх їх власне покоління

На глум не брало і на сміх.

Щоб монументом їх не було те каміння,

Яким в відплату за плодючеє насіння

Ще при житті обкидувано їх.

IV. СІДОГЛАВОМУ

Ти, брате, любиш Русь,

Я ж не люблю, сарака!

Ти, брате, патріот,

А я собі собака.

Ти, брате, любиш Русь,

Як хліб і кусень сала,-

Я ж гавкаю раз в раз,

Щоби вона не спала.

Ти, брате, любиш Русь,

Як любиш добре пиво,-

Я ж не люблю, як жнець

Не любить спеки в жниво.

Ти, брате, любиш Русь

За те, що гарно вбрана,-

Я ж не люблю, як раб

Не любить свого пана.

Бо твій патріотизм -

Празнична одежина,

А мій - то труд важкий,

Гарячка невдержима.

Ти любиш в ній князів,

Гетьмання, панування,-

Мене ж болить її

Відвічнеє страждання.

Ти любиш Русь, за те

Тобі і честь, і шана,

У мене ж тая Русь -

Кривава в серці рана.

Ти, брате, любиш Русь,

Як дім, воли, корови,-

Я ж не люблю її

З надмірної любови.

V. ЯКБИ…

Якби само великеє страждання

Могло тебе, Вкраїно, відкупити,-

Було б твоє велике панування,

Нікому б ти не мусила вступити.

Якби могучість, щастя і свобода

Відмірялись по мірі крові й сліз,

Пролитих з серця і з очей народа,-

То хто б з тобою супірництво зніс?

О горе, мамо! Воля, слава, сила

Відмірюються мірою борби!

Лиш в кого праця потом скрань зросила,

Наверх той виб’єсь з темної юрби.

Та праці тої, мамо, в нас так мало!

Лежить облогом лан широкий твій,

А кілька нас всю силу спрацювало,

Щоб жить, без дяки, в каторзі чужій!

VI. ДЕКАДЕНТ

(В. Щуратові)

Я декадент? Се новина для мене!

Ти взяв один з мого життя момент,

І слово темне підшукав та вчене,

І Русі возвістив: «Ось декадент!»

Що в моїй пісні біль, і жаль, і туга -

Се лиш тому, що склалось так життя.

Та є в ній, брате мій, ще нута друга:

Надія, воля, радісне чуття.

Я не люблю безпредметно тужити

Ні шуму в власних слухати вухах;

Поки живий, я хочу справді жити,

А боротьби життя мені не страх.

Хоч часто я гірке й квасне ковтаю,

Не раз і прів, і мерз я, і охрип,

Та ще ж оскомини хронічної не маю,

Катар кишок до мене не прилип.

Який я декадент? Я син народа,

Що вгору йде, хоч був запертий в льох.

Мій поклик: праця, щастя і свобода,

Я є мужик, пролог, не епілог.

Я з п’ющими за пліт не виливаю,

З їдцями їм, для бійки маю бук,

На празнику життя не позіваю,

Та в бідності не опускаю рук.

Не паразит я, що дуріє з жиру,

Що в будні тільки й дума про процент,

А для пісень на «шрррум» настроїть ліру.

Який же я у біса декадент?

VII. МОЇЙ НЕ МОЇЙ

Поклін тобі, моя зів’яла квітко,

Моя розкішна, невідступна мріє,

Остатній сей поклін!

Хоч у житті стрічав тебе я рідко,

Та все ж мені той спогад серце гріє,

Хоч як болючий він.

Тим, що мене ти к собі не пустила,

В моїх грудях зглушила і вгасила

Любовний, дикий шал,

Тим ти в душі, сумній і одинокій,

Навік вписала ясний і високий

Жіночий ідеал.

І нині, хоч нас ділять доли й гори,

Коли на душу ляжуть злії змори,

Тебе шука душа

І до твоєї груді припадає,

У стіп твоїх весь свій тягар скидає,

І голос твій весь плач її втиша.

А як коли у сні тебе побачу,

То, бачиться, всю злість і гіркість трачу

І викидаю, мов гадюк тих звій;

Весь день мов щось святе в душі лелію,

Хоч не любов, не віру, не надію,

А чистий, ясний образ твій.

VIII. СПОМИН

У садочку в холодочку

Гарна мати молода

Возить донечку в візочку,

Возить звільна і гойда.

Мірно, наче пташка в клітці

З щеблика на щеблик скаче,

Возить доню в холодочку,

Хоч дитина спить, не плаче.

До візка не заглядають

Материнські очі чулі,

Лиш уста тихенько шепчуть:

Люлі-люлі, люлі-люлі.

Пріє в спеці Львів, неначе

Сіра бестія незвісна;

Шум його гуде, неначе

Колискова дивна пісня.

По садку проходять люди,

Чути дітський плач і крики…

Ось панок побачив матір,

Жаль обняв його великий.

Глипнула й вона на нього

І здригнула, мов від кулі,

Над візком, схилившись, шепче:

Люлі-люлі, люлі-люлі.

У садочку в холодочку

Сів на лавочці панок,

Здалека глядить на матір

Крізь гущавини вінок.

Се ж вона, його кохана,

Рай його, життя, краса!

Нині чахне за нелюбом,

Наче лампа та вгаса!

Ти ще тріпаєшся, серце?

Болі, ще ви не заснули?

Адже ж все пропало марно!

Люлі-люлі, люлі-люлі.

II. ПАРЕНЕТІКОН

I. «Коли обід хтось славний зготував…»

Коли обід хтось славний зготував,

Наїдки найдобірні та напитки,

Царя самого в гості завізвав,

А солі не додав до страв,-

Які ж із них пожитки?

Отак і той, що наложив печать

На серце: сам, без дружньої розмови

Жиє для себе - хоч би був не знать

Як чесний, не приблизиться на п’ядь

До бога без любови.

Вся чеснота, весь труд його марни́й,

Молитва, піст і жертви всі й тривога,-

Все те, мов пил, розвіє суд страшний!

Одна любов з них зробить скарб цінний

Перед престолом бога.

II. «Не слід усякого любити без розбору…»

Не слід усякого любити без розбору.

Як добрі щепи садівник плекає?

Так, що всі зайві парості втинає,

Щоб добрі соки йшли все вгору, вгору.

Господь сказав: «Яка тобі заслуга,

Коли кохаєш свого брата, друга?

А ви любіте своїх ворогів!»

Подумай добре, що господь велів!

Не мовив: «Моїх ворогів любіте!»

Отсе, брати, ви добре розумійте,

Що ворог божий, ворог правди й волі

Не варт любові вашої ніколи.

III. «Не такого посту хоче бог від нас…»

Не такого посту хоче бог від нас,

Щоб сушив ти тіло й дух приспав ураз.

Бо який пожиток тілом голод знати,

А без добрих вчинків духом умирати?

І який пожиток від їди здержаться,

А на блуд і здирство пильно поспішаться?

І який пожиток, щоб лиця не мити,

А в холодну пору голого не вкрити?

І яка заслуга, що в нас тіло сохне,

А у нас голодний під порогом дохне?

Чи то дуже чесно всю ніч в темній хаті

Гаряче молиться, к богу припадати,

Поки там під тином з голоду та стужі

Умирають бідні, зойкають недужі?

IV. «Як у хвилі сумніву і муки…»

Як у хвилі сумніву і муки

Вчитель мудрий не найдесь тобі,

То приймай потіху і науки

З простих уст, загублених в юрбі.

Як на місто військо йде вороже,

І побачить в полі простий люд,

І біжить до міста, як лиш може,

І кричить: «Тікайте! Ворог тут!» -

Чи ж тоді всі мудрі, всі багаті

Не послухають тих простаків?

Чи на крик їх не почнуть тікати

Критися за мур, за частокіл?

А якби хтось згорда став казати:

«Що там знає та невчена мразь?

Відки має право так кричати?

Чи на те їх слав у поле князь?»

І, гордуючи простацьким криком,

Сам лишився б в гордощах марних

І попався б ворогам у руки,-

Чи не був би се дурний з дурних?

V. БАГАЧ

1

Свічку поставив ти в церкві

перед образами, багачу!

Добре зробив ти: ось бач,

ярко та свічка горить.

Глянь, ось убогий до церкви прийшов,

що його ти покривдив -

Сплакав і важко зітхнув -

свічка погасла твоя!

2

Вбогому даток ти дав, о багачу:

се добре зробив ти!

Глянь, онде слуги твої,

твоїх волів пасучи,

Потратували всю ниву

убогого твого сусіда,

Що через кривди твої

мусить по жебрах іти!

Глупий! Ти бога здурити гадаєш

сим датком мізерним,-

Кривда ж твоя наче грім

супроти тебе гримить!

VI. «Серцем молився Мойсей…»

Серцем молився Мойсей

і скорботою духу цілого;

І говорив йому бог:

«Що так до мене кричиш?

Хоч ти заціпив уста

так, що й слова вони не говорять.

Але я чую аж тут,

як твоє серце кричить».

VII. «Гнів - се огонь...»

Гнів - се огонь. Чим більше дров кладеш,

Тим ярче полум’я лютує ясне;

А перестань докидувати дров,

Як стій загасне.

Як моряки в час бурі все з судна

У море мечуть, щоб судно влегшити,

А стихне буря, жаль їм стане страт,

Почнуть тужити,-

Так і гнівний у лютому розпалі

Не тямить, що здорове, що боляче;

А гнів мине,- згадавши, що накоїв,

Запізно плаче.

VIII. «Немає друга понад мудрість…»

Немає друга понад мудрість,

Ні ворога над глупоту,

Так, як нема любові в світі

Над матірню любов святу.

Не ділиш мудрості з братами,

Її злодії не вкрадуть,

Її не згубиш по дорозі,

Вона є вільна серед пут.

Вона магнет посеред моря,

Найвищий скарб, безцінний дар,

Огнище тепле в студінь горя,

Холодна тінь під страстей сквар.

Без неї все життя пустиня,

Така, як пустий без друга шлях,

І як твій дім пустий без сина,

І як пустий дурного страх.

IX. «Себе самого наперед…»

Себе самого наперед

Застав робить, що слідує,

А лиш потому інших вчи,-

Тоді з дороги не схибиш.

Ти сам себе таким зроби,

Щоб інших ти навчати міг;

Сам над собою запануй,

То запануєш над людьми.

Хто сам себе опанував,

Найтяжчу річ він доконав;

Хто сам себе оберіга,

Той безпечніший від усіх.

Не кидай власної мети,

Щоб за чужою десь іти,

А власну ясно ціль пізнай,

До неї просто поспішай.

X. «Хоч хто і сто літ проживе…»

Хоч хто і сто літ проживе

Безчесно, непоздержливо,-

Волів би день один прожить

У чесноті, в думках святих.

Хоч хто і сто літ проживе,

Без розуму блукаючи,-

Волів би день один прожить

У розумі, в думках святих.

Хоч хто і сто літ проживе

Ліниво, без енергії,-

Волів би день один прожить

У праці, в чеснім змаганні.

Хоч хто і сто літ проживе,

Про почин і кінець не дба,-

Волів би день один прожить

І тямить почин і кінець.

Хоч хто і сто літ проживе,

Премудрості не знаючи,-

Волів би день один прожить,

Пізнавши праведний закон.

XI. «Хоч від хліба здержусь…»

Хоч від хліба здержусь,

А лютую, серджусь,

То яка ж моя віра?

Чим я ліпший від звіра?

Звір же хліба не їсть,

А жре м’ясо, рве кість,-

Я ж про вдачу лукаву

Братню рву добру славу.

Хто вином не впиваєсь

Ні м’ясив наїдаєсь,

Але сам повен злоби -

Чим він ліпший худоби?

Бо худоба дурна

Не коштує вина

Ні м’ясив не вживає,

Та заслуги не має.

XII. «Як сережки золотії…»

Як сережки золотії

В ніздрях бурої свині,

Так краса не йде в пожиток

Зле вихо́ваній жоні.

Як перлина дорогая

У оправі золотій,

Так душа жіноча щира

Сяє в зверхній красоті.

XIII. «Здоров, Степане!..»

«Здоров, Степане! Що ти робиш,

Що понад річку з жердю ходиш?»

«Ох, мене скрута вчепилася:

Десь моя жінка втопилася».

«Та що ж, Степане, бог з тобою,

Її шукаєш вверх рікою?»

«А як же, друже, ти гадаєш?

Моєї жінки ти не знаєш?

Хоч і втопилась моя мила,

То вниз водою не поплила»

XIV. «Не високо мудруй…»

Не високо мудруй,

Але твердо держись,

А хто правду лама,

З тим ти сміло борись!

Не бажай ти умом

Понад світом кружить;

А скоріш завізьмись

В світі праведно жить.

XV. «Годуй гадюку молоком…»

Годуй гадюку молоком -

У неї буде більша їдь;

Роби добро лихому - він

Тебе вмотає гірше в сіть.

Гадюка і злюка,

Обоє страшні,-

Та що ж з них страшніше?

Скажи-но мені.

Страшніша гадюки

Людина лиха!

Від зілля, примови

Гадюка втиха.

Та злюка не втихне

Ні вдень, ні вночи,

Хоч кров їй із серця

Свойого точи.

XVI. «Як промінясто гарний цвіт…»

Як промінясто гарний цвіт,

Барвистий, та без запаху,

Так гарні та пусті слова

Того, хто не сповняє їх.

Як промінясто гарний цвіт,

Барвистий, любо запашний,

Так гарні та плідні слова

Того, хто чинить після них.

XVII. «Як лампа розбита…»

Як лампа розбита,

Даремно олій доливати;

Як злодій утікне,

Даремно стайні замикати.

Як висохли води,

То пощо там мости будуєш?

Як юність минула,

То пощо з дівками жартуєш?

XVIII. «Хто тому шкодить, що йому…»

Хто тому шкодить, що йому

Зла не зробив,

Невинному, котрий його

Не оскорбив,

На сього власне зло його

Впаде - без слова,

Як проти вітру сіяна

На сівача паде полова.

XIX. «Ворог батько, ворог мати…»

Ворог батько, ворог мати,

Що не вчили сина!

І піде він в світ блукати,

Як та сиротина.

Як між павами ворона

Поваги не має,

Так невчений в товаристві

Голову схиляє.

XX. «Як пчола, що квітам фарби…»

Як пчола, що квітам фарби

Ані паху не уймає,

Тільки сок їх ссе солодкий,

Так з людьми жиє мудрець:

Що хто зробить чи не зробить,

Зле чи добре, він не дбає,

Лиш про власні діла дбає,

Злий чи добрий їх кінець.

XXI. «Хто лиш квітки в житті збира…»

Хто лиш квітки в житті збира,

Чий дух до земного прилип,

Того напавши вхопить смерть,

Як повінь соннеє село.

Хто лиш квітки в житті збира,

Чий дух до земного прилип,

Той смерті попаде у власть,

Не осягнувши, що бажав.

XXII. «Багатство злом не є…»

Багатство злом не є,

Коли на добре вжите;

Та хто з біди в черці

Йде господу служити,

З страху перед життям

І перед боротьбою,

Хто супокою там

Шукає, а не бою,

Не праці, але сну,

Не посту, а страв много,

Не служби божої,

А служби тіла свого,-

Волів би віри він

Зректись, се менший гріх,

Ніж віру сю весь вік

Отак давать на сміх.

XXIII. «Як риба без води…»

Як риба без води

На суші швидко гине,

Так пропада чернець,

Що монастир покине.

Як квока, що з яєць

Встає занадто часто,

З них запортки потворить,-

Так і чернець, що рад

Виломлюєсь із власті,

Не тіло, але душу вморить.

XXIV. «Хто в першій чвертині життя…»

Хто в першій чвертині життя

Знання не здобув,

А в другій чвертині життя

Майна не здобув,

А в третій чвертині життя

Хто чесним не був,

Той скаже в четвертій: «Бодай

Я в світі не був!»

XXV. СТРОФИ

1

Пурпуром сонечко сходить,

Пурпуром криється в морі;

Так будь і ти все спокійний -

В щасті і в горі.

