Франко І. Я.

ПОЕЗІЇ

ЩО НЕ ВВІЙШЛИ ДО ЗБІРОК (1875-1898)

Том 2

зібрання творів

у 50-ти томах.

Частина 4¹

1875

НА ДЕНЬ 11 ЮЛІЯ 1875

Хвилі щастя золотого,

Всі надії, думи, сни,

Пісні, втіхи серця мого,

Дні свободи і весни,

Все, все, що лиш завдячаю

Згадці про твою любов,

Я в день нинішній желаю -

Сто раз більше - тобі знов!

Ох, чи ти ще пам’ятаєш

Свого друга, світе мій?

Чи о тім коли згадаєш,

Що забрала мій спокій?..

Прости, що не можу дати

Жадного ти дару днесь! -

Ох, в одно лиш я багатий,

Но ти того не приймеш!..

Днесь не можу й серця свого

Дарувати вже тобі,

Бо твоє вно з часу того,

Як єм первий раз тя вздрів.

«O złe i dobre, które w sercu noszę…»

O złe i dobre, które w sercu noszę,

Którego pragnę, a zyskać się boję!

Szczęściem twym - bole, a śmiercią - rozkosze;

Gdyś ty nie miłość, jakież imię twoje?

Jeżełiś dobre, czemu tyle znoszę?

Gdyś złe, czemu clę kocha serce moje?

Roskoszne bole, bolesne rozkosze? -

Gdyś ty nie miłość, jakież imię twoje?

Czemu ustawnie jestem niespokojny?

Nie mam spokoju - nie prowadząc wojny?

Chcę serca zinąd, nienawidząc swoje?

Chciałbym swiat objąć dłońmi bezsilnemi,

Wznoszę się w niebo, a martwy na ziemi;

Gdyś ty nie miłość, jakież imię twoje?²

1877

«Шукай краси, добра шукай!..»

Шукай краси, добра шукай!

Вони є все, вони є всюди.

Не йди в чужий за ними край,

Найперш найди їх в своїй груди.

[14] I 1877

1878

СТАРА ПІСНЯ

У хвилю задуми стає перед мною

Те сковане людське нужденне життє,

Стає могилов темною живою

І важким стогнанням серце моє рве.

І холод смертельного болю й розпуки

Стиска моє серце, затемнює світ;

Безсильні, безрадні опадують руки,

Життя зав’ядає, мов в студені цвіт.

Усюди, усюди, де око лиш гляне,

Де звернеться вухо, все чути одну

Відвічную пісню: Ой життя погане!

А як би направить, ніяк не збагну!

Учені говорять: «Давно ми се знаєм

І знаємо навіть причини біди,

Ба навіть віддавна працюєм, стараєм,

Щоби кінець лиху зробити! Зажди!

Невдовзі побачиш сам чорне на білім,

Облічене цифрами все до цяти,-

Будущого пітьму ми світлом розвієм,

Всім буде вигідно та весело йти!»

А прості говорять,- ні, прості нічого

Не кажуть, мов мови немає у них,-

Лиш стогонів много і сліз гірких много,

Зневір[и] та смертей і болів страшних.

Вони навіть, бідні, ніколи не взнають

Про вас, щирі душі, що стелите путь

Новим поколінням,- стогнучи вмирають,

До царства будущого, знать, не ввійдуть!

Хоч радують душу знання та науки,

Та тяжко ж то бачить голодне дитя,

Чуть сотень стогнання і тисячів муки

Та пісню відвічну про горе життя.

Написано д[ня] 19 цвітня 1878, досі не друковано.

«Бувають хвилі - серце рветься…»

Бувають хвилі - серце рветься

На волю, в ясний, теплий край,

Живіше в груді кров заб’ється,

І заманчивий щастя рай

Ясніє десь передо мною,

Манить ід собі красотов,

І з безконечною тоскою

У серці будиться любов.

Тоді я всіх людей бажаю

До серця щиро пригорнуть,

Все щастя неба, розкіш раю

Зілляти в їх зболілу грудь.