2

Мужню силу хоч похилить горе,

Та не зломить, в підлість не поверне;

Так і свічку хоч схили додолу,

Свого світла вниз вона не зверне.

3

Обрубане дерево знов зеленіє,

І місяць із серпа знов повний стає;

Се бачачи, чесні, не тратьте надії,

Хоч доля гнівная вас гонить і б’є.

4

Не цурається правди мудрець,

Хоч вона й з уст дитинячих буде,-

Так як в ніч, коли сонце зайшло,

Каганця не цураються люде.

5

Добру науку приймай,

Хоч її і від простого чуєш;

Злої ж на ум не бери,

Хоч би й святий говорив.

6

Хто має мудрість, а з неї

Ближнім не хоче вділити,

Той має скарб многоцінний,

В міх шкуратяний зашитий.

7

Мудрість захована,

Золото в скритку -

Однаковісінько

Суть без пожитку.

8

Дурний, хто, помилок лякаючись,

Не сміє братися до діла,-

Так, як би я не їв, лякаючись,

Щоб кришка в голосницю не влетіла.

9

Не пливе супроти вітру

Запах квітів і кадила,-

Але йде по всіх усюдах

Добра слава, добрі діла.

10

Навіть той, хто в призначення вірить,

Все ж трудитися мусить постійно:

Адже ж бачиш і сам, що без труду

Не горить і сухеє поліно.

11

Не звикай утертими стежками

Йти за другим сліпо, як у дим,

Бо як стануть пастухи вовками,

Треба вівцям пастися й самим.

12

Бережи маєток про чорну годину,

Та віддай маєток за вірну дружину;

А себе найбільше бережи без впину;

Та віддай майно, і жінку, й себе за Вкраїну.

13

Гість, дитя, і цар, і жінка

Мають всі один звичай:

Є що чи нема - байдуже,

Їм усе лиш дай та дай.

14

Хто духом низький, не мішайся там,

Де є високих трони;

Таж чобота на голову ніхто

Не надіва замість корони.

15

Та й глупі ж ті багатирі,

Що люблять спать на подушках!

Я спав лиш на однім пері,

І твердо так було, що страх!

16

Щасливий той багач подвійно:

Піч повна дров, огонь горить, гогоче;

А в мене лиш одно поліно,

Та й те горіть не хоче.

17

Отрута є зле вивчена наука,

Отрута є нестравлена їда;

Для бідних трута - взаїмна порука,

Старому трута - жінка молода.

18

Скупий - не пан своїх засіків повних,

А сторож, і приставник, і невольник.

19

Книги - морська глибина:

Хто в них пірне аж до дна,

Той, хоч і труду мав досить,

Дивнії перли виносить.

20

Хто власного ума не має,

То з книг не вийде ум йому;

Хто є сліпий на обі оці,

То що по дзеркалі йому?

21

Клониться дерево, плодом обтяжене;

Чесний, розумний, і ти так клонись!

Висохле древо, бемізкії голови

Зломляться, та не похиляться вниз.

22

Великі дерева шануй,

Що плід дають і в спеку тінь;

А як і плід часом хибне,

Чи ж тінь сама не є добром?

23

Мухи сідають на ранах,

Пчоли на квітах пахучих;

Добрий все бачить лиш добре,

Підлий лиш підле у других.

24

Як військо скликає труба,

Так ангелів божих скликають

Сердечні слова.

А в гуслі та флейти де грають

І брата осуджують - там

Приховок чортам.

25

Лихвар і п’яниця -

Се два побратими:

Сам чорт побратимство

Зв’язав поміж ними.

26

На двоє сотворено богом вино:

Розумним на радість, на згубу дурному;

Багатство - на двоє теж дане воно:

На добро милосердним, на згубу скупому.

27

Як від лютого татарина,

Що шаблюкою маха,

Всі тікають безоружнії,

Так тікай ти від гріха.

28

Хто з всіми добрий хоче буть,

Той швидко втратить добрий путь.

Не може при добрі той жить,

Хто хоче злу й добру служить.

Бо хтівши догодить обом,

Він швидко стане зла рабом.

29

Від слона на тисяч п’ядей,

Від коня на сто тікай,

Від вола на десять п’ядей,

Зла й на очі не видай.

30

Як метіль прошумить,

Так загине за мить

Злий, сльозами людськими годований,

Щезне й слід весь по нім…

Але добрий - се дім,

На скалі віковічно будований.

31

Як запорохи чоловік

Знести не може у очох,

Так гордості в душі людській

Не зносить бог.

32

Хоч би й мертвого міг гнівливий воскресить,

То бог його за гнів його відкине;

В гнівливе серце помисл злий, як нетля в світло, лине,-

Сама згорить, а світла не згасить.

33

Хоча б ти і муки тяжкі потерпів,

А брата свойого не любиш,

То все ж ти на вічне життя не доспів,

Лиш дармо дочасне загубиш.

34

Як та опука від скали

Відскакує відлого,

Так кривда людська все паде

На кривдника самого.

35

Огневі, що ліси палить,

На поміч вітер ще спішить,

Та каганець він загасить.

Так сильний сильного скріпля,

Король рятує короля,

Слабого ж топче і валить.

36

Наче віз без коліс

Не покотиться до суду,

Так своєї судьби

Не дійдеш без праці й труду.

37

Молодість у бідності -

Без мами дитина,

Старість у бездітності -

То гірка година.

38

Ти сто людей побив у бою

І тим пишаєшся, герою?

Ось сей лиш власну пристрасть поборов,

І над тобою він горою.

39

Купа дров і жура -

Що з тих двох тяжче є?

В дровах труп лиш згора,

А в журі все життя.

40

Хоч би все небо папером було,

Хоч би все море чорнилом було,

Зорі б на пера всі перекувать,

Ангели б сіли там пір’ям писать,

То не списали б - так мудрий прорік -

Мудрості божої ввік.

III. ПРИТЧІ

I. ПРИТЧА ПРО ЖИТТЯ

Було се в Індії.

Степом безлюдним

Йшов чоловік. І враз напав на нього

Голодний лев. Побачивши звірюку

Ще здалека, почувши рик її,

Почав тікати чоловік щодуху.

Тікаючи, наскочив він нараз

На глибоченну балку. Не було

Часу вертатись, не було де скритись,

А звір вже близько. Бачить чоловік,

Що зо стіни безодні, зо стрімкого

Скального обриву худа берізка

В щілині виросла й вершок зелений

Понад безодню к сонцю піднімає.

Не довго думаючи, він чепився

За ту берізку; держачись руками

За пень її, повис над гирлом темним,

Аж поки, бовтаючи там ногами,

На щось твердого крихту не оперся.

Тоді аж відітхнув і дрож смертельна

Потрохи втихла. І почав тоді

Сірома озиратися довкола,

Де він і що з ним?

Перший зирк його

Впав на коріння деревця, що в ньому

Була його єдиная опора.

Що за притичина? Глядить: дві миші,

Одна білява, друга чорна, пильно,

Запопадно, і ненастанно, й прудко

Гризуть коріння того деревця,

Лапками землю порпають, працюють,

Немов наняті, щоб його підпору

Підгризти, підкопати, повалити.

І похололо в того чоловіка

На серці, бо в тій хвилі лев розжертий

Надбіг над пропасть, і його побачив,

І лютим ревом відгомін збудив.

Не міг його дістати, але люто

Глядів згори, скакав і землю гриз,

Ждучи, аж він угору знов підлізе.

І глянув вниз у пропасть чоловік.

І бачить, що на дні тієї балки

Страшна гадюка в’ється і широко

Пащеку рознімає, жде лише,

Щоб він упав для неї на поталу.

Померкло в голові у чоловіка,

За серце стисло, і холодним потом

Все тіло облилось.

Та враз почув,

Що те, о що опер він ноги, якось

Ворушиться. Зирнув, аж пробі! Се

Гадюка, звита в клубок, що в щілині

Дрімала. Рад був скрикнуть чоловік,

Та голос в горлі задушив переляк.

Рад був молиться, та тривога вбила

Побожну думку. Наче труп холодний,

Він висів, певний, що в найближчій хвилі

Коріння миші підгризуть, гадюка

У ногу вкусить, сил його не стане,

І вниз він упаде, змії в пащеку.

А втім - о диво! На гілках берізки

Побачив той нещасний чоловік

Гніздо чмелів. У щільнику малому

Було там трохи меду, а чмелі

Всі полетіли в поле за пожитком,

І закортіло чоловіка того

Покушать меду. Він всіх сил добув,

Піднявся трохи вгору, і устами

Досяг щільник, і ссать його почав.

І враз немов рукою відняло

Йому від серця. Солодощі меду

Заставили його про все забути:

Про льва, що вив йому над головою,

Про миші, що його підпору гризли,

І про дракона, що внизу грозив,

І про гадюку, що у стіп сичала.

Про все, про все забув той чоловік,

Найшовши в тих краплинах медових

Несказанну, високу розкіш раю.

Готама Будда, Азії світило,

Очима духа бачив сю пригоду

І своїм вірним так про неї мовив:

«Сей чоловік, брати,- то кождий з нас.

Життя важке, природа нам ворожа

І тисячі пригод і небезпек

З усіх боків усе нас окружають,

Як того мужа, що там в балці висів.

Голодний лев над нами - то є смерть;

Дракон внизу - то вічне забуття,

Що кождого нагрожуєсь пожерти,

А миші, чорна й біла,- день і ніч,

Що ненастанно вік наш підгризають,

А та гадюка під ногами, браття,-

То наше власне тіло, непостійне,

Слабе і хоре, що нам в кождій хвилі

Назавсіди відмовить може служби.

А та берізка, за яку вчепившись,

Міркуємо спастися від заглади,-

Се людська пам’ять - щира, та коротка.

Нема нам виходу із того горя,

Нема рятунку. Та одно лиш нам

Лишилось те, чого ніяка сила,

Ніяка нам пригода взять не може:

Се чиста розкіш братньої любові,

Се той чудовий мід, якого крапля

Розширює життя людське в безмір,

Підносить душу понад всю тривогу,

Над всю турботу із-за діл минущих -

В простори, повні світла і свободи.

Хапайте сквапно краплі ті, брати!

Бо лиш в тому, що серце ваше чує,

Чим груди повні, чим душа живе,

У розкоші любові і бажання,

В братерстві, у надії, у змаганні

До вищих, чистих цілей є ваш рай».

II. ПРИТЧА ПРО ВІРУ

На Цейлоні святому

Є кипарис високий,

Розкішний, тисячлітній,

У світі одинокий.

Журчить з його коріння

Малесенький поточок;

Ніхто не тямить, щоб він

Зронив один листочок.

Як перший лист ізронить,

То твердо вірять люде:

Хто з’їсть отой листочок,

Той вічно жити буде.

І довгі вже століття

Побожнії буддисти

Стоять під кипарисом,

Читають акафісти.

Звернувши очі вгору,

Перебирають чотки

І ждуть, аж з кипариса

Впаде той лист солодкий.

І ждуть собі безсмертя,

І мруть один за одним,-

Нові приходять з серцем,

Прагнущим і голодним.

І ждуть того листочка -

Ніяк не відірветься!

І ждуть, і мруть в тій вірі,

Що хтось його дождеться.

III. ПРИТЧА ПРО ЛЮБОВ

До Йосифа в Єгипті так

Сказав облесливий дворак:

«Ах, пане, страх тебе люблю

За добрість, за красу твою!»

Та Йосиф знав ціну тих слів

І дворакові відповів:

«Минувше ти збудив сумне…

Мій друже, не люби мене!

Отець любив мене й жалів -

За се братів на мене гнів.

За се в рові я смерті ждав,

За се невольником я став.

Потім Пентефрія жона -

Любила страх мене вона,

Та за любов її дарму

Попав я на сім літ в тюрму.

Тож нині… щиро признаюсь,

Любві твоєї страх боюсь!»

IV. ПРИТЧА ПРО КРАСУ

Арістотель-мудрець Олександра навчав

І такий у альбом йому вірш написав:

«Більш, ніж меч, і огонь, і стріла, і коса,

Небезпечне оружжя - жіноча краса.

Тільки мудрість, наука і старші літа

Подають проти неї міцного щита».

Арістотель-мудрець по садочку гуля,-

Бач, Аглая іде і очима стріля!

Та Аглая, котрої надземна краса

Звеселяє людей і самі небеса;

Та їдких її слів і шпаркого ума

Всі боялися, навіть цариця сама.

Арістотель дівчині гаразд придививсь,

Як повз нього ішла, низько їй поклонивсь

І промовив: «Аглає, благаю, молю!

Над всю мудрість, над сонце тебе я люблю.

На часок-волосок вволи волю мою,-

Чого хоч загадай, я для тебе зроблю!»

Усміхнулась Аглая. «Се ж почесть мені,

Що на мні зупинив свої очі ясні

Той мудрець, що пишаєсь ним Греція вся,

Що умом обняв землю, зглибив небеса.

Я твоя. Що захочеш, зо мною чини,

Лиш одну мою просьбу в тій хвилі сповни.

По саду тім, де в’ються доріжки круті,

Півгодини мене повози на хребті».

Усміхнувся мудрець. Дивні примхи в дівчат!

Та дарма! Обіцявсь, то вже годі бурчать.

І хламиду він зняв, і рачкує піском,

Його очі Аглая закрила платком,

І сидить на хребті, й поганяє прутком.

Так заїхали враз аж на площу садка,

Де під тінню дерев край малого ставка

Олександер сидів, його мати й весь двір,-

Срібний сміх там лунав, і пісні, й бренькіт лір.

А Аглая кричить: «Ну, мій ослику, ну!»

Ще мінуточки дві! Ще мінутку одну!»

Аж у круг двораків його дівка пуста

Завела, і зіскочила живо з хребта,

І платок із очей поспішилася знять…

Що там сміху було, то й пером не списать.

Арістотель-мудрець Олександра навчав

І такий у альбом йому вірш написав:

«Більш, ніж меч, і огонь, і стріла, і коса,

Небезпечне оружжя - жіноча краса.

Ані мудрість, наука, ні старші літа

Не дають проти неї міцного щита.

Се я сам досвідив. Лиш мертвець та сліпець

Може буть проти неї надійний борець».

V. ПРИТЧА ПРО ПРИЯЗНЬ

Вмираючи, покликав батько сина,

Що був його єдиная дитина,

І мовив, звівши голову стару:

«Мій синку, швидко я, мабуть, умру.

Дав бог мені прожити много літ,

Добра надбати і пізнати світ.

Добро тобі лишаю. Не марнуй

Його, та й понад міру не цінуй.

Не думай в нім мету життя знайти,-

Се сходи лиш до вищої мети.

Та, крім добра, ти маєш, синку, те,

Що найважніше - серце золоте,

Досить науки і здоровий ум,

І вже пройшов ти молодості шум.

Одного лиш бажаю ще тобі:

Щоб мав ти друга щирого собі».

Син мовив: «Татку, дяка вам і честь!

Та в мене друзів щирих много єсть».

«О синку, много при їді й вині,

Та в горю помогти - напевно, ні!

Я, сімдесят п’ять літ проживши, вспів

Знайти одного лиш - та й то напів».

«Ні, татку,- мовив син,- з моїх друзяк

Піде за мене кождий хоч на гак!»

Всміхнувсь отець. «Щасливий, синку, ти,

Та я би радив пробу навести.

Заріж теля і запакуй у міх,

А ніччю йди з тим до друзяк своїх.

Скажи: «Біда! Я чоловіка вбив!»

Проси, щоб захистив тебе і скрив.

Своїх так перепробуй, а потім

Застукай і в мойого друга дім».

Послухав син. Як смерклося цілком

Пішов, важким нав’ючений мішком.

До друга найлюбішого воріт

Застукав: «Живо, живо отворіть!»

Явився друг. «Се що тебе жене?» -

«Я чоловіка вбив! Сховай мене!»

Та сей, не відчиняючи воріт,

Сказав: «Тікай! Чи ще мене й мій рід

Ти хочеш у тяжку біду вплескать?

Адже ж коли почнуть тебе шукать,

То де ж підуть насамперед? Сюди!

Бо знають, що я друг твій! Геть іди!»

Пішов по інших своїх другах син,-

Не скрив його, не втішив ні один.

А дехто мовив: «Забирайся ти!

Я зараз мушу властям донести.

Адже ж всі знають, як дружили ми,-

Ще скажуть, що до спілки вбили ми».

Отак всю ніч продвигавши свій міх,

До батькового друга він прибіг.

«Рятуйте, дядьку! Я людину вбив

Та вже й у місті шуму наробив!

Ось труп! Там десь погоня вже жене!

Ой пробі, скрийте трупа і мене!»

Старий живенько замки відкрутив

І з міхом парубка в свій двір пустив.

«Ну, ну, ходи, небоже, скрийся тут!

А трупа десь я впру в безпечний кут».

Замкнув ворота, взяв на плечі міх -

Та парубок упав йому до ніг.

«Спасибі, дядьку! Не турбуйтесь, ні!

Ніяке зло не сталося мені».

І він сказав йому батьківську річ

І все, що діялося з ним сю ніч,

І як подвійно тут він скористав:

Фальшивих другів збувсь, а вірного пізнав.

VI. ПРИТЧА ПРО ВДЯЧНІСТЬ

Мороз був лютий, сніг і завірюха,

По вулиці голодний пес блукав:

Обмерз, продрог,- здаєсь, лиш пушка духа,

Надармо страви й захисту шукав.

Аж чоловік найшовся милостивий,

Впустив до хати пса і обігрів,

Пожалував його, як друг правдивий,

І їсти дав того ж, що й сам він їв.

Та пес, нагрівшися у теплій хаті,

Спочивши і наївшися досить,

Замість подяки став гарчать, брехати,

Ще й кинувся хазяїна вкусить.

Подібний ти до нього, брате милий:

Не тямиш, хто добро тобі зробив,

А тих, що розуму тебе навчили,

Як часто ти зневажив, оскорбив!

VII. ПРИТЧА ПРО ПОКОРУ

Два їздці були раз: митар

І вельможний фарисей;

До мети взялися бігти.

Хто допаде? Той чи сей?

Ся мета - життя у небі,

Щоб до неї дочвалать,

Фарисей запряг два коні:

«Чеснота» одного звать,

Піст, молитва, дари вбогим.

Хто був другий кінь? А ба!

Гордість, злобная обмова

І гидка самохвальба.

Шарпнули оті два коні:

Сей сюди, а той онтам,

Розірвали віз надвоє,

Проваливсь їздець і сам.

Тим часом убогий митар

Шкапу «Смирність» як запряг,

То помалу, але певно

До мети свій віз дотяг.

VIII. ПРИТЧА ПРО ПРАВДИВУ ВАРТІСТЬ

Асока, цар премудрий, милосердний,

До ради царської звик був просити

Пустинників, аскетів, богомільців

І пильно слухав, що вони казали.

Та се не всмак було його міністрам,

Дорадникам, вельможам, генералам

Сидіти поруч старців у лахмітті,

І стали нарікати на царя.

Одного дня поклав він перед ними

Дві скриньки. Перша, щирозолота,

Ясніла від каміння дорогого;

Друга ж була звичайна, дерев’яна,

А шпуги позаливані смолою.

І мовив цар: «Мої міністри любі,

Котра з отсих скриньок вартніша буде?»

І одноголосно сказали всі:

«Авжеж вартніша сяя золота!

Як можна, царю, навіть прирівняти

До тої позасмоляної скриньки!»

То цар велів скриньки повідчиняти.

І глянь: у золотій лежало стерво,

Гидке, вонюче, так що мимоволі

Усякий аж ухопився за ніс.

А в смоляній лежали гарні перли,

І пахощі, і дороге каміння

Безмірної ціни. І дивувались

Міністри, генерали та вельможі.

А цар сказав до них: «Ну, що ж тепер?

Чи справді скринька золота вартніша?»

І, строго глянувши на них, сказав:

«Ся скринька золота - се ви, панове!

Назверх коштовна, гарна та блискуча,

Внутрі ж у вас незгоди, гниль і зрада.

А ся засмолена - се ті аскети,

Ті жебраки, старці та богомільці,

Що зверхньої краси давно зреклися,

Зате з душі своєї гнів, і зависть,

І пристрасть випололи, наче хопту,

А досвідом і розмислом глибоким

Свій ум, неначе сонце, прояснили».

Та ось вам, золоті скриньки, наука -

Не надто гордувати смоляними,

Поки не бачили тих пахощів,

Перел, клейнотів, що є в них укриті.

IX. ПРИТЧА ПРО НЕРОЗУМ

Стрілець сильце заставив,

Спіймалась пташка вмить;

Він взяв її, щоб зараз

Головку їй скрутить.

Залебеділа пташка:

«Ой, стрільче, стій, пожди!

Я пташечка маленька,

Що з мене тут їди?

Пусти мене на волю,

Я дам тобі за те

Три добрії науки

На все твоє життє».

Стрілець мій здивувався:

«Чи бач, ся дробина

Мене навчати хоче!

Ну, що там зна вона?»

І мовить: «Добре, пташко!

Коли з твоїх наук

Я хоч що-то змудрію,

Тебе пущу я з рук».

І мовить птах: «Не жалуй

За тим, чи зле, чи гоже,

Що сталось раз і більше

Відстатися не може».

Стрілець подумав: «Правда!

За тим жаліть не гоже,

Що сталось раз і більше

Відстатися не може».

І мовить птах: «Не рвися,

Завдавши серцю скрути,

Що зробиш - розробити,

Минуле знов вернути».

Стрілець подумав: «Правда!

Шкода бажань і скрути:

Що зробиш - не розробиш,

Що сталось - не вернути».

І мовить птах: «Ніколи

Не вір ні в які дива:

Не вір ні в яку вістку,

Що просто неможлива!»

Стрілець подумав: «Правда!

Чимало плещуть дива,

А розміркуєш - скажеш:

«Ся сплітка неможлива!»

«Гаразд,- сказав він,- пташко!

Не злі твої науки,

Лети ж собі й стрільцеві

Не попадайся в руки».

І пурхнула пташина,

На близькій гілці сіла

І, до стрільця звернувшись,

Таке йому повіла:

«Ей, та й дурний ти, стрільче,

Що дав мені здуриться!

А мною ти, небоже,

Міг добре поживиться!

Бо знай, в моїй утробі -

Якби ти знав отсе! -

Є перла так велика,

Як струсове яйце!»

Стрілець аж зойкнув з жалю:

«А, що ж я наробив,

Що так без застанови

Великий скарб згубив!»

І він підбіг під гілку

І скочив, що є сил,

Щоби спіймати пташку,-

Та ба, не має крил!

А потім мовив: «Пташко,

Пташиночко моя!

Вернись до мене! Буду

Тобі за батька я.

У клітку золотую

Всаджу тебе я сам

І все, чого захочеш,

Тобі я радо дам!»

Пташина відповіла:

«Дурний ти є, як був!

Всі три мої науки

Відразу ти забув!

Зробив ти добре діло,

Мені летіть велів,-

І зараз по хвилині

Сам того пожалів.

А потім забажав ти

Мене дістать ще раз

І просьбою вернути

Назад минулий час.

А чом? Бо несуразним

Повірив ти словам,

Що в мні є перла, більша

Удвоє, ніж я сам».

X. ПРИТЧА ПРО РАДІСТЬ І СМУТОК

Два сусіди жили поруч себе рядом:

Сей весілля справляв, а другий похорон.

В одній хаті ридання і плач над мерцем,

В другій хаті музика і спів над вінцем.

Тут на мари мертвого кладуть і голосять,

Там до шлюбу рушають і дари виносять.

Одним шляхом везуть і труну й молодят,

Один піп погребе й буде шлюб їм давать.

І веселі й сумні вернуть з церкви ураз,

І певнісько сі й ті спільно вп’ються за час.

Се не казка, брати, тільки образ, мабуть,

Як у парі в житті смутки й радощі йдуть,

І сі й ті до одного кінця нас ведуть.

XI. ПРИТЧА ПРО ПІСТ

Раз цар один на ловах заблудився

Посеред гір і не було нікого

При нім, щоб з ним хоч словом обмінився.

І зголоднів. А мав з собою много

Їди, та страва в рот йому не йшла,

Бо він обідать звик серед шумно́го

Кружка жінок і слуг. Та ось з села

Далекого пастух іде до стада,

І стежка повз царя його вела.

І цар зрадів. «А ось мені розрада!»

І крикнув пастуху: «Здоров був, брате!

Будь тут мені як вся дворян громада!

Ходи, сідай зо мною враз снідати,

Бо не привик я їсти сам один».-

«Здоров був, царю! - став пастух казати.-

Не може твій покірний селянин

Снідать з тобою. Се йому не слід».-

«Не може? - скрикнув цар.- З яких причин?

«Бо запросив мене на свій обід

Ще старший цар від тебе, цар безодні,

Цар неба і землі, цар на весь світ.

Я, царю любий, піст держу сьогодні».-

«Га, добре діло! - мовив цар.- Та знай:

Я цар, оба ми втомлені, голодні…

Для мене, братику, свій піст зламай!

Снідай зо мною, завтра пость всю днину!» -

«Я радо, царю, се зроблю, лиш дай

Мені поруку певну, незрушиму,

Що доживу до завтрашнього дня,

І проживу всю днину ту, і встигну

Сповнити те, що богу винен я».

Зворушили царя слова ті пастухові.

Він мовив: «Справді, не мені рівня

Той цар, і з ним я не стою у змові,

Тобі поруки я не можу дать!

Іди й йому ти вірно встійся в слові!»

Пастух пішов, а цар сів сам снідать.

XII. ПРИТЧА ПРО СМЕРТЬ

Асока, цар премудрий, милосердний -

Були колись такі царі на світі -

З цілим двором раз їхав через місто

І вздрів аскетів двох - худих, блідих,

В одежах із кори та бур’яну.

Швиденько зсів з коня могучий цар,

І підійшов до них, і поклонився

Їм до землі, і цілував їх ноги,

Благаючи благословенства в них.

Не любо се було його дворянам.

«Занадто цар унижує себе

Перед неробами та жебраками!»

Та не посмів ніхто цареві в очі

Сказати се. А був там царський брат,

То сей почав цареві докоряти.

Мовчав Асока, не сказав ні слова,

І вечором у двір вони вернули.

А був у краю звичай старосвітський:

Коли кого на смерть засудить цар,

То перед дім його шле трубача;

І перед чи́їм домом сей затрубить,

Тому на завтра треба смерті ждати.

То цар Асока ще в той самий вечір

Шле трубача з смертельною трубою

Перед свойого брата дім. Заграла

Труба зловіща. Похололо в серці

У брата царського. Хоч він не чув

Ніякої провини за собою,

Та знав, що царська є незмінна воля.

Всю ніч не спав нещасний, все тремтів,

Ридав, зітхав, робив порядок дома.

А рано у невольницькій одежі,

Присипавши волосся пилом, шнур

На шию засиливши, він пішов

У царський двір і став перед царем.

«Се що такого? - запитав Асока,

Ніби дивуючись.- Чого ти, брате,

Ідеш в такій невольничій подобі?»

«Ти, певно, ліпше знаєш се, мій царю!

Я знаю тільки те, що вчора з ночі

Труба смертельна перед моїм домом

Заголосила. Я готов на смерть».

Та радісно обняв його Асока.

«Ну, бачиш, брате, як ти налякався,

Хоч знаєш, що твій цар є враз твій брат

І що ні в чому ти не винуватий.

А вчора сам ти докоряв мені,

Коли корився я перед старцями!

Адже ж вони такі ж післанці смерті,

Післанці всемогучого царя,

Що нам не брат, не сват і не рідня

І в кождій хвилі може нас покликать

На суд свій строгий. Сі його післанці

Грізніші, ніж моя труба смертельна.

Оттим-то я корився перед ними

На знак, що розумію їх призив,

Прости мені тривогу сеї ночі,

Та уважай на ті смертельні труби,

Які господь раз в раз нам посилає,

Щоб не застав нас сонних, неготових

Його призив могучий. Будь здоров!»

IV. ЛЕГЕНДИ

I. АРОТ І МАРОТ

Як согрішив Адам у раї,

І потім людський весь народ

В тяжких гріхах почав бродити,

Два ангели, Арот, Марот,

Сказали богу: «Боже, батьку,

Невдалий твір твій - чоловік!

От бач, твою зневажив волю,

З твойого шляху геть утік.

Таку малесенькую пробу,

Як ти йому в тім раю дав,

І тої не вдержав, безтямний,

І волю він твою зламав!»

«А ви б, міркуєте, вдержали?» -

Господь до ангелів прорік.

«Ах, господи! - Арот аж скрикнув.-

Що ангел, то не чоловік!»

«Ну, добре, йдіть до Вавілона!

Людей неправедних судіть!

Судіть по правді, та вважайте,

Самі в покусу не впадіть!»

Гуде по Вавілоні слава,

Загомонів увесь народ:

Судді преправедні явились,

Арот і брат його Марот.

Мов звіра дикого з оселі,

Так кривду з-між людей женуть,

Розсуджують царів і бідних

І з шляху правди не схибнуть.

Радіє люд. Одна в задумі -

Астарте, віщая жона.

«Не віриш?» - люд її питає.

«Попробую»,- рекла вона.

На другий день препишно вбрана

Вона в судилище пішла,

За нею ж повний збан рабиня

Вина солодкого несла.

«Послухайте, судді правдиві,-

Вона розсудливо рекла,-

З мойого саду бистра річка

На млин сусідові текла.

В сусіда жінка язиката

Мене неславить; за сей чин

Я відкопать веліла річку,

Ось і стоїть сусідів млин.

Сусід мене з слізьми благає

На млин пустити воду знов,

Бо се ж увесь його прожиток,

Його й дітей, п’ятьох голов.

А я тверджу: не має права

На воду ту отой мужик,-

Та воду я пущу із ласки,

Як жінці виріже язик.

Сього не хоче він зробити,

І млин його сухий стоїть,

Тож вас питаю: чи по правді

Зробила я? Судді, скажіть!»

«Недобре ти зробила, пані! -

Сказали враз Арот, Марот,-

Вітця й дітей за те карати,

Що завинив жіночий рот.

Клеветницю пізви до суду,

Сама зневаги ти не мсти,

А річку із свойого саду

Сусідові на млин пусти!»

І врадувалася Астарте.

«О, веселись, душе моя,

Що праведних таких і мудрих

Суддів знайшла нарешті я.

Всі царськії судді признали

За мною правду, та пекло

Мене сумління, що тим людям

Роблю я кривду й люте зло.

О, звеселюся нині з вами!

Ви шлях вказали в темноті!»

І налила вино перлисте

Вона в три кубки золоті.

Міркують ангели: «На кривду

Вона не хоче нас підбить,

Ми ж видали вже суд правдивий!»

І прийнялись вино те пить.

Та швидко кров у них заграла.

Одні їм зорі й небеса,

Один їм рай, одна їм правда -

Астарти дивная краса.

«Склонись до наших просьб, о пані,

Пробудь сю нічку з нами тут!

Дамо тобі, чого бажаєш,

І інший видамо засуд».

Смієсь Астарте, доливає

Вина, піддразнюючи їх.

«Засуд свій ви змінить готові

За нічку пестощів моїх?

Не хочу іншого засуду.

Пощо мені богів гнівить?

Я з вами ніч одну пробуду,

Та ось що мусите сповнить:

Скажіть мені те тайне слово.

Що вас у небо підніма,

Веде перед престол господній!

Тоді віддамся вам сама».

Вином розпалені й любов’ю,

Шепнули їй те слово вмить.

Смієсь Астарте, доливає

Вина, ще дужче їх дразнить.

«Ні, я роздумала! За слово

Своєї честі не продам.

Пощо мені воно? Чи нам же

Іти по ангельським слідам?

Прощайте, судді!» - «Стій!» - ревнули

Арот безтямний і Марот.

На неї кинулись, мов звірі.

Насильно їй заткали рот.

«Ти наша! Не гадай тікати!

Даремно просьб і слів не трать!

Ми сильні! З наших рук тебе вже

Й сам бог не зможе відібрать».