Тоді я чую,- ох, глибоко,-

Весь труд їх трудного життя,

Тоді слідить так бистро око

За горем їх, усі чуття

Зціпляються так тісно, дружно

В один акорд великий - жаль…

І так ми тісно, темно, тужно,

У серці боротьба, печаль,

І непорадність, і розпука,

Бажання смерті і життя,

Так тяжко - мов з любов розлука,

І страх - мов в лісі без пуття.

Отак мої щасливі хвилі,

Веселі пориви усі

Кінчаться сумом, браття милі,

І болев лютою душі.

«Самотній, хворий, думаю в хатині…»

Самотній, хворий, думаю в хатині,-

Круг мене темна, тиха, сонна ніч,

І в мені темно, тихо, сонно, в мині

Зів’яли сили, щезла втіха пріч,

Замерли нерви… Мов серед пустині,

Жию серед людей, і кожда річ

Мертве лице до мене обертає,

В воді мов, в мозгу всякий слід щезає.

Колись було - тямую, мов крізь сито,-

Дитина ще - знання голоден, я

З безмірною жадобою зглибити,

Постигнути старавсь, що добула

Невсипна думка людська. Жити, жити

По-людськи! Мислі, праці! Се була

Та ціль, що ‘д собі вічно мя манила,

Манить і досі! Ах, та йти несила!

Колись було - і в мені кров кипіла,

Тремтіли нерви, наче струни в грі,

І серце билось живо, мисль світліла,

І сни розкішні снилися мені!

Минуло все! Жар знищив силу тіла

І соки мислі висушив, пишні

Надії цвіти підкосив,- мов буря,

Безплодно, пусто так любов минула.

Та, наче явір вглиб, у корінь втятий,

Я ще державсь, кріпився і гадав:

«Га, годі повно всім ся розвивати,

А повний, цільний розвиток припав

У поділі лиш дуже небагато

Щасливим. Ти ж на боці геть остав

Свій біль і муку,- сам себе зречися

І весь загальній справі посвятися».

«Смерклося. Тихо круг мене, мов в гробі…»

Смерклося. Тихо круг мене, мов в гробі,

В віддалі тільки вози гуркотять.

Тяжко ми, сумно і тужно! Ід тобі,

Любко далека, всі мислі летять!

Виджу тебе я крізь сумерки ночі:

Схилена, тихо сидиш при столі

І на роботу звернула ти очі,

Мислі тужливі видні на чолі.

Слух мій напружений чує в тій хвили

Шелест іголки у твоїй руці -

Зітхання тихі той шелест зглушили,

Тихі, а ясно чутні вни мені!

Ох, бо ті зітхання, тихі, сердечні,

В серці глибокий ми біль шевелять:

Там наче струни тремтять безконечні,

Вічною нутою горя тремтять.

Нині, о любко, в сей вечір погідний

Сотні щасливих при собі сидять

В любій розмові, а усміх свобідний,

Погляди щирі їх лиця красять.

Чим же ми гірші від сотень щасливих,

Чим заслужили ми горе і жаль?

«Ой матінко люба, єдина моя…»

- Ой матінко люба, єдина моя,

Постигло мя горе, недоля тяжка!

- Яка ж тебе, синку, недоля попала?

Хіба тя дівчина любить перестала?

- Ні, мамко, те лихо мені не страшне,-

Та тяжче ще горе постигло мене.

- Яке ж твоє горе,- по чім жаль безмірний?

Хіба тебе зрадив товариш повірний?

- Ні, мамко,- про те я забув би давно,

Но лихо моє,- в моїм серці воно.

- Не згану ж я, синку, що в тебе болить

І що твоє серце, спокій твій мутить.

МИ

Наші предки-чолобийники,

То-то вам були осли!

Аж за море по нашийники,

Пана і канчук пішли!

«Край у нас багатий і плідний,

Лиш нема порядку в нім!»

Ну й прикликав же народ дурний

Злодія-князя в свій дім!

І почав князь заводити лад,-

Ну, і швидко так зайшло,

Що, окрім ладу, вперед і взад

Нічогісько не було.