В тій хвилі шарпнулась Астарте,

Таємне слово прорекла

І щезла разом. З рук насильних

Вона до бога утекла.

Сказала богові всю правду.

«Гаразд зробила, доню, ти!

Іди ж тепер і до схід сонця

На небі зіркою світи!»

Арота ж і Марота к собі

Покликав бог і так прорік:

«Ну, хлопці, встереглись покуси?

Що ангел, то не чоловік!

Скажіть самі, як вас карати?

Чи в пекло, де чорти є всі,

Чи волите до суду висіть

Стрімглав онтам на ланцюзі?»

І на лице своє в покорі

Упали ангели й рекли:

«Карай нас, господи, дочасно,

Лиш в пекло між чортів не шли!»

Край Вавілона рів глибокий.

Арот з Маротом досі там

На ланцюзі за ноги висять

На пам’ять праведним суддям.

II. УКАЗ ПРОТИ ГОЛОДУ

Голод вибух в перськім краю:

В найбагатших городах

Бідні з голоду вмирають

По бульварах і садах.

Вчув се Періс, цар суворий,

І розлютивсь: «Що се знов!»

І на голод спосіб скорий,

Не міркуючи, найшов.

До славетних магістратів

Найбагатших в краю міст

Пописав і попечатав

Власноручно свою вість:

«Сей указ мій царський, строгий

Всяк у серце хай бере:

Де один у місті вбогий

З голоду віднині вмре,

Там я багача одного

Взять велю - чи круть, чи верть,

Голодом в тюрмі підземній

Заморю його на смерть».

І указ сей чудо справив:

Хоч як хліб подорожів,

Бідний все мав хліб і страви,

А багач не зубожів.

III. ПОБІДА

Халіф Абдельмалік святкує побіду

У куфському замку. К кінцеві обіду

Від війська посли

Кровавую голову в місі внесли.

«О царю,- сказали,- твій ворог неситий,

Давніший халіф наш Масаб, уже вбитий.

Горда́ та буйна́

Його голова - в сьому місі вона».

І мовив халіф: «Отой замок відлюдний,

В котрім такий дар я отримав пречудний,

Віднині я вмить

Весь золотом кажу і шовком оббить».

Праворуч халіфа старенький Ібн-Румі

Сидів і понурив чоло у задумі.

«Старий, ти чого

Похнюпивсь? Не радий із щастя мого?»

«Хай буде звеличене ймення господнє!

Аллах тобі, пане, шле радість сьогодні,-

Та я нагадав,

Які вже я види в сім замку видав.

Літ тому півсотні у стіп Обейдалли

Так само Гусейнову голову клали

Від війська посли,

Що тут з бойовища її принесли.

Літ десять минуло, і труп Обейдалли

Так само в підніжжя Мохтару поклали

Від війська посли,

Що тут іще теплим його принесли.

Літ десять минуло, халіфа Мохтара

Така ж рук Масаба наскочила кара:

Ось тутки посли

Мохтарову голову в місі внесли.

І мовив Масаб: «Отсе місце блаженне

Мармуром блискучим хай буде вмощене!»

І ось, мов жива,

На сьому мармурі його голова».

Халіф Абдельмалік поблід, стрепенувся,

А потім з тим словом до слуг обернувся:

«Гей, хлопці, агов!

Зруйнуйте сей замок до самих основ!»

IV. СВЯТА ДОМЕСТІКА

Правило віри, скромності взірець,

Жила собі Доместіка святая,

Своє сховавши світло під корець,

Служила у безбожного глитая.

Хоч давній, славний був у неї рід,

Вона нітрохи ним не величалась;

Щоб згорда й не поглянути на світ,

Раз в раз чолом аж до землі схилялась.

Носила одіж грубу, шерстяну

І кістяні тіснії черевики!

Не стелено їй подушок для сну,

Не грали їй при збудженні музики.

З безмірної покори спала все

В тісній, вогкій, вонючій халабуді:

З хазяйського стола що впало, се

Було її поживою по труді.

Хоч в бруді й вогкості жила, як звір,

Та чистоту над все вона любила;

З таких речей обчищувала двір,

Котрих ніхто не взяв би і на вила.

Щоб тіла грішного всмирити жар,

Лягала і в кропиві, і в баюрі;

За те їй дав господь преславний дар

Наперед віщувати сльоти й бурі.

Та ворог святості, злий дух, піддав

Її хазяїнові думку грішну,

І сей святої тіла зажадав

І вкинуть дав її у тьму кромішну.

Три місяці страждала там вона,

Не піддалась забаганкам чортячим.

І розпалив хазяйна сатана,

І сей гукнув: «Сюди її! Побачим!»

І привели святую, що в ту мить,

Піднявши голос, заспівала дзвінко.

Та кат її почав ножа острить

І крикнув: «Пар-но там окропи, жінко!»

І зв’язану на древі розтягли,

І острий ніж у білі груди вбили,

На встид одежу з неї всю зняли,

Стрімглав за ноги на хресті прибили.

Що далі діялося там, на те

В страсі́ лице своє закрий, о Музо!

Як на солом’янім огні святе

Смалили тіло, як пороли пузо…

Як муж жорстокий, лютії жінки

Своє погане довершили діло,

Виймали серце, легке, печінки,

Як на шкамаття шматували тіло.

Не піднімається рука списать

Усі оті нечувані знущання;

Та сльози щирії з очей біжать

І рвуться з серця щирії зітхання.

Доместіко! Тебе я все співать

Готов. Не май же жалю ні кришинки!

В здоров’ї дай і смаку поживать

Твої кишки, ніжки, ковбаси й шинки!

V. ЖИТТЯ, І СТРАЖДАННЯ, І СПІЙМАННЯ, І СМЕРТЬ, І МУКИ, І ПРОСЛАВЛЕННЯ ПРЕПОДОБНОГО СЕЛЕДІЯ

Скривати тайну царськую

Потрібно і конечно,

Бо, як її розпапляєш,

Загинеш небезпечно.

Та крити божії діла

Негарно, навіть грішно;

Не скриєш божої хвали,

Лиш сам загинеш вічно.

То й я, лякаючись судьби

Раба, що на розробок

Повірений йому талант

Без діла скрив у сховок,

Бажаю оспівати вам,

Що стане духу мого,

Життя, страждання, муку й смерть

Селедія святого.

Хто були родичі його,

В якій жили країні -

Незвісно; сам він змалку жив

У водяній пустині.

На вічний взір аскетам всім

Не їв він хліба й м’яса;

П’явки і хроби водяні -

Його вся страва ласа.

Олію, молока, вина

Не заживав він зроду;

Для дужчої покути пив

Морську солону воду.

Думками бога хвалячи,

Держав обіт мовчання

І ані слова не прорік

Від роду до сконання.

Важке зітхання - се була

Його мольба глибока;

Весь вік прожив зітхаючи,

Не зажмуривши ока.

Не мав він дому ні житла,

Лиш сам пісок та скали;

Мав плащ один із острих блях,

Що в тіло повростали.

Та на святого напосівсь

Один король сердитий,

З оружієм і дрекольми

Пішов його ловити.

Пророцьким духом чуючи,

Що час його зближався,

З пустині вибрався святий,

На світло показався.

Тут вороги обпутали

Його кругом сильцями

І до царя взялися гнать

Страшними палицями.

То цар безбожний крикнув: «Гей!

Беріть його, тримайте!

Йому живіт живцем поріть,

З його нутро мотайте!»

Для болю дужчого велів

Солити свіжу рану,

Та тим ще злість не наситив

Мучительську, погану.

Живе ще тіло у бочки

Велів він натоптати,

Поганцям хтів таким, як сам,

Ті мощі в дар післати.

Не допустив всесильний бог

До крайнього скандалу,

Щоб мощі праведника йшли

Поганцям на поталу.

Три дні й три ночі вітер бив

Судно по Чорнім морі;

Вже думав цар: «Скінчився світ,

Погасло сонце й зорі».

Аж сам Селедій-мученик

На них змилосерди́вся

І моряку одному в сні

Прославлений явився.

І мовив: «Бог за смерть мою

Карати вас не буде,

Та труп мій ви везіть на Русь

Між православні люде.

Нехай вони в великий піст

Жиють із тіла мого

І слав’ять бога й згадують

Селедія святого.

Най постять так, як постив я,

Доступлять в бога ласки,

Їдять мене і воду п’ють,

І ждуть святої паски.

Як їх патрон, я відчинять

Їм буду неба брами,

Пісний Селедій рай знайду

З пісними русинами».

І сталось так. І відтоді

Всі русини голодні

Селедія святого чтять.

Дивні діла господні!

VI. ЛЕГЕНДА ПРО ВІЧНЕ ЖИТТЯ

1

Олександер Великий весь світ звоював

І отсе в Вавілоні мов бог раював.

А побожний аскет вік в пустині прожив

І молитвою й постом богині служив.

Наче сонце, що разом прогонює тьму,

Так богиня в опівніч явилась йому.

Прихилилась і мовить: «Мій вірний слуго,

Чим тебе вдоволить? Чи бажаєш чого?»

Аскет мовить:

«Хоч яке се життя і трудне, і сумне,

Дай, щоб старість і смерть оминули мене».

Богиня мовить:

«Ну, як се в тебе дар найцінніший з усіх,

На ж тобі сей малий золотистий горіх.

Одну нічку не спи, один день промовчи

І, очистивши ум, сей горіх розтовчи.

Шкаралющу в огонь, а розкусиш зерно,

Дасть тобі молодим вічно жити воно».

2

Цілий день промовчав, і не спав усю ніч,

І готовивсь аскет на великую річ.

Ось огонь розпалив із пахучих полін,

І кадило в огонь щедро кидає він,

І закони господні проходить умом,

Щоб очистити ум, не схибити притьмом.

Та ось сумніви в серці повстали страшні:

«Вічно жить - молодим - ну, пощо се мені?

Чи вертати у світ, де панує борба?

Чи ось тут вічно жить? Се ж безумство хіба!

О богине, прости! Я згрішив, бачу сам!

Та безцінний твій дар комусь іншому дам.

У нас цар молодий, богорівний наш цар!

Богорівним зовсім його зробить твій дар.

Міліонам він сонце, життя є нове,

Для добра міліонів хай вічно живе».

3

Олександер Великий весь світ звоював,

Та дівчини рабом себе він почував.

Персіянки Роксани предивна краса

В його серці горить, мов пожар, не згаса.

У обіймах його та красуня горда

Наче тає, на груди його припада;

Та хвилина мине, і він чує, що ось

В її серці вороже ворушиться щось,

І в очах, ще вогких від любві і жаги,

Дикі іскри горять, наче злі вороги.

З її уст вилітають бажання страшні -

Се бажання пожарів, убійства, різні.

Їй опертись король не здоліє й на мить:

Там згорів Персеполь! Завтра Суза згорить!

Кліта вбив при вині! Чи любов се, чи чад?..

День у день із небес його кидає в ад.

4

Олександер Великий богині моливсь:

«Дай, богине, щоб нині весь світ проваливсь!

Або дай, щоб скінчилася мука моя,

Щоб я знав, чи богиня вона, чи змія?

Чом міняється так, кілько є в дні годин?

І чи в серці її я паную один?»

В тій хвилині аскет перед ним опинивсь

І покірно царю до землі поклонивсь.

«Вічно жий, царю мій! Хай твої вороги

Згинуть! Ось тобі дар від твойого слуги.

Не згордуй! Сей малий золотистий горіх -

Від богині се дар! Моя гордість, мій гріх».

І він все розповів, відки має сей плід,

Що робить, щоб богині сповнить заповіт.

«Міліонам ти сонце, добродій єси,-

Будеш жить вічно юний, як плід сей з’їси».

5

«Вічно жить! Молодим! Справді, божеський дар!»

І великим, безсмертним почув себе цар.

«Вічно жить! Молодим! А вона? А вона?

Постаріє, зів’яне, мов квітка марна!

Що без неї життя? Сонце? Небо? Сам рай?

З нею жить! Або радше ти сам умирай!»

Вже й не думає цар, до Роксани біжить:

«Серце, ось тобі дар: вічно в юності жить!»

І сказав їй усе, відки має сей плід,

Що робить, щоб богині сповнить заповіт.

«Коли любиш мене, моє сонце ясне,

Дасть безсмертя обом нам зерно те дрібне.

А не любиш… - урвав.- Кого хочеш люби!

Ось тобі сей горіх! Що захочеш - роби!»

Зчервоніло дівча, в личко вдарила кров,-

Олександер не ждав її слова - пішов.

6

Гей, Роксано, красуне, що думаєш ти?

Чи про те, щоб з царем до безсмертя дійти?

Не про те! Інший жар в її серці горить!

Інший бог там живе! Інший цар там царить.

Він мета її мрій, осолода очей,

Над усіх милий їй генерал Птолемей.

Хоч не любить її і холодний, як лід,

Вона рада свій вік дать за сам його вид.

«Вічно жить молодій, а без нього? О ні!

Краще він хай живе, дасть безсмертя й мені!

Ну ж, поможе сей плід його серце здобуть!

А як ні, то мені краще в світі не буть».

Птолемея знайшла, і дала йому плід,

І сказала, який в нім лежить заповіт.

А як ніч надійшла, вона тихо пішла,

Олександру в вино трути-зілля влила.

7

Занедужав король, важко стогне, кричить,

А Роксана при нім не ридає, мовчить.

Головами хитають старі лікарі,

І тривога, як ніч, залягла у дворі.

По всім краю йде вість, наче змора та сон,

І сумує весь край, і рида Вавілон.

Ось у строях, білилах, рум’янах ціла,

В Олександрів покій куртизана ввійшла.

«Вічно жий, царю мій, на потіху для всіх!

Ось від мене тобі чудодійний горіх!

Се богині є дар. Як з’їси те зерно,

Вічно жить тобі дасть вічно юним воно».

Спалахнув Олександер: «Нещасна, дрижи!

Від кого маєш плід сей? По правді скажи!»

Та дівча не дрижить, не спускає очей:

«Мені дав його твій генерал Птолемей».

8

Олександер у болях жорстоких лежав

І в руці своїй плід чудодійний держав.

«Вічно жить і любить! День за днем! День від дня

А життя - то борня! А любов - то брехня!

Вічно жить у борні! Биться в сітях брехні!

День за днем! День за днем! Без кінця! Ні, ох, ні!

Не для нас, о богине, твій божеський дар!

Хоч над світом я цар, та над серцем не цар.

Міліони людей можу вбить, погубить,

Та чи змушу кого мене вірно любить?

Вічно жить! О богине, се жарти, се сміх!

Вічне щастя чи дасть сей чудовний горіх?

А без щастя, без віри й любові внутрі

Вічно жить - се горіть вік у вік на кострі!

Ні, богине! Візьми свій дарунок назад!

Я в нірвану волю, чи в Олімп, чи у ад!»

9

Серед болю в постелі підводиться цар,

І побожно цілує чудовний той дар,

І в тріскучий огонь із пахучих полін

Чудодійний горіх бистро кидає він.

І здалось, що вже біль не так люто палив,

Мовби в збурену кров охолоди налив.

Прояснів його ум, серце збулось химер,

А в опівніч саму Олександер умер.

V. ПО СЕЛАХ

I

На Підгір’ї села невеселі

Простяглися долом-долинами,

Мов край шляху на твердій постелі

Сплять старці, обвішані торбами.

Понад річку верби головаті

Довгі віти в воду похиляють;

Журавель поскрипує при хаті,

Босі діти по двору гуляють.

З-поміж верб, та груш, та яворини

Чорні стріхи глипають, нагнувшись,

Мохом вкриті, корчами калини,

Мов на вітер ті сичі, надувшись.

Похилились смерекові стіни,

Там і сям стемпльовані дрючками,

Мов каліки, ждуть собі заміни,

Щоб спочить розбитими кістками.

Сліповаті та тісні віконця

В старосвітських засувах ще ходять.

Чи лякаються ясного сонця

Ті, що вік свій в тих хатах проводять?

Не видати комина на хаті;

Вранці дим всю хату заповняє,

З стріхи буха, в’ється по загаті,

Хапле очі, сльози витискає.

В хаті піч трохи не в півкімнати

З запічком і припічком із глини,

Вічно тепла - то жолудок хати,

Величезний, як живіт дитини.

Хліб і страва - тут найстарша справа,

Ціль всіх змагань, замислів, турботи,

Мов родивсь сей люд лиш для роботи,

А на хліб вся праця йде кривава.

Ліжко газди - п’ять дощок незбитих,

Сніп соломи і верета зрібна;

Тепла піч є для дітей невкритих,

А для старших постіль непотрібна.

Слуги в стайні сплять - їх коні гріють,

А дівки на лаві, на запічку;

Про вигоду й думати не сміють,

Щоб лиш крижі випрямить за нічку.

І про одіж мало дбають нині:

Як кожух є й чоботи пасові,

Для газдині шнур коралів в скрині,

Для дівчат хустята шалінові,

Капелюхи хлопцям повстянії,-

То й весь празник є на довгі літа;

Буднішня одежа в хаті шита

З полотна, що вироблять хатнії.

На стіні розвішані довкола

Дерев’яні давні богомази:

Страшний суд, Варвара і Микола,

Чорні вже від диму, мов від мази.

Тільки й всього християнства в хаті,-

Але є й письменства в ній познаки:

Там під сволоком, завитий в шматі,

Лист небесний - писаний бог зна ким,

Йосифінський наказ панщизняний,

Прадідівський квит на тридцять буків,

Діда скарга за грунтець забраний,

Батьків акт ліцитаційний драний,-

Ось весь спадок, що лишивсь для внуків.

II

В шинку шумить, в шинку гуде,

Аж гомін геть селом іде.

І не питайте, що се є:

Старий Пазюк горілку п’є.

Вже третю ніч він п’є ось так,

Та не гадай, що він пияк.

Він буде ще три ночі пить

І ані цента не платить.

О, бо Пазюк розумний дід,

З кропиви він збирає мід:

Він у селі над всіх моцар,

Бо він собі багач-лихвар.

І не гадай, що за процент

Він п’є й не заплатить і цент!

Ось глянь у коршму. За столом

Сидить Пазюк, співа псалом,

Бо він письменний - знай і се!

І бога в серці має все.

Він бороду на руку спер

І сиві очі в двері впер,

Волосся сиве і густе

Лице вкрива його товсте,

А голос дзвінко, мов із блях,

Гукає: «Господи воззвах!»

А обік нього кум сидить

І Пазюку в лице глядить,

В очах його читати б рад,

Чи все тут є старому в лад,

Чи все зробив він так як слід,

Щоб ласкав був брикливий дід.

А як старий скінчив свій спів,

То кум несміло річ повів:

«Спасибі, кумцю, вам за глас!

Та щиро я благаю вас,

Вділіть ту позичку мені,-

Я все віддам уосені».

Пазюк о стіл б’є кулаком.

«Чи дармо в тебе я дяком?

Не штука то мій глас хвалить!

Кажи горівки ще долить!»

Скрутився кум, неначе в’юн,

Горівку в жида і тютюн

Наборг бере, на стіл кладе,

Знов Пазюка просить іде:

«Вже ж, кумцю, вас я третю ніч

Частую за пустую річ,

Щоб сотку в позичку дістать,-

Ви ж обіцяли нині дать».

Розгнівався на се Пазюк

І повну чарку кинув з рук.

«От ще голяк! От ще жебрак!

До мене промовляє так!

Сто срібла - се великий гріш!

Узять візьмеш, віддать - хоч ріж!» -

«Я ж, кумцю, позичав у вас

І, тямите, віддав на час».-

«Віддав! Віддав! А може, й ні.

А кілько то було гризні!

Та що вже там! Хай страчу сам!

Як обіцяв, то певно дам».

І мовить кум: «То дайте ж тут!

Ось свідки є, горівку п’ють».

Пазюк на те: «Нехай же п’ють,

У мене гроші є ось тут!»

І вийняв з череса платок,

А в нім завитих сім соток,

І перед свідками цілі

Їх розкладає на столі.

«Отсе мій плуг, отсе мій стіг,

Моя рілля, мій оборіг,

Мої воли, моє гумно,

Моя рідня, моє майно».

І поскладав, поцілував

І в черес всі сотки сховав.

А кум стоїть, гне в собі злість,

Очима тії гроші їсть.

«Та, кумцю, змилуйтесь-бо раз,

Най дармо не благаю вас!» -

«Ні, синку, пізня вже пора,

Додому час! Заснути тра!

Ще кварту став, людей відправ,

А завтра рано, щоб ти знав -

Коли діждати дасть господь,

За грішми з свідками приходь».

Село шумить, село гуде,

Пазюк з шинку додому йде,

При ньому кум, мов в’юн той, в’єсь,

А свідки йдуть то вскісь, то всклесь.

Боками йдуть, пісень ревуть.

Аж ось Пазюк промовив: «Тут!

На розі хрест, з тернами тин…

Тут в хаті мій драбуга син.

Го-го, то злодій, зна біду!

До хати спати я не йду.

Гей, куме! куме! Де ти втік?

Ти спать мене веди на тік!»

III

Вранці-рано по селі

То не пчоли, не чмелі

Глухо зажурчали,

Не шумів розбитий спуст,

А йшло слово з уст до уст:

«Вкрали! Вкрали! Вкрали!»

Що? Хто? Відки? Вість така:

Вкрали гроші в Пазюка!

Як вернув із ши́нку,

П’яний у стодолі спав,

Злодій черес з нього зняв

І потяг шматинку.

Хто був злодій? Відки знать?

Сам Пазюк не зна сказать,

Хоч щось твердо дума.

Далі скрикнув: «От на глум!

Вів мене в стодолу кум!

Се ніхто, крім кума!»

Кум почув се, весь дрижить,

Мов опечений біжить:

«Змилуйтеся, діду!

Я вас до хреста довів

Та й пішов вісьта домів!

Присягати піду!»

«Не бреши! Де гроші дів?

Ти мене вигоном вів -

Тямлю весь інте́рес:

У стодолі дрюк відпер,

Сіна з зруба на тік зверг,-

Зняв із мене черес!»

«Тут мене гадюка їдж,

Як я з вами був сю ніч

На гумні, в стодолі!» -

«Не бреши! - кричить Пазюк.-

Гроші тут мені до рук,

Бо діждеш недолі!»

IV

Зразу сварилися,

Далі побилися

Кум з Пазюком.

Батькові син помагає,

Син держить, батько шмагає

Кума ціпком.

Гамору! Галасу!

Баб назбігалося

Повний вигін.

Ті Пазюка проклинають,

Інші про кума вже знають:

«Певно, се він!»

Свідків, хоч гать гати!

Сей вже мав спать іти,

Вийшов надвір,

Чув, як Пазюк до стодоли

З кумом чалапав поволи

Попри шпихлір.

Другий виразно чув:

Кума Пазюк гукнув:

«Куме, ходи!

Пізно вже лізти до хати,

Я на тоці буду спати,-

Ну, заведи!»

Здогади, заміти…

Тут шукать! Там іти…

Властей чекать…

Справді ж нікому не жалко.

«Так тобі треба, ти, п’явко!

Хоч ти пропадь!»

V

Того рана з криком, шумом

Серед тлуму дід із кумом

На попівство враз ішли.

Чи шукать поради, може?

Ні, за злодія на боже

По короні понесли.

У обох напухлі пики,

А у серці гнів великий,

В кума весь кривавий ніс.

«Правте, отче, два молебни.

Щоб злодюга той ганебний

Без пощади нагло тріс!»

Вийшли. Кум домів кленучи,

А Пазюк нові онучі

В постоли, до торби хліб,

П’ятку в черес, палку в руки

Та й для ліпшої поруки

До ворожки до Дуліб.

VI

Ворожка мовить:

«Ти, чоловіче, не бійся нічого!

Гроші повернуться, ждати не довго.

Злодій від тебе сидить за три межі,

Знаєш його по відмінній одежі.

Вус має чорний і сірії очі,

Підстерігав тебе три дні й три ночі.

Господу дякуй, що гроші забрав він,

Що не збудився ти в хвилі, як крав він.

Мав він ножаку і хтів тобі, батьку,

Якби збудивсь ти, всадить під лопатку.

Є в тебе грушка по кінець причілка,

Є в ній маленька дуплавая щілка…

Там ти дивися щодня, щогодини,

Там тобі злодій ті гроші підкине».

VII

Іде Пазюк від ворожки

Та йдучи міркує:

«Виразнісінько на кума

Ворожка віщує.

За три межі! Кум від мене

За чотири межі!

По якій я його знаю

Відмінній одежі?

Не в постоли, а в личаки

Обуває ноги

І на гуні не зелені,

А чорні вилоги.

Чорний вус.- Рудий у кума.

Гм! Не вір рудому!

Сірі очі - дійсна правда!

Коб швидше додому!

А божився, дав на боже!..

Плакав наостатку!

А сам ніж мав і мене хтів

Пхнути під лопатку!

Почекай же!.. Де та в біса

Грушка при причілку?

В мене є верба. Все одно,

Заглянемо в щілку».

VIII

Ой-ой! Метушня і тривога в селі,

Із вулиці діти тікають малі,

Старі покидають у полі роботу,

Додому дралюють, немов на пожар!

На лицях побачиш і страх, і турботу:

В селі є шандар!

Сей сіті рибацькі під стріху ховає,

Той в сіно рушницю стару обвиває

І пхає в шувар,

Сей крадену пряче дубову колоду,

Той в бочку пожарну щодуху ллє воду:

В селі є шандар!

Шандар і начальник рушають на слідство.

Соток Пазюкових шукати,

Трясли вже у кума, трясуть ще сусідство,

Стайні, і стодоли, і хати.

І свідків питають, мов в пітьмі блукають,

А грошей нема та й нема.

«Ну, куме коханий, дай руки в кайдани!

Тут слідство, для тебе тюрма».

IX

Три неділі вже кум у арешті сидів,

А селом якийсь шум, наче рій той, гудів.

Ось Пазюк молодий у попа, неборак,

Кладе п’ятку на стіл і говорить ось так:

«Єгомостику, горе на мене найшло!

«Ти вкрав тата сотки! - так гуде все село.-

Бідний кум через тебе в арешті терпить».

Єгомостику, радьте, що маю робить?»

Піп плечима стиснув: «То, небоже, біда!»

А Пазюк молодий хитро так повіда:

«У неділю на хрест і на слово святе

Перед всіми людьми я присягну на те,

Що татуньових грошей не маю».

«Добре, сину! Присягу тобі проведу.

Та гляди, щоб не впав ти в велику біду!

Бо присяга страшна! Лиш одну мені річ

Відповідж: чи ти взяв тії гроші в ту ніч?

Як на сповіді, правди жадаю».

«Як на сповіді! Отче… Та взяв чи не взяв,

А бігме, що нерушані вчора віддав.

І присягну, най встиду між хлопством не маю».

X. НА ПАСТІВНИКУ

Сховалось сонце за Ділом могучим.

Пожар вечірній запалав на небі

І згас. Стемніло. Оповите млою

Дріма Підгір’я. Лиш де-де в хатах

Ще світло блима. Літня ніч коротка,

То вчасно спати йдуть робучі люди,

Щоб завтра, скоро світ, вже бути в полі.

Ген за селом, під лісом на долині,

З густої мли, мов цвяшок золотий,

Вирізуєсь миго́тання кроваве:

Се хлопці-конюхи огонь кладуть,

Їх на всю ніч післали коні пасти.

Попутавши скотину, розложили

Огонь, бо майка⁴ тне.

Ось при огні

Сидять гуртом: хто в гуньці, в подігачці,

Хто в кожушанці, хто лиш грубий міх

Нап’яв на плечі.

- Побратиме Сеню,

Дай тютюну!

- Чи бач, який прудкий!

Чи я тютюн саджу?

- Та не жартуй-бо!

Тобі господар нині скрутець дав,

То уділи! Проклята майка тне,

А тютюновий дим - найліпший спосіб

На неї.

Сень видобува тютюн,

І крає ножиком, і ділить всім,

В кого немає. Вже така натура

У того Сеня: зразу воркне гризько,

А потім хоч сорочку з себе дасть.

Недаром придурковатим зовуть

І підіймають всім селом на сміх.

Куди ж пак! Парубіка вже старий,

Вже поза тридцять літ, і до роботи

Нема над нього, і не п’є, не тратить,

А ходить мов жебрак. Не раз йому

Трафлялося пристайство - не хотів.

Волить тинятись в наймах, на чужих

Робити і чужій коритись волі.

«То вже у них так в роді,- говорили

В селі.- Отець його мав поле й хату,

Та все пустив, роботу занедбав,

Лише по відпустах, святих місцях,

Мов старець, волочився. А прийшла

Недуга, старість, далі сліпота,

То не було де голови приткнути,-

Взяв ліру та й пішов просити хліба.

І сина на таке саме навчав:

Все лиш набожних співанок співає,

Все лиш балакає, що світ зіпсутий

І страшний суд надходить - що твій піп!»

Отак в селі балакали про Сеня,

Сміялись з нього, хоч усі й любили,

Бо щирий був, для всякого ввічли́вий.

Та він байдуже, мов се й не про нього,

Всі насміхи пускає мимо вуха,

Прихильності немов недобачає.

Хоч тридцять літ від роду, він найрадше

З дітьми малими пристає, готов

І порохом пересипатись з ними.

Та й діти ж то над все любили слухать

Його пісень і оповідань! Діти

Одні над ним не насміхались.

Ось

І нині купка їх зібралась - хлопці

Все підростки. На Сеня поглядають,

Як на старшого; деякі й самі

Просились з кіньми на ніч, знаючи,

Що й Сень тут буде.

Закурили. Тихо

Десь обік в трощах деркає деркач.

Сова у лісі заскиглила - цур їй!

І більш не чуть нічого, тільки мірно

Дзеленькають залізним путом коні

Та хрупають траву росисту.

- Ну-ко,

Скажіть хто байки! - обізвавсь несміло

Один і скоса позирнув на Сеня.

- Е, кат там з нею! - другий відізвавсь.-

Я за весь день охляв, не чую ко́стей,

І очі вже злипаються до сну.

- Ну, що ж, то ти йди спати! Годі ж всім

Поснути. Знаєте, пора непевна.

Говорять, що з Сідого⁵ приятелі

Волочаться по толоках. То треба

Вважати!

- Мій господар, за грибами

Ходивши вчора, каже: бачив вовка.

То й остро наказав мені з лошат

І ока не спускать. Та де вони?

- Не бійсь, дурний! Якби, хрань боже, вовк,

То коні би самі дали нам знати:

Зафоркали б і збились би докупи.

Ось слухай, рже твоя каштановата,

А он лоша їй обзиваєсь!

Справді,

По всій долині розляглось іржання,

Мов тремоло важке, могучим смиком

Потягнене по струні металевій.

- Ну, байки! Сеню, ти на черзі нині!

- Якої ж я вам байки розповім?

Тут, браття, йде таке на наші села,

Що швидко нам відхочеться байок.

- Що, що таке?

- Війна! Хіба не чули?

- Війна? Та з ким?

- Ну, звісно, з москалем.

- Що, з москалем? О, то нещастя наше!

Москаль твердий, не встоять наші хлопці

Супроти нього.

- То-то, браття, й є.

Наш конче хоче з москалем побитись,

Та видить сам, що сил замало має.

От він казав усюди голосити,

Що відтепер не буде так, як досі

До війська брати та перебирати,

А всіх загорне загалом: малих,

Що від землі лиш відросли, й дідів,

Що до землі вже хиляться, сліпих,

Кривих, безногих і горбатих, навіть

Дівок.

- Ха, ха! То, може, й нашу Феську

Візьмуть?

- Го-го, тота на гранатира

Придасться.

- То не сміх, я то віддавна

Гадаю вже: чому беруть до війська

Лиш парубків? Чи то дівок нема

Таких здорових, рослих і відважних?

Чи дівка не такий же чоловік,

Як парубок?