А їм, дурням, мов по сьому й буть,-

І байдуже,- лиш князя

Вихваляють і поклони б’ють,

Аж дреньчить їх заліззя.

Ей, та що то й говорить про те,-

Давня казка та й по всім!

То-то нині плем’я золоте

Розрослось - не пара їм!

Нині ми не підемо князя

Десь за озером шукать,-

В нас тепер залізниць скільки хоч,

То їх нам і сто примчать.

Канчуки вже вийшли з моди в нас,

Бо по милості князів

Конституцію дали нам враз,

Свободу спання і слів.

І поклони ми вже не б’ємо,

Тільки,- ну, як бог велів,-

Скоро де старшого зуздримо,

Швидко шапочку долів!

О, ми вже не чолобийники,

Хоч і клінне всім старшим!

Ми вірноконституційники,

І ми славимося тим!

Що, що треба кланяться не раз

І нездарам, підлякам?

Адже жити хоче кождий з нас,-

То й нема провини нам.

Ви лишень на поступ наш глядіть!

Ми йшли Куліша слідом,

За фонетику п’ятнадцять літ

Воювали ми тягом.

Десять літ о самостійності

Малоруській кричимо,

Хоть, по правді, чудодійності

З того крику не зримо.

Вже п’ять літ організації

Всерутенські сняться нам,

Та й ідею комасації

Грунту кленчем русинам.

А два літа вже, як стали ми

В боротьбу з розличними

Ідеалами, так званими

Соціалістичними!

Хоч не раз дурням тре дать поклін,

Гнуться за бігом ріки,

Крити переконання своє

Доведеться залюбки,

Слухать добре, відки дзвонить дзвін.

Та вдавать, що воно є,

Носить всячеські нашийники,

Що яка-будь власть дає,-

То про все те ми зовсім, бігме,

Ще не чолобийники!

Написано в маю 1878 р., досі не друковано.

СЛОВАР-ПОЕТ

Він ходив - слова збирав,

А з тих слів - стихи уклав,

Але ще б му раз піти,

Духу до стихів найти.

ВЕР-ИЙ

Хто се Вер-ий? О, се демократ,

Але не Йванові простому брат!

«СЛОВО»

Вначалі бі «Слово» у бога,-

Богдан його відтам украв,

Стесав з нього божу подобу

І чорту за гроші продав.

В-ОВІ П-ОМУ

Слово - чудний дар природи, світ ним ясний, вольний став;

Але ти ним світ рутенський довгий час в тюрмі держав,

Та природа ж тих карає, хто відбіг від прав її,-

Як негідному - дар слова, певно, відбере тобі.

П’ЯТЬ ГРІХІВ ГОЛОВНИХ

Оси мовлять:

«Ми маленькі сотворіння, та жало в нас остре є,

Хто не хоче го зазнати, най ся добре стереже!

Пересуди і неуцтво, підле, мідяне чоло,

Несумлінність, беззасадність наше розранить жало».

«СЛОВО» і «ПРАВДА»

Чом «Слово» на «Правду» раз в раз ворогує?

Бо правди-то іменно «Слову» хибує.

АРІСТОФАН II

Не на сцені, не прилюдно він тирана висмівав,

Він лише легально, стиха - фельєтоники писав.

Він не вирік правди ясно, острим словом, мов ножом,

Він не різав і злодіїв не картав їдким стихом.

Проектович, Доробкович, Гріндер, Швіндлер - всі вони

Тут при нім трудились сквапно коло блага вітчини.

Він огненним їх гумором, наче громом, не спалив,-

Як же можна? В метафори всяку правду все він крив.

Але чим ще він подібним до Арістофана став?

Тим, що за свою діяльність, як тамтой, киї дістав.

Писано в р. 1878, досі не друковано.

«Послухайте, добрі люди, що маю казати…»

Послухайте, добрі люди, що маю казати;

Хоч не скажу естетично,- не буду брехати,-

Розповім вам все по правді, зовсім без фантазії,

Що ся стало в місті Львові, у руській гімназії.