- Та слухайте лишень,

Що сталося в Урожі! Тиждень тому

Там війт під церквою цілій громаді

Читав той наказ, що почнуть усіх

До війська брати. Слухає народ,

Об поли б’єсь руками. Аж нараз

Одна вдова як не заломить руки

Над головою, як не заголосить:

«Я-яй! Я-яй!» Так протяжно, так страшно,

Мов за покійником. Усі до неї,

Гадали, може, зуб. Та де тобі!

Посиніла, у лобі очі кров’ю

Їй заплили, і руки все держить

Над головою закленуті, й стогне,

Голосить, що аж серце розриваєсь.

Що мир до неї, примовляють, тішать,

Води дають, хрестять і шепчуть - де там!

Не чує, ані бачить, не говорить,

Не їсть, не п’є, ніщо не розуміє,

Лиш яйкає від того дня і досі.

Вже з цвинтару не трафила й до хати,

Пішла долів селом: «Я-яй! Я-яй!»

А мир за нею, мов на похороні.

Три рази довкіль обійшла село.

Під ніч насилу завели її

До хати, силою й нагодували.

Та не могла вона сидіти дома.

Вночі й пропала. І від того дня

По селах ходить. Вже її в Лужку,

І в Ступниці, і в Мокрянах видали,

Була аж в Страшевичах і на Сприні.

Розхристана,- говорять,- чорна-чорна,

Лиш очі світяться. І день, і ніч

Блукає по полю, до хат не йде

І все кричить, голосить, плаче й стогне.

- От покаяніє! Най бог боронить!

- Я б, бачиться, на місці вмер з страху,

Якби її голосіння почув.

- Іди, дурний! Вона ж се не від злого!

Се найдобріша жінка у селі

Була. Їй бог так дав, щоб віщувала

Народові якесь велике горе.

- Ой-ой! І що ж то за такеє горе

Вона віщує?

- Чуєш, що війну?

Вже то як наш із москалем задреся,

То тут не жди добра!

- А я гадаю,

Що то не те! Велика річ - війна!

Всіх не поріжуть. Москалі ж також

Не є вовки, а люди, як і ми,

Небіжчик дід не раз про них, бувало,

Розказують, не можуть нахвалитись.

- І я гадаю, браття, що москаль би

Нам кривди не зробив. Господар мій -

На що розумний чоловік, а часто

Говорить: «Господи! коли б вже раз

Москаль прийшов! Таке вже всюди здирство

Пішло: москаль би все те скасував,

Зробив порядок, полекшу якусь

На бідний люд».

- Ой, певно що би треба

Твердої тут, московської руки!

Чи чули ви, пани ото заводять

Якісь там шарварки нові. То ніби

Говорять хлопам: «Штири дні до року

Повинен кождий нумер відробити

Коло гостинця». А то все брехня.

Їм не гостинець в голові. Плювати

Їм на гостинець! Як лиш люди вийдуть

На ті гостинці, то пани пошлють

Свою двірню з палками, нагайками,

І всіх на панський лан переженуть,

І панщину навернуть: штири дні

Щотижня кождий мусить відробляти.

- Не може бути! Хто тобі казав?

- Плети, дурний, не може бути! Вже то

Я чув про се від розумніших трохи,

Ніж я та й ти. Пани дістодь-то навіть

Вже й цісаря підпали, й цісар їм

Усе те затвердив і підписав.

- Ой лишенько! Тепер-то ми пропали!

- Воно-то бач: пропали або ні.

Пани ще досі криються з тим дуже,

Не признаються, щоб народ відразу

Не роздразнити, а найголовніше:

Бояться москаля.

Тут Сень вмішався

В розмову. Досі він сидів понурий

І звільна пакав люльку, похилившись,

Мов слухав голосів якихсь далеких.

І враз промовив: - Е, яка там річ

За нами впоминатись москалеві?

Що ми йому, чи сват, чи брат який?

А мислите, що в нього мало й своїх

Панів і бідних?

- А про що ж би мала

Війна вестися?

- Ні про що! Й війни

Ніякої не буде!

- А пощо ж

До війська пруть старого і малого?

- Е, пруть! Ніхто ще того не видав.

От ми які вже парубки, а хто нас

До війська кликав? Може, ще коли

І будуть брати, та хтозна, се, може,

Аж в той час буде, як народ на світі

Здрібніє так, що в нашій печі буде

Сім хлопа молотити.

- Мудрий ти

На бештефранти! А чому ж ота

Урізька ходить та голосить? Чень же

Се не добро віщує?

- То-то й є,

Що народ темний чує плач її

І бачить сам, що се якийсь знак божий,

Та не дошукує, що він значить,

А сам собі спліта химери всякі:

Війна, і панщина, й бог зна ще що.

Гадаєте, що бог про теє дбає,

Чи там сто люда заб’ють або двісті,

Чи хлоп о три дні більш робити буде?

Якраз господь перед таким би ділом

Знаки такі нам посилав! Та й що то

Війна? Війни й заповідать не треба,

Вона вже є, ми родимось, живем,

Мремо в війні. Хіба ж не чули пісню:

«Нема добра та й не буде,

Була війна та й ще буде,

Брат на брата ворогує,

Сестра сестрі смерть готує,

Син на батька ніж підносить,

Донька мамі смерті просить».

От де війна правдива, найстрашніша,

Щоденна, люта! Що там против неї

Всі війни з турком, німцем, москалем!

Замовкли всі й понурились. Так нагло

Звернув розмову Сень на другий бік.

І хоч не раз подібні вже слова

Вони від нього чули, то, проте,

Тим дужче їх ударили вони.

І не до сміху їм було, бо кождий

На собі сам їх правди досвідив.

- Се правда! Як вовки голодні в лісі,

Так мир хрещений сам з собою їсться.

Одні хапають з-перед других, рвуть,

І друть, і кривдять. От і мій господар,

Хоч і який багач, а злакомився

На моїх п’ять кровавих ринських: взяв

І відтягнув мені з заслуженини,

За те, що скочило теля в полонку

І затонуло.

- А що буків я

Прийняв за ліс! Господар сам післав

Мене украсти з лісу копаниці,

А як зловив лісничий і подав

На штроф, прийшлось платити - він тоді

Давай мене періщити!

Й пішли

Нагадувать та розводи́ти, що

У кождого віддавна наболіло.

Лиш Сень мовчав, не жалувавсь ніколи.

А як скінчили другі, знов почав:

- Так бачите, яка се в нас війна

Ведесь! І що нам віщувать війну?

Таж ся війна сама та щось віщує.

- А що таке віщує?

- Страшний суд! -

Слова ті Сень сказав глухим, таємним

Полушептом, аж другі мимоволі

Склонили голови. В тій хвилі в лісі

Сова плачливо застогнала. Тихо

На хвилю стало, і нараз, немов

Десь з-під землі, протяжний і різкий,

Проймаючий роздався стогін людський:

- Я-яй! Я-яй! Я-яй!..

- Дух божий з нами! - скрикнули відразу

Всі конюхи і почали хреститись.

- Я-яй! Я-яй! Я-яй! - лунало в дебрях

Так жалібно, так важко, що аж серце

Мороз проймав. Сконало. Тихо стало.

Недвижні всі сиділи круг огню,

Тремтячи. Дух захопило у всіх,

Так що ніхто і слова не промовив,

Ба, навіть коні наострили вуха

І стали мовчки.

Тільки Сень сидів

Спокійний, шепчучи молитву. Врешті

Промовив:

- От ви й чули віщування.

Не бійтесь, се не є нечистий дух,

Се та урізька жінка, що пішла

По божій волі. Бог їй так казав

Плачем і криком грішному народу

Оголосити близький суд страшний.

- Ну, що се ти говориш, бійся бога,

Під ніч таке страхіття? Суд страшний!

Хіба ж не чув, що перед страшним судом

Повинен ще на світ прийти антихрист?

Ну, а про нього, клятого, ще якось

Не чути досі.

- Не впевняйся дуже! -

Сказав поважно, строго якось Сень.-

Глухий не чує навіть, як гримить!

А я ось що скажу вам, що я чув,

Та ні, не я, мої татуньо чули.

Вони ось на Кальварії недавно

Були, там є чернець один старенький,

Що знає їх вже більш як тридцять літ.

Так от вони у нього й ночували,

І він їм много повідав з книжок.

«Моліться,- каже,- люди! Близький час!

П’ять гір трави вже віл великий спас.

Як шосту буде допасати - ждіть,

Тоді антихрист родиться на світ.

А як на сьому в півгори дійде,

Тоді на землю Ілія прийде».

- Дух божий з нами! - скрикнули в тривозі

Всі конюхи.- П’ять гір вже, кажеш, спас,

Що ж се за гори, що за віл такий?

- Хіба ж не знаєте, що в книгах пишуть?

Далеко десь, на самім краю світу,

Є віл такий: родився він в той день,

Коли Христа розп’ято. Має він

Сім гір. Коли прийде на світ антихрист,

Щоб всіх людей від бога відвернути,

То против нього появиться з неба

Святий Ілля і буде бунтувати

Народ, щоби антихриста цурався.

А той антихрист буде цар всесильний.

Пішле своїх вояків і шандарів

Против пророка. Бог йому допустить

Іллю зловити, він його на смерть

Засудить. Але знає він, проклятий,

Що як з Іллі одна краплина крові

На землю впаде - вся земля займеться

Й згорить. От він на хитрощі візьметься:

Пішле своїх вояків і шандарів

На край землі, на тих сім гір, і скаже

Вола отого взяти, і зарізать,

І з нього шкуру зняти. Розпріструть

Вони ту шкуру і на ній почнуть

Пророка мучити і катувати.

Та поразить господь нечисту силу.

Є десь такий комарик, що напився

Христової крові, як капала

З хреста. Отой комарик саме в хвилі,

Як будуть мали різати вола,

Його в хребет укусить і в тім місці

Маленьку дірочку проколе в шкурі,

Таку, що оком і доглянуть годі.

Крізь ту то дірочку з крові пророка

Малесенька на землю крапля впаде,

І загориться вся земля від неї.

Спалить антихриста й його все царство,

Спалить усі гріхи людські й терпіння,

Очистить землю, як від ржі залізо.

Тоді господь прийде на суд страшний.

Вже геть було за північ. Віз звернув

Додолу дишлем. Косарі стояли

Посеред неба. Холодно. Огонь

Погас. Зітхаючи глибоко, мовчки

Ще раз обходять коней конюхи.

Спокійно скрізь. Глибоке, темне небо

Горить над ними тисячами звізд.

Дрімає ліс в тумані. Наче мрія,

У сизій пітьмі клаптем чорним там

Лежить село.

І хлопці полягали -

Хто на соломі, що приніс з собою,

А хто й попросту на траві росистій,

Лиш міх товстий під себе простеливши.

Лиш Сень не ліг. При вигаслім огнищі

Сидить він, скулившись від холоду,

Недвижний, у якійсь глибокій думі.

- О господи! - зітхне часом.- Не дай

Сліпому і глухому в світі жити,

Щоб не заскочив неготових нас

Великий день, страшний день суду твого!

І він здригнувся.

- Господи помилуй!

Се смерть у очі заглядає! - шепнув

І знов почав молитись, ще щиріше,

Ще гарячіше. Тихо сяють зорі,

Немов манять до себе. Дух якийсь

Могучий і таємний пролітає

Понад землею. Чує лет його

Усяке серце добре та чутливе

Й тріпочесь тужно, наче пташка в кліті.

Чого? Куди? Пощо? Дарма питати.

VI. ДО БРАЗІЛІЇ!

I. ЛИСТ ДО СТЕФАНІЇ⁶

Вельможна мамо, найясніша пані!

Поклін тобі шлемо, твої піддані

Олекса Хмиз, Яць Хрущ, і Чапля, й Ружа,-

Шлемо тобі привіт від твого мужа.

Коли тобі плетуть, що він умер,-

Не вір, матусю! Він здоров тепер.

Живий, здоров, як рибка у водиці,-

Се посвідчать і наші молодиці.

Най бог його за се благословить,

Що не цуравсь до бідних загостить.

У Хмиза в хаті днів прожив зо двадцять.

«Шандарів,- мовив,- мушу пильнуваться

Ще рік мені блукати по землі,

Бо завзялись на мене сили злі.

Як рік мине, тоді підійму бучу,

Всій кривді і неправді шию скручу.

Потішу всіх, хто гнувся і терпів,

А особливо вірних русинів.

Із сього краю, що є край дідівський,

Жебрацький, і шляхетський, і жидівський,

Я виведу свій вірний люд у край

Заморський, де є справді хлопський рай.

В Бразілії царем я хлопським стану,

Там жиду доступу не дам ні пану.

Се край багатий, оком не зуймеш,

Ніхто ще там ланцем не міряв меж.

Плідних земель безмірні там простори,

Буйні пасовиська, лісисті гори.

У горах повно звірів, диких кіз;

Один там буйвол тягне з сіном віз.

В лісах малпи - от звір несамовитий!

Що бачить, сам хапається робити.

Освоюєсь, привчається сей звір

Врубати дров, позамітати двір.

Там слуг нема з хрещеного народа,-

Освоїш п’ять-шість малп - і є вигода».

От так він нам балакав дні цілі,

Аж всі ми плакали, старі й малі.

А далі мовив: «Час мені в дорогу,

Іду і віддаю вас пану богу.

Я по Галичині вже ходжу рік,

Тепер піду ще на угорський бік.

Передягніть, брати, мене по-свому;

Що я тут був, не говоріть нікому!

Жандармам особливо і попам

Не зраджуйтесь, бо буде лихо вам.

І ждіть! Як буде поле знов зелене,

З весною вам листи прийдуть від мене.

Тоді грунти, хати і весь свій крам

Збувайте! Я вам не такі там дам.

А щоб мій лист відразу ви пізнали

І ошуканцям в руки не попали,

Так ось вам знак - та тільки се секрет;

На листі буде підпис: Джерголет!»

По відході його ми всю громаду

Спросили на таємную нараду:

Прирадили по довгій боротьбі

Сей лист, о пані, написать тобі,

Про нього звістку радісну подати,

Щоб з нами й ти втішалася, як мати.

Сим кінчимо. Дай бог тобі прожить,

А нам тобі в Бразілії служить!

II. «Коли почуєш, як в тиші нічній…»

Коли почуєш, як в тиші нічній

Залізним шляхом стугонять вагони,

А в них гуде, шумить, пищить, мов рій,

Дитячий плач, жіночі скорбні стони,

Важке зітхання і гіркий проклін,

Тужливий спів, дівочії дисканти,

То не питай: Сей поїзд - відки він?

Кого везе? Куди? Кому вздогін?

Се - емігранти.

Коли побачиш - на пероні десь

Людей, мов оселедців тих, набито,

Жінок, худих, блідих, аж серце рвесь,

Зів’ялих, мов побите градом жито,

Мужчин понурих і дітей дрібних

І купою брудні, старії фанти,

Навалені під ними і при них,

На лицях слід терпінь, надій марних,

Се - емігранти.

Коли побачиш, як отих людей

Держать, і лають, і в реєстри пишуть,

Як матері у виходках дітей

Зацитькують, годують і колишуть,

Як їх жандарми штовхають від кас,

Аж поїзд відійде,- тоді припадок!

Весь люд на шини кидається враз:

«Бери нас або переїдь по нас!»

Се в нас порядок.

III. «Два панки йдуть попри них…»

Два панки йдуть попри них.

На дітей блідих громадку,

На жінок отих марних

Кождий глипнув по порядку:

Відвернувсь один панок

І зітхає: «От бідацтво!»

Другий же за ним крок в крок

Покликає: «То лайдацтво!»

«Що лайдацтво?» - «Весь сей люд!

Рідний край на пшик міняє».-

«Ні,- відмовив перший,- тут

Винен той, хто їх спиняє».

«Не спинять їх? Всі підуть

Десь за синє море здуру».-

«Як же ж їм не йти, як тут

Всі до спілки дрем з них шкуру».

Розлучила нас юрба,

Та довгенько ще цікаві

Сперечались ті оба,

Де «лайдацтво» є в сій справі?

IV. «Гей, розіллялось ти, руськеє горе…»

Гей, розіллялось ти, руськеє горе,

Геть по Європі і геть поза море!

Бачили мури Любляни та Рєки,

Як з свого краю біг русин навтеки.