Ой було то в понеділок, в самий день феральний,

Ксьондз-директор пробудився дуже щось печальний;

Чи то сон який поганий віщував му лихо,

Чи журивсь, що гімназисти не сидять му тихо,

Чи му, може, які мислі вчені та високі

Не давали супокою, мов куці сороки?

Хто ж то може відгадати, що за клята шпилька

Встрягла нині рано в мозок нашого Василька?

Ніхто сього не згадає, бо нема на Руси

Від професора до того, що пасе он гуси,

Мудрагеля з так глибоко вченов головою,

Щоб згадав, що Василькові не дає спокою.

Встав Василько, сплюнув гнівно: «Ну, віддайся богу!

Буде лихо, бо-м, встаючи, став на ліву ногу!

Що то, що мене все мусить лихо напіткати!

Хоч психолог, а не можу правов вперед стати!»

НЕВОЛЬНИКИ

Лежу я безсонний. Ніч темна,

І дощ цупожить у вікно…

Бог зна що верзеться на яві,-

А думка усе про одно:

Усе про ту волю святую,

Що, страчена, так дорога,

Так чудно хороша! На серце

Знов сум цілоденний ляга.

Розпука охвачує душу

І чорні думки шевелить:

«Ні, воля - то сон, а на світі

Ніхто ї не зрів і не зрить.

Смотри крізь вікно лиш щоденно,

Де улиці видно цяту,-

Там люди проходять усякі:

Приглянься вольному життю!

Ось бідний, обдертий зарібник

Голоден на улиці став,-

Се - черева свого невільник,

А черево - найзліший пан!

Там служниця зрана на ринок

Із кошиком пильно біжить -

Невільниця пані лихої.

З добра тож не йшла, чень, служить!..

А онде бабуся старенька,-

В руках молитовник,- пішла

У церков,- се бога грізного

Невільниця, бога й попа.

Он в повозі муж із жоною,-

Запевно, в театер імчать,

Держаться за руки, а з рук тих

Невольничі пута бряжчать!..

Чи се ж та захвалена воля,

Де тисячі, тисячі так

Жиють і вмирають і навіть,

Як ти, про свободу й не снять!..

Ні, що ж ти? Хіба ж я не бачу?

В блискучих колясах летять

Построєні дами й панове,

Колеса о брук гуркотять.

Построєні дами й панове

Глядять так свобідно на світ,

Сміються так голосно… Сміх їх

В мою аж доноситься кліть!

Се ж вольнії люди! Згадав я

На хвильку. Та ні,- і вони

Невільники забагів своїх,

Дуреньства, зіпсуття, нуди.

А втім, погадав я про сльози,

Про тисячів, тисячів кров,

Що ллється в рабів тих кишені

Горющов ріков золотов…

І довго я мучивсь, глядючи

На світ той, невольничий двір -

Кров стукала сильно о мозок,

Неначе просилась надвір.

Кров стукає сильно о мозок,

І чорнії мислі летять,

Мов панські коляси блискучі

По тім’ю в бігу торохтять.

ЕЛЕГІЯ

Людьми забутий і богами,

Сиджу я осьде над потоком,

Хтів би-м го перескочить скоком,

Но все лиш фиркаю ногами.

Минув час моїх скоків хвацьких!

Тепер я сам, як день божистий,

Сиджу й співаю акафісти

Та стиха дру хлопів скалацьких.

Забув про мене бог і люде,

Та чорт їм! Добре то той мот:

Народ про вождя позабуде,

То й вождь забуде про народ!

І я теперка забуваю

Про божі всі права і людські,

Нещадно дру, ще й обплюваю

Всі тії весі ботокудські.

Колись я був Рак Поступович,

Но нині того вже не чутко,

Я не Наум вже Безумович,

А лиш попросту - Йван Забудько!

«Ах, коб я був музикантом…»

Ах, коб я був музикантом

І тоном рядити умів,

То я б твої сльози перлові

На музику всі перевів.

Слова твої, серце кохане,

То був би сумний полонез,

А тьохкання серця - шнельполька,

Що бурею тактів іллєсь.

А погляд очей твоїх ясних,

То був би кадриль чарівний,

Твої ж поцілуї гарячі,

То вальцер безумно-шумний!

Та що ж, я не музик, не вмію

Творити чудних образів,

Лиш знаю, що ми цілувались

Серед ялицевих корчів.

«Не журись, що на світ осінь сумрачна йде!..»

Не журись, що на світ осінь сумрачна йде!

Не журись, що додолу лист в’ялий паде!

Не журись, що воздушний твій замок розпавсь,

Що всі люди круг тебе - каміння тверде!

Але в горі-тюрмі своє серце гартуй,

І, мов оскардом,- куй те каміння та куй,

І твердиню нову - в серцях люду будуй!

«Ні, на діло, щоб виречи: та воно праве…»

Ні, на діло, щоб виречи: та воно праве,

Але що ж, коли ворог наш сильний і лютий;

Ні, на чесність, щоб виречи: та вона красна,

Але гори ж бо годі нев перевернути;

Ні, на волю, щоб виречи: я її бажаю,

Але що ж,- не судилось нам вольними бути!

В своє серце лиш глянь, а побачиш, що сам ти,

Сам невольник, в кромішную тьму огорнутий,

Що життя твоє - кривда, і ганьба, і сором,

Що увесь ти затрачений, богом забутий!

«Сльозами личенько ти не вмивай!..»

Сльозами личенько ти не вмивай!

Годі кохатися,

Час нам розстатися,

Бою піднятися

За рідний край.

Чуле закохання - щастя дитя;

Ми того щастя не ждім від життя!

Проч милі спомини!

Ми - в бою воїни,

Будьмо готовими

Всі до пуття!

Думав я: станеш до бою і ти,

Труднеє діло поможеш вести

Думкою щирою;

Спільною вірою

Станем ми парою

Нужду нести.

1879

«Не раз нагадую ті дни…»

Не раз нагадую ті дни,

Коли ми враз гуляли,-

І в самоті не раз вони

Відрадою ми стали.

Немов листки два на воді,

Так ми в житті зійшлися,

Но серця наші молоді

Навіки враз зрослися.

Заскоро розділила нас

Рука могуча долі,

Но нашой приязні весь час

Не ослабить ніколи.

Згадай же й ти часом мене!

Я згадую тя тоже,-

А нині враз прийми моє

Сердечнеє: «Щасть боже!»

«Між щастям а горем…»

Між щастям а горем

Бездонная пропасть.

Надія над нею

Будує міст.

Із сліз кришталевих,

Із бажань сердечних

Між бездною й небом -

Воздушний міст!

«Встидно плакати, тужити…»

Встидно плакати, тужити,

Встидно з горя сповідатись,

Але тяжко з горем в серці

Жартувати і сміятись.

НА СМЕРТЬ МОЛОДОГО ПОЕТА

На п’ятім поверсі, народе,

Поет твій жив!

Товариш його був той вітер,

Що ходором в цюпі ходив.

Поламана постіль, стіл, крісло -

Ось все добро,-

Прокляття на бідність - се рання

Й вечірня молитва його.

І в те невсипуче прокляття

Вгорнувся він,

Мов в плащ, що ненавистю гріє,

Аж пок не застудить го скін.

ДУМКА

I

Ой погляну я на поле,-

Поле чистеє дріма…

Гей, мій латаний талане,

Доле темна та німа!

Заховайтеся в тумані,

Розплинітеся росов,

Щоб, неначе хрест тяженький,

Вас не двигав я з собов.

Гляну, що за рай в природі,

Ясність, розкіш, красота,-

Та мені й дивиться годі,

Як неволить гризота.

Для нещасного природа

Мов убитая мовчить,-

Над душею бо голодна

«Хліба!», знай, нужда кричить.

Для нещасного не сяє

Сонце блиском золотим,-

Діток хорих тусклі очі

Догоряють перед ним.