Руські ридання й стогнання лунали

Там, де Понтеби біліються скали.

Аж із Кормон, мов живого до гробу,

Гнали жандарми наш люд, як худобу.

Небо італьське, блакитне, погідне,

Бачило бруд наш, пригноблення бідне.

Генуя довго, мабуть, не забуде,

Як то гостили в ній руськії люде.

Будуть ще внукам казать проти ночі:

«Дивний тут люд кочував із півночі.

Рідну країну з слізьми споминав він,

Але з прокляттям із неї тікав він.

Спродував дома поля, господарство,

Вірячі байці про Рудольфа царство,

Дома покинувши землю родинну,

Гнався, щоб мрію ловити дитинну.

Смілий у мріях, у вірі беззглядний,

В дійсності, наче дитина, безрадний.

Ані порадитись, ні побалакать,-

Знав він лиш гнуться, та жебрать, та плакать».

Гей, розіллялось ти, руськеє горе,

Геть по Європі і геть поза море!

Доки гамбурзькі, важкі паровози -

Де ви не ллялися, руськії сльози!

Всі з тебе, русине, драли проценти:

Польськії шляхтичі й швабські агенти.

Що то ще жде тебе на океані?

Що у Бразілії, в славній Парані?

Що то за рай ще тобі отвираєсь

В Спіріту Санто і Мінас Джераєс?

V. ЛИСТ ІЗ БРАЗІЛІЇ

Сусіди любі! Пише вам Олеся.

Ми всі здорові й добре нам ведеся.

Сім місяців отсе мовчали ми,

Аж на кінці вандрівки стали ми.

Серед лісів тут живемо в бараці

І маємо страшенно много праці.

Рубаєм дерева на сажень грубі -

Одно два дні довбем, сусіди любі!

За рік отак чень буде чистий морг,

То будем сіять. Живемо наборг.

Боргує нам уряд, покіль до свого,

Курузи, бульбу, сіль - і більш нічого.

Не розлучали нас і на п’ять хвиль…

До міста маємо п’ятнадцять миль.

В лісах, під горами… Та ми не ропчем,

Доріг нема, стежки, дасть біг, протопчем.

Та ви цікаві, як нам до води

Доїхалось, а потім аж сюди.

До Відня їхали спокійно вкупі;

У Відні нас три дні держали в цюпі.

Пустили нас, лиш пан якийсь від нас

Сім срібла взяв, що підписав нам пас.

З Понтеби завернули нас до Грацю,

Там три неділі мали з нами працю.

Писали до Стрия, Мостів і Кут.

А нам казали: «Зачекайте тут!»

Палазя там умерла від уроків,

А лікар німець мовив: «З браку соків».

Івась умер напевно від нічниць,

А лікар мовив: «Не плетіть дурниць!»

Та як ще Гриць, Оксанка, Рузя вмерли,-

Пустили нас: «Ідіть, куди наперли!»

До моря ми добрались без біди,

Лиш що до нас присілись два жиди

І видурили від Баланди й Хмиза

По десять ринських за якісь авіза.

Та на одній пересідці якось

Згубився і пропав Юрків Антось.

В Генові ми сім неділь шифу ждали,

За містом в норах, як цигани, спали.

Поганий край! Докучив голод нам,

І гарячок понабирались там.

Сім штук дітей, Онищиха, й Чаплиха,

І Хрущ старий там вмерли. Збулись лиха.

Було б нас більш померло, бо якась

На нас італьська пані завзялась

І випросила в короля свідоцтво:

Держать їх, аж їм вимре все жіноцтво.

Хрест божий з нами! Певно, се була

Якась безбожна упириця зла.

Бо справді, на жінок у тії доби

Ударили найгіршії хороби.

Та бог наслав на тую злюку бич:

Попавсь нам лепський русначок-панич.

Списав він лист від нас, слізьми облитий,

До їх там королеви Маргарити,

Все розповів: як нас тут трясця б’є,

Як відьма ніччю кров жіночу п’є,

Що тут дітей без корму сохне й плаче,

Як з відьмою король у гречку скаче…

І помогло. Пустили нас як стій,

Урвалося поганій відьмі тій.

А як ми вже на корабель сідали,

То панича від нас арештували,

Немовбито він ошуканець єсть.

Він нам шепнув: «Се злої відьми месть!

Мовчіть, бо пропадете всі дочиста!»

Ми - ша! Пропало наших ринських триста.

По морі ми плили без злих пригод,

Лиш хорував погано весь народ.

На морі вмерло дев’ять душ народу;

Їх замість погребу метали в воду.

Най бог боронить від такої тьми,

Як матері ридали за дітьми,

Коли їх риби довгі, мов ті балки,

Зубаті, чорні, рвали на кавалки!

В Бразілії ми теж зазнали зла:

Пропасниця лиха на нас зайшла.

Три місяці чекали ми на квіти:

Три хлопи вмерли тут і три кобіти.

П’ять хлопців до послуг продали ми,

А сім дівчат пішло в такі доми.

Про хлопців досі ми не мали вісти,

Дівчата раді: є що пити й їсти.

Що ж ще писать вам? Тут новин не гук:

П’ять душ нам досі вмерло від гадюк,

Тут по лісах блукають дикі люде,

Б’ють наших і їдять. І нам те, мабуть, буде.

Та, може, дасть нам бог іще підняться.

Було нас сорок, є ще вісімнадцять.

Одно лиш жаль, що вже по-руськи тут

Молиться ні балакать не дадуть.

На нас у місті крикнув Кандзюбінський:

«Nie wolno tutaj gadać po rusińskij!

Tu polski kraj i polski Bóg i król!

Po polsku gadaj albo gębę stul!»⁷

Га, що ж, коли так острий ферлядунок,

Хай буде й так! Який нам тут рятунок?

Сим кінчимо. Прощайте! Ждіть від нас

Звісток, як нам заблисне ліпший час.

КОМЕНТАРІ

МІЙ ІЗМАРАГД

Вперше надруковано під назвою «Мій Ізмарагд. Поезії Івана Франка», Львів, 1898. У 1911 р. вийшла збірка поезій І. Франка «Давнє й нове», друге, побільшене видання збірки «Мій Ізмарагд», куди ввійшли цикли із збірки «Мій Ізмарагд» - «Поклони», «Паренетікон», «Притчі», «Легенди» (значно поповнені новими віршами) та додані нові цикли - «Із злоби дня» і «Гімни й пародії».

Поезії подаються за виданням 1898 р. Враховуючи волю автора, який озаглавив окремі вірші у збірці «Давне й нове» (віршам «Поклін тобі, моя зів’яла квітко…» дав назву «Моїй не моїй», «Важке ярмо твоє, мій рідний краю…» - «Рефлексія», «Ти, брате, любиш Русь…» - «Сідоглавому», «У садочку в холодочку…» - «Спомин», «Якби само великеє страждання…» - «Якби»), а також змінив заголовок поезії «Un coeur simple» на «Свята Доместіка», подаємо ці вірші за виданням 1911 р.

I. ПОКЛОНИ

I. Поет мовить. Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 3-4.

II. Україна мовить. Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 5-6.

III. Рефлексія («Важке ярмо твоє, мій рідний краю…»). Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 7, без назви. Зберігся автограф без заголовка (Центральна наукова бібліотека АН УРСР,⁸ І, № 7444, арк. 2), який не має розходжень порівняно з текстом збірки. Автограф датований: «14 Х [1897]». Подається за збіркою «Давне й нове», с. 15.

IV. Сідоглавому. («Ти, брате, любиш Русь…»). Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 8-9, без назви. Вірш адресований лідерові «народовців» буржуазному націоналісту, одному з організаторів антинародної «нової ери» - реакційної угоди буржуазної інтелігенції з австрійським урядом і польською шляхтою - Юліанові Романчуку, що в газ. «Діло» від 13.V 1897 р. виступив з статтею «Смутна поява». Ця стаття була реакцією на передмову І. Франка «Nieco o sobie samym» («Дещо про себе самого») до польського видання збірки «Галицькі образки» «Obrazky galicyjskie», в якій І. Франко гостро висловився про тип галицького рутенця - «русина». Автор статті «Смутна поява» закидав І. Франкові відсутність патріотизму і рекомендував йому усунутись від громадської і політичної діяльності. І. Франко у творах «Сідоглавому» і «Декілька афоризмів у альбом «Ділу»…» викривав лицемірну «любов» до народу галицьких націоналістів. Зберігся автограф (ЦНБ АН УРСР, І, № 7444, арк. 1), що не відрізняється від основного тексту. Автограф без заголовка, датований: «14/Х [18]97». Подається за збіркою «Давнє й нове», с. 15-16.

Наводимо текст Франкових афоризмів за першодруком («Житє і слово», 1897, кн. 3, с. 263-264).

Декілька афоризмів у альбом «Ділу», прочитавши його статтю «Смутна поява» в ч. 97

Любов не обов’язкова, та почуття обов’язку обов’язкове.

Сліпа любов, як і сліпа віра, родить фанатизм і нетолеранцію.

Хто твердить: люблю свій народ, а не сповнює своїх обов’язків зглядом того народу - брехню твердить.

Справедлива увага - се хірургічна операція: болить і помагає; несправедлива увага - се сліпий вистріл: не болить того, на кого був вимірений, а тільки робить стрільцеві сором.

Посол Вєльовєйський прилюдно заявляє, що любить русинів. Ну, кого такі пани люблять, того я спокійним сумлінням можу не любити.

Перейдімо насамперед «собачу» азбуку, а там чень дійдемо й до ідеальної премудрості.

«Коли я зле сказав, докажи се, а коли добре сказав, за що ж мене б’єш?» (Єванг[еліє] Йоанново, XVIII, 24).

«Уж если он и останется собакой, так пусть же не от меня об этом узнают, пусть не я выдам его!» (Н. В. Гоголь, «Мертвые души»).

Polsko! lecz ciebie błyskotkami łudzą;

Pawiem narodów byłać i papugą;

A teraz jesteś służebnicą cudzą.

Choć wiem, że słowa te nie zadrżą długo

W sercu, gdzie nie trwa myśl nawet godziny…

Mówię, bom smutny i sam pełen winy.

Przeklnij, lecz ciebie przepędzi ma dusza,

Jak Eumenida przez wężowe rózgi.⁹

(J. Słowacki)

Від народного обов’язку сам бог не може звільнити; нахваляється звільнити від нього сатана.

V. Якби. («Якби само великеє страждання…»). Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 10. Зберігся автограф (ЦНБ АН УРСР, І, № 7444, арк. 2), що не відрізняється від основного тексту. Автограф без заголовка, датований: «14.X [1897]». Подається за збіркою «Давнє й нове», с. 16-17.

VI. Декадент. Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1896, № 17, с. 326. Вірш адресований В. Щуратові і викликаний його оцінкою ліричної драми І. Франка «Зів’яле листя» в статті «Літературні портрети. Д-р Іван Франко» («Зоря», 1896, № 2). І. Франко рішуче заперечив віднесення його до декадентів. У збірці «Давнє й нове» він надрукував дещо змінений текст вірша. Зокрема четвертий рядок п’ятої строфи «Я є мужик, пролог, не епілог» у збірці «Давнє й нове» читається так:

Я хлопський син, пролог, не епілог.

VII. Моїй не моїй. («Поклін тобі, моя зів’яла квітко…»). Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 13-14. Подається за збіркою «Давнє й нове», с. 18.

VIII. Спомин. («У садочку в холодочку…»). Вперше надруковано у збірці «Мій Ізмарагд», с. 15-16, без назви. Подається за збіркою «Давнє й нове», с. 19.

II. ПАРЕНЕТІКОН

Паренетікон - збірка морально-етичних повчань.

I. «Коли обід хтось славний зготував…», II. «Не слід усякого любити без розбору…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, кн. 3, с. 322-323, під спільним заголовком «Із чужих квітників. Із Ізмарагда».

III. «Не такого посту хоче бог від нас…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, кн. 3, с. 324, під спільним заголовком «Із чужих квітників. Із Ізмарагда». Зберігся автограф (ф. 3, № 219, с. 26), який має незначні розходження порівняно з текстом збірки.

IV. «Як у хвилі сумніву і муки…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, кн. 3, с. 322, під спільним заголовком «Із чужих квітників. Із Ізмарагда». Зберігся автограф (ф. 3, № 219, с. 21-22), значно відмінний від основного тексту:

Як у хвилі сумніву і муки

Не найдеться мудрий научитель,

То приймай потіху і пораду

Хоч би з простих і невчених уст.

Як на город військо йде вороже

І побачать прості люди в полі

І до міста стануть бігти з криком:

«Ворог! Ворог! Утікай, хто може!» -

Чи ж тоді всі мудрі, всі багаті

Не послухають тих простаків?

Чи на крик їх не почнуть тікати

І ховатись за міцнії мури?

А якби найшовся хто і мовив:

«Що там знають простаки ті глупі?

Відки мають право се кричати?

Князь на се їх не послав у поле».

І гордуючи отим простацтвом,

Він лишився б сам без остороги

І попався б ворогам у руки,-

Чи не слід його дурним назвати?

V. Багач. Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, кн. 3, с. 325-326, без заголовка, під спільною назвою «Із чужих квітників. Із Ізмарагда». Зберігся автограф (ф. 3, № 219, с. 28), що не має істотних розходжень порівняно з текстом збірки.

У збірці «Давне й нове» вірш має третю строфу (див. третій том нашого видання).

VI. «Серцем молився Мойсей…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, кн. 3, с. 326, під спільною назвою «Із чужих квітників. Із Ізмарагда». Зберігся автограф (ф. 3, № 219, с. 28), що не має істотних розходжень порівняно з текстом збірки.

VII. «Гнів - се огонь…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, кн. 2, с. 162-163, під спільною назвою «Із чужих квітників. Із Ізмарагда». Зберігся автограф (ф. 3, № 219, с. 22), що має незначні розходження порівняно з текстом збірки.

VIII. «Немає друга понад мудрість…», IX. «Себе самого наперед…» , X. «Хоч хто і сто літ проживе…». Вперше надруковано у кн. «Мій Ізмарагд», с. 26-28. У збірці «Давне й нове» вірш «Немає друга понад мудрість…» має зміни.

Четвертий рядок другої строфи читається так:

Вона свобідна серед пут.

Четвертий рядок третьої строфи має такий вигляд:

Холодна тінь у страстей сквар.

XI. «Хоч від хліба здержусь...». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, кн. 3, с. 325, під спільним заголовком «Із чужих квітників. Із Ізмарагда». Збереглися два автографи (ф. 3, № 219, с. 26), один з яких читається так:

Сли я здержуся від хліба, проте ж від гніву не здержуся,

Не чоловік я, а звір!

Адже ж і звір не їсть хліба,- та кров п’є і шарпає тіло,

Так і фальшивий святець, що свого брата чорнить.

XII. «Як сережки золотії…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, кн. 3, с. 321, під спільною назвою «Із чужих квітників. Із Ізмарагда». Зберігся автограф вірша (ф. 3, № 219, с 22) без істотних розходжень порівняно з текстом збірки.

XIII. «Здоров, Степане!». Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с 30-31. Зберігся автограф (ф. 3, № 250), що має значні розходження порівняно з основним текстом:

«Здоров, Семене, що ти робиш,

Що над Дунаєм з гаком ходиш?» -

«Ой мав я жінку гультяйочку,

Та втопилася у Дунайочку.

Тут на камені цокотіла,

Поковзнулася і полетіла».

«Та що ж, Семене, бог з тобою,

Її шукаєш вверх водою?» -

«Ой, брате любий, се не кпини!

Не знав ти, видно, Катерини.

Навіть по смерті моя мила

Певно з водою не поплила».

Автограф датований: «3.XI [18]99».

XIV. «Не високо мудруй…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, кн. 2, с. 162, під спільним заголовком «Із чужих квітників. Із Ізмарагда». Зберігся автограф (ф. 3, № 219, с. 27), який має додатковий дев’ятий рядок: «людям добре чинить».

XV. «Годуй гадюку молоком…», XVI. «Як промінясто гарний цвіт…», XVII. «Як лампа розбита…», XVIII. «Хто тому шкодить…», XIX. «Ворог батько…», XX. «Як пчола…», XXI. «Хто лиш квітки…». Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 32-35.