І в його зболіле серце

Ніч потіхи теж не ллє;

Жінка кашляє та стогне

Та й заснути не дає.

II

Світ дрімає. Блідолиций

Місяць задрімав над ним,-

Певно, бога нема дома,

Та й поснулось всім святим.

Тож все горе світовеє,

Що від сонних утекло,

На мою безсонну думу

Гір-горою налягло.

Написано в р. 1879, ще не друковано.

1880

«Знов рік минув. Знов крок один вперед…»

Знов рік минув. Знов крок один вперед

ступило всім нам дорогеє діло,

і хоть збільшився людовладців гнет,

ми дальший крок підем робити сміло,

і як гора не спинить вихру лет,

не спинить тьма, щоб світло не зоріло,

так гніт, надсилля ані самоволя

бойців за волю не зжене із поля.

Знов рік минув! При вході в рік новий

погляньмо взад, на те, що ми пробули,

згадаймо, браття, кождий крок кривий,

всі помилки, що важко промайнули,

і кождий вдар нещастя громовий,

і сли з нещасть пробутих ми здобули

на дальшу путь собі живу науку,

то в них найдем будущих вдач поруку.

Злічім і кождий луч нового світа,

що прояснив наш розум в рік отсей!

І кожда в нім хвилина, що огріта

сердечною любвою до людей,

і кожде слово братнього завіта,

і чесне діло, й ясний взгляд очей -

се скарб живий! Щаслив, хто в жизні пути

багато сього скарбу вспів здобути!

Злічім, брати, і тих борців за волю,

що сей рік в бою правім полягли,

вшануймо пам’ять їх святов сльозою

і на политій кров’ю їх земли

за їх слідом, за провіднов звіздою

ідім туди, куди вони ішли;

хоть прийшлий рік і нам такую ж долю

зготовить, сміло йдім в війні за волю!

«Наче вихор, минають роки…»

Наче вихор, минають роки,

Відколи мене зрадила ти;

Відколи свойов ніжнов рукою

В моє серце забила ти гвіздь,

Відколи я без сну і спокою -

Умерлець - жию світу на злість.

Розцвітає і в’яне природа,

Проминає сльота і погода,

Наче хмари у днину жаркую,

Так круг мене зміняється світ,

Тільки я не зміняюсь і чую

Біль незмінний, що в серці болить.

Кожда хвиля - для мене розпука,

Кождий погляд - наруга і мука,

Все, що бачу, ховає від мене,

Від чуми мов, свій вид і лице,-

Тільки гвоздя залізо студене,-

Чую добре,- як серце ми жре.

Людські втіхи і людські надії,

Людські сльози для мене чужії,-

Відколи коло власного болю

Весь мій дух ся скипів, наче кров,

Відколи твоя зрада

Роздавила мя лютов ногов.

І минають роки за роками,

І минають віки за віками,

Покоління, мов трави у гаю,

Наче тіні приходять і йдуть,-

Тільки я дарма смерті чекаю,

Мого болю віки не затруть.

І вже тисяча літ проминула,

Моя грудь все ще пільги не вчула;

Ще так само прокотиться друга,

І безмірний їх ряд промине;

Но могила не прийме мене,

І не втихне в душі моїй туга.

Я сиджу, мов мертвий, не думаю,

Тільки чую мій біль,- тільки знаю,

Що, покинувши, ти мя прокляла,

Щоб так довго на світі жив я,

Щоб віку мого нитка тривала

Без кінця, як недоля твоя.

«Промине, проплине…»

Промине, проплине,

Наче лист по воді,

Все, що в дні молоді

Так боліло мене.

Наче вітер сніги

Нанесе, запилить

В моїм серці і слід

По недавній любви.

Чорні сунуться дні,

Бій, і праця, і труд,-

Мозолі наростуть

На руках і душі.

Но мов скріпле зерно

Під снігами жиє,

Так чуття мя одно

В серці гризтиме все…

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

«В самоті, гризоті…»

В самоті, гризоті

Давні сни золоті

Розійшлись, розплились,

Наче дим по лугах,

І вже ти, як колись,

Не являєшся в снах!

І не раз в сумний час

Гадка чорна летить:

Що невже ж ти нараз

Перестала любить?

І не раз ми ся снить,

Що горов надо мнов

Сяє місяць блідий,

Пахне свіжов травов,

Ліс шумить молодий,

Вдалі потік журчить,

А довкола хрести,

Другий ліс кам’яний.

І здаєсь ми, що ти

Тихо-тихо лежиш

Під хрестом, під травов,

І на місяць глядиш.

Але ні, гляну знов -

І твоє й не твоє

Те могильне лице!..

Ні, не ти се лежиш

Під хрестом, під травов!..

Ні, і не за тобов

Я тут плакать прийшов!

Се лежить тут моя

Затолоченая,

Схоронена любов!

«Як тихо, ясно надворі!..»

Як тихо, ясно надворі!

Здаєсь, що голос, серцю милий,

Учув би-м за сто миль в тій хвили,

Здаєсь, ті лучі світляні,

Що тихий місяць ллє в долину,

Через сто миль би стать любиму

Вказали, донесли мені.

«Пісні тихії, сумнії…»

Пісні тихії, сумнії,

Виливайтесь рівно, вряд

Відтам, де мої надії

В тихих могилках лежать.

«Ей, думи золотії…»

Ей, думи золотії,

Насіння чисте,

Коли ваш плід доспіє

І воля блисне?..

Глядіть, брати, довкола:

Весна йде з неба!

Не справлено ще поля,

Як того треба;

Не вкинено ще всюди

В ріллю насіння,

А се ще праця й труди

На покоління!

Хто сіє, той не зараз

Збирає плоди,

І овоч рве не зараз,

Хто сад городить;

А той, хто кров’ю власнов

Зливає ниву

І сіє в ню завчасно

Думку правдиву,

Чи може він жадати

Такого дива,

Щоб завтра вже збирати

По сівбі жнива?..

4/IV

ШЕВЧЕНКО І ПОКЛОННИКИ

Апостол правди і науки,

Котрого ждав ти день по дню,

Прийшов, простяг потужні руки,-

І легіон ім’я йому.

Но ті, що змаленьку кормились

Дум твоїх скорбних молоком,

Що всьому світові хвалились

Тобою, своїм співаком,

Ті, як нового гостя вздріли,

Позатикали вуха всі,

А то й в поліцію побігли,

Низькопоклонники твої.

5/IV

«Ти знов оживаєш, надіє!..»

Ти знов оживаєш, надіє!

Світліє душа, молодіє…

І серце живіше б’є в груди…

О серце! О воле! О люди!

До мої тюрми пораненько

Застукала воля легенько:

«Встань, сину, вже день далі буде!..»

О воле! О серце! О люде!

О воленько-мати, єдина,

Завчасно збудила ти сина,-

Тягар ще лежить ми на груди…

О серце! О воле! О люди!

Тягар той ми віддих спирає,

А руки ланцюг ми тримає,-

Тягар се людської осуди…

О воле! О серце! О люди!

Но воля лиш шепнула слово,

І я підіймаюсь наново,-

Проч пута й тяжкі пересуди!

О воле! О серце! О люди!

12/VI. Стрий

«Втомився я. Мов жар, горить все тіло…»

Втомився я. Мов жар, горить все тіло,

Кров стукає у ви́сках, домагаєсь

Спочинку. Слабнуть ноги, нагинаєсь

Хребет додолу. Час покинуть діло,

Хоть на короткий час! Пора присісти,

Хоть і серед дороги! Ох, як любо

Скупати в холоді лице жаркеє

І слухать, дишучи, таємні вісти,

Що шепче вкруг трава й листки на дубі!

Як любо вогкість оживущу ссати

Простертим тілом із землі і з нею

Враз силов наливатися новою

Серед глибокого, живого супокою!