XXII. «Багатство злом не є…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, кн. 3, с. 324, під спільним заголовком «Із чужих квітників. Із Ізмарагда». Зберігся автограф (ф. 3, № 219, с. 25-26) без істотних розходжень порівняно з текстом збірки.

XXIII. «Як риба без води…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, кн. 3, с. 324, під спільним заголовком «Із чужих квітників. Із Ізмарагда». Зберігся автограф (ф. 3, № 219, с. 25), текст якого ідентичний з текстом збірки.

XXIV. «Хто в першій чвертині життя…». Вперше надруковано в збірці «Мій Ізмарагд», с. 37.

XXV. Строфи

1. «Пурпуром сонечко сходить…». Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1883, № 23, с. 356-357, під спільним заголовком «Приказки». Текст передруку має деякі розходження порівняно з основним текстом. Зберігся автограф (ф. 3, № 193, с. 44) із значними розходженнями порівняно з текстом збірки:

Червоно сонечко сходить,

Червоно й криється в морю.

Так будь і ти все однакий

В щастю і в горю.

2. «Мужню силу хоч похилить горе…». Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1883, № 23, с. 356, під спільним заголовком «Приказки». Зберігся автограф (ф. 3, № 193, с. 36), що не має істотних розходжень порівняно з текстом збірки.

3. «Обрубане дерево знов зеленіє…». Вперше надруковано у журн. «Зоря», 1883, № 23, с. 356, під спільним заголовком «Приказки». Зберігся автограф (ф. 3, № 193, с. 36), що має значні розходження порівняно з текстом збірки:

Підтятеє древо знов віти пускає,

І місяць із серпа знов повний стає;

Те зрячи, хай чесний надій не теряє,

Сли доля на нього загнівана б’є.

4. «Не цурається правди мудрець…». Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1883, № 23, с. 356, під спільним заголовком «Приказки». Зберігся автограф (ф. 3, № 193, с. 37), що не має істотних розходжень порівняно з текстом збірки.

5. «Добру науку приймай…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, кн. 2, с. 161, під спільним заголовком «Із чужих квітників. Із Ізмарагда». Зберігся автограф (ф. 3, № 219, с. 21), що не має істотних розходжень порівняно з текстом збірки.

6. «Хто має мудрість, а з неї…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, кн. 2, с. 161, під спільним заголовком «Із чужих квітників. Із Ізмарагда». Зберігся автограф (ф. 3, № 219, с. 27), ідентичний з текстом збірки.

7. «Мудрість захована…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, кн. 2, с. 161-162, під спільним заголовком «Із чужих квітників. Із Ізмарагда». Зберігся автограф (ф. 3, № 219, с. 27), ідентичний з текстом збірки.

8. «Дурний, хто, помилок лякаючись…». Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1883, № 23, с. 356, під спільним заголовком «Приказки». Зберігся автограф (ф. 3, № 193, с. 41), що не має істотних розходжень порівняно з текстом збірки.

9. «Не пливе супроти вітру…». Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 40.

10. «Навіть той, хто в призначення вірить…». Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1883, № 23, с. 356, під спільним заголовком «Приказки» Зберігся автограф (ф. 3, № 193, с. 41), що має незначні розходження порівняно з текстом збірки.

11. «Не звикай утертими стежками…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, кн. 3, с. 322. Зберігся автограф (ф. 3, № 219, с. 26), що має незначні розходження порівняно з текстом збірки.

12. «Бережи маєток…», 13. «Гість, дитя, і цар, і жінка…». Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 41.

14. «Хто духом низький, не мішайся там…». Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1883, № 23, с. 356, під спільним заголовком «Приказки». Текст першодруку має деякі розходження порівняно з основним текстом. Зберігся автограф (ф. 3, № 193, с. 37), який має значні розходження порівняно з текстом збірки:

Низький духом не личить туди,

Де для взнеслих будовані трони;

Чи ж на голову чобота хто

Настовбурчить замісто корони.

15. «Та й глупі ж ті багатирі…», 16. «Щасливий той багач…», 17. «Отрута є зле вивчена наука…». Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 42.

18. «Скупий - не пан своїх засіків повних…». Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 43. Зберігся автограф (ф. 3, № 219, с. 28) з незначними розходженнями порівняно з текстом збірки. Є інший автограф (ф. 3, № 219, с. 28), варіант цього вірша:

Скупий волів би свого м’яса

Урізати, щоб бідному подать,

Ніж кришку взять із скарбів своїх,

Що в кліті без хісна лежать.

19. «Книги - морська глибина…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, кн. 2, с. 162, під спільним заголовком «Із чужих квітників. Із Ізмарагда». Зберігся автограф (ф. 3, № 219, с. 22), який має незначні розходження порівняно з текстом збірки.

20. «Хто власного ума не має…», 21. «Клониться дерево…», 22. «Великі дерева шануй…», 23. «Мухи сідають на ранах…». Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 43-44.

24. «Як військо скликає труба…». Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 44. Зберігся автограф (ф. 3, № 219, с. 22), який має значні розходження порівняно з текстом збірки:

Як військо збирає труба,

Так ангелів божих скликають

Святії слова.

А в гуслі та флейти де грають,

Пісень де вигукують,- там

Приховок чортам.

25. «Лихвар і п’яниця…». Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 45. Зберігся автограф (ф. 3, № 219, с. 28), який не має істотних розходжень порівняно з текстом збірки.

26. «На двоє сотворено богом вино…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, кн. 3, с. 325, під спільним заголовком «Із чужих квітників. Із Ізмарагда». Зберігся автограф (ф. 3, № 219, с. 28), який не має істотних розходжень порівняно з текстом збірки.

27. «Як від лютого татарина…», 28. «Хто з всіми добрий хоче буть…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, кн. 3, с. 323, під спільним заголовком «Із чужих квітників. Із Ізмарагда».

29. «Від слона на тисяч п’ядей…». Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 46.

30. «Як метіль прошумить…». Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1883, № 23. с. 357, під спільним заголовком «Приказки». Зберігся автограф (ф. 3, № 193, с. 44), який має незначні розходження порівняно з текстом збірки.

31. «Як запорохи чоловік…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, кн. 2, с. 162, під спільним заголовком «Із чужих квітників. Із Ізмарагда». Зберігся автограф (ф. 3, № 219, с. 22), який не має істотних розходжень порівняно з текстом збірки.

32. «Хоч би й мертвого міг гнівливий воскресить…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, кн. 2, с. 163, під спільним заголовком «Із чужих квітників. Із Ізмарагда». Зберігся автограф (ф. 3, № 219, с. 27), який має значні розходження порівняно з текстом збірки:

Гнівний хоча мертвого воскресить,

Та бог його за гнів його відкине.

В гнівливе серце зло, як нетля в свічку, лине,-

Сама згорить, а свічки не згасить.

33. «Хоча б ти і муки тяжкі потерпів…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, кн. 2, с. 163, під спільним заголовком «Із чужих квітників. Із Ізмарагда». Зберігся автограф (ф. 3, № 219, с. 27), який не має істотних розходжень порівняно з текстом збірки.

34. «Як та опука від скали…». Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1883, № 23, с. 356, під спільним заголовком «Приказки», з деякими редакційними відмінами. Збереглися два автографи (ф. 3, № 193, с. 18, 19). Один має незначні розходження порівняно з текстом збірки, другий є варіантом строфи:

Як та опука від стіни раз в раз відскакує упруго,

Так кривда людська паде все на тебе, кривдниче-катюго.

35. «Огневі, що ліси палить…». Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 48.

36. «Наче віз без коліс…». Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1883, № 23, с. 356, під спільним заголовком «Приказки». Зберігся автограф (ф. 3, № 193), який не має істотних розходжень порівняно із текстом збірки.

37. «Молодість у бідності…», 38. «Ти сто людей побив у бою…», 39. «Купа дров і жура…». Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 48-49.

40. «Хоч би все небо папером було…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, кн. 3, с. 322, під спільним заголовком «Із чужих квітників. Із Ізмарагда». Зберігся автограф (ф. 3, № 219, с. 22), який не має істотних розходжень порівняно з текстом збірки.

III. ПРИТЧІ

I. Притча про життя. Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1892, № 22, с. 427-428, під заголовком «Індійські легенди. Чоловік у балці».

II. Притча про віру, III. Притча про любов. Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 58-62.

IV. Притча про красу. Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 62-65. Зберігся автограф без заголовка (ЦНБ АН УРСР, І, № 7444, арк. 5-6), що має окремі розходження порівняно з текстом збірки.

V. Притча про приязнь. Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 65-69. Зберігся автограф без заголовка (ЦНБ АН УРСР, І, № 7444, арк. 12-13), що має деякі розходження порівняно з текстом збірки.

VI. Притча про вдячність. Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, кн. 3, с. 321, без заголовка, під спільною назвою «Із чужих квітників. Із Ізмарагда». Зберігся автограф (ф. 3, № 219, с. 21), майже ідентичний із текстом збірки.

VII. Притча про покору. Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, кн. 2, с. 162, без заголовка, під спільною назвою «Із чужих квітників. Із Ізмарагда». Зберігся автограф (ф. 3, № 219, с. 27), що не має істотних розходжень порівняно з текстом збірки.

VIII. Притча про правдиву вартість, IX. Притча про нерозум. Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 71-79. Збереглися автографи (ЦНБ АН “УРСР, І, № 7444, арк. 3-4; 10), що мають окремі розходження порівняно з текстом збірки.

X. Притча про радість і смуток. Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, кн. 3, с. 323 - 324, без заголовка, під спільною назвою «Із чужих квітників. Із Ізмарагда». Зберігся автограф (ф. 3, № 219, с. 25), що не має істотних розходжень порівняно з текстом збірки.

XI. Притча про піст. Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 80-82. Зберігся автограф без заголовка (ЦНБ АН УРСР, І, № 7444, арк. 11), що є варіантом притчі:

Раз цар один на ловах заблудився

Посеред гір, і не було нікого

При нім, окрім хлопчини-руженосця.

І зголоднів той цар і сів обідать,

Та щось не йшла йому до рота страва,

Бо він привик обідати не сам,

А серед шуму, гамору дворян.

Промовив цар до хлопця-руженосця:

«Піди, поклич мені кого знайдеш,

Щоби зо мною сів обід обідать».

Побіг хлопчина, пастуха веде,

Що стадо пас у близькій полонині.

«Здоров був, брате,- цар йому сказав,-

Ходи сідай обідати зо мною,

Бо не привик я їсти сам один».

«Здоров був, царю,- відповів пастух,-

З тобою я обідати не можу,

Бо запросив мене на свій обід

Ще старший цар від тебе».- «Що за цар?» -

Здивований спитав його володар.

«Сам бог,- пастух спокійно відповів,-

Я піст держу сьогодні, царю мій».-

«Га, добре діло,- мовить цар,- та нині

Для мене се зроби, зламай свій піст.

Обідай враз зо мною, а свій піст

Відпостиш завтра».- «Я готов, мій царю,

Зробити се лиш при одній умові:

Поруку вірну дай мені, що я

Діжду до завтра, та побачу ще

Те завтра й буду міг сповнити

Те, що своєму богу обіцяв!»

І вдарили царя по серцю ті

Слова, і пастуху він поклонився,

І мовив: «Правду мовиш, сину мій,

Не годен я тобі поруки дати.

Іди сповняй свій заповіт, як знаєш».

Пастух пішов, а цар нагодував

Хлопчину-руженосця та, не ївши

Нічого сам, подався в город свій.

XII. Притча про смерть. Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 82-86. Зберігся автограф без заголовка (ЦНБ АН УРСР, І, № 7444, арк. 8-9), що має незначні розходження порівняно з текстом збірки.

IV. ЛЕГЕНДИ

I. Арот і Марот. Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 87-94.

II. Указ проти голоду. Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1892, № 23, с. 444.

III. Побіда. Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1892, № 24, с. 466, під назвою «Ідилія» («Східна повість»).

IV. Свята Доместіка. Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 98-101. Подається за збіркою «Давнє й нове», с. 105-107.

Доместіка (лат.) - домашня; уособлення свині.

V. Життя і страждання… преподобного Селедія. Вперше надруковано у віденському студентському альманасі «Січ», 1898, с. 86-89. Зберігся автограф (ЦНБ АН УРСР, І, № 7444, арк. 6-7), що має незначні розходження порівняно з текстом збірки.

VI. Легенда про вічне життя. Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 106-114. Зберігся автограф (ф. 3, № 1), що не має істотних розходжень порівняно з текстом збірки.

V. ПО СЕЛАХ

I. «На Підгір’ї села невеселі…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1894, кн. 1, с. 48-50, під назвою «З подорожніх заміток».

Підгір’я - Прикарпаття.

Йосифінський наказ панщизняний - наказ, виданий 1782 р. австрійським цісарем Йосифом II, яким частково обмежувались права поміщиків.

II. «В шинку шумить…», III. «Вранці-рано по селі…», IV. «Зразу сварилися…», V. «Того рана з криком…», VI. «Ворожка мовить…», VII. «Іде Пазюк від ворожки…», VIII. «Ой-ой! Метушня…», IX. «Три неділі вже…». Вперше надруковано у кн.: «Мій Ізмарагд», с. 120-135.

X. На пастівнику. Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, кн. 5, с. 162-171, з датою «1888 р.».

Діл - пасмо гір на південь від Дрогобича.

VI. ДО БРАЗІЛІЇ!

I. Лист до Стефанії. Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1898, кн. 1, с. 27-29.

«Літературно-науковий вісник» - щомісячний художній, науковий і публіцистичний журнал. У період, коли до його редакції входив І. Франко (1898-1906), журнал мав демократичне спрямування.

II. «Коли почуєш, як в тиші нічній…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1896, кн. 1, с. 12-13, під спільним заголовком «Сучасні образки».

III. «Два панки йдуть попри них…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1896, кн. 1, с. 13, під спільним заголовком «Сучасні образки».

IV. «Гей, розіллялось ти, руськеє горе…». Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1898, кн. 1, с. 29-30.

Рєка - місто на північно-східному узбережжі Адріатичного моря.

Понтеба - місто в Альпах.

Кормон (Кормонс) - місто, розташоване недалеко від Адріатичного моря, на північ від Трієстської затоки.

Парана, Спіріто, Санто, Мінас Джераєс (Жераїс) - штати (області) в південній Бразілії.

V. Лист із Бразілії. Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1898, кн. 1, с. 30-33.

______________

Франко І. Я.

МІЙ ІЗМАРАГД

збірка поезій

040

Друкований текст для вичитування взято з:

Іван Франко. Зібрання творів у п’ятидесяти томах.

т. 2. Поезія. Київ, «Наукова думка», 1976.

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Більшість електронних текстів взято з сайту https://www.i-franko.name/

© Остаточне вичитування, форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2020

© Електронна бібліотека

класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2020

¹ - Другий том 50-ти томного видання творів Івана Франка ми розбили на чотири частини. Це зроблено для зручності завантаження книги. Прим. «Відкрита книга».

² - Діти страждання (нім.).- Ред.

³ - Пропаща справа (лат.).- Ред.

⁴ - Рід дрібних і дуже кусливих комарів, що появляються в маї.

⁵ - Сіде - село в Самбірськім повіті, славне своїми конокрадами.

⁶ - В р. 1895 агент еміграційний Джерголет перейшов майже всю Східну Галичину, передягнений по-мужицьки, закликаючи людей до Бразілії і вдаючи з себе пок[ійного] архікнязя Рудольфа. Листів, подібних до оцього, вислано було багато з різних околиць Галичини.

⁷ - Не можна тут говорити по-українськи!

Тут польський край, і польський бог, і король!

Говори по-польськи або замовкни (польськ.).- Ред.

⁸ - Далі подається скорочено: ЦНБ АН УРСР, ф., №…

⁹ - Тебе, о Польще, надять блискітки,

Ти павичем була серед народів.

Папугою! Тепер у наймички

Пішла чужинцям, всім на сміх і подив…

Та що слова! Ти й не почуєш їх!

Всі винні, всі,- я винен більш за всіх…

Клени мене! Бич у руці моїй,

Як евменіди, хай тебе карає!

Переклад М. Рильського.