А мислі за той час, мов над лугами

Стрімкії ластівки, без втоми, впину

Літають, живо срібну павутину

Дум радісних снують. За образами

Новії образи в душі несуться,

Мов золотії хмари легкокрилі,

А ціль усіх одна: робота, праця

Для правди і добра. Мов змії, в’ються

Тривожні, темні думи, но по хвилі

Щезають, волі силою твердою

Поборені, і в безвість темну мчаться,

І пок безвладне ледве дише тіло,

Працює живо мисль, іде все далі сміло.

І думаєш тоді: ах, так прожити

Ціле життя! Не спочивать ніколи,

Хіба як ділом втомишся! В недоли,

В недузі, втомі вічно схоронити

Живучість мислі, свіжу духа силу,

Уяви живість, що в лету хапає

Прояви жизні і природи! Жити

Лиш трудом, трудом,- і в кінці в могилу

Лягти спочити! Ах, та жизнь такая,

Тверда робуча жизнь, чому тобі вна

Не повнов міров мірена? Чом тлити

Неволя мусить корінь твеї сили?

Чом пута двигаєш тяжкії до могили?

Не лиш ті пута, що кують тя ними

Права та суди,- хоть глибоко в тіло

Вгризаються вони; святеє діло

Спиняють інші пута ще, незримі,

У власнім твойому нутрі: се пута

Слабої волі, се гріхами твоїх

Батьків, дідів у жилах кров попсута,

Се страсті, що розвилися не впору

І здавлювалися не вчас, се злої

Минулості нестравлені останки,

Се мозолі душі по вічнім горю

Цілого чоловіцтва. Гірш усяких пут

Ті пута дух слаблять, морочать і гнетуть!

15/VI. Дрогобич

«Чом так тривожно б’єсь…»

Чом так тривожно б’єсь у мене серце в груди,

Коли, по улицях гуляючи ззаранку,

Побачу громадки школяриків? Усюди,

Куди йно глянь, вони бредуть безперестанку

З книжками під пахов; то вчаться, то говорять

Поміж собов, тоті сміються, збившись в купку,

А там знов сей та той, немов під тиском горя,

Понуро бродить сам в якімсь таємнім смутку.

Яка тут суміш лиць, і бесід, і убрань,

І вдач, що хоть іще незрілі, нерозвиті,

А все ж, мов пупінки весною, скоро глянь,

Свідчать, який з них цвіт буде. Ось тут прибиті

Якимсь мов тягарем, посоловілі лиця,

Без барви, виразу,- так швидко вспіла в їх

Дитячі голови лиха гадюка впиться,

Що сушить мозок, кров! Се жертви тих шумних

Систем виховання, що, мов павук неситий,

Розп’яли сіть свою над ними.

Ось тут знов,

Хорошо прибрані, йдуть гордо панські діти,

Дитячі личка вже бліді тов блідинов

Неробства й лінощів, в очах їх загоряють

Все іскри клятої погорди для роботи

Й робучих рук. А ось укупі поспішають

Живіші лиця,- в них більш видиться охоти

До жизні дерева зеленого, аніж

До сірого знання. Їх очі, бистрі, ясні,

Шукають гарних лиць утіхи,- не в любі ж

Їм шкільная тота морока, но й у класні

Кімнати вни несуть той дух живий з собою,

Той запах свіжого здоров’я, що іграє

В їх крові, й їм не є наука муков злою,

Бо їм надія втіх науку прикрашає.

Но ось самотньо йдуть немногі, з головою

Похиленов, лицем блідим, із передчасних

Морщин слідами на чолі; ходою

Повільною вони ступають там до класних

Кімнат, а очі їх нікуди не блукають,

Но, хоть спокійні, все огнем якимсь палають,-

Жадобою знання. Се ті, котрим наука

І матір’ю й вітцем, родинов, світом стала.

Се ті, в котрих вона ще на шкільних лавках

Охоту до забав, до пустощів прогнала

І в серці дивний жар роздула.

Щось мов страх

На лицях їх видний, но не той страх мертвячий,

Страх тупоумний,- ні, цікавий страх, гарячий,

Що втрати ся боїть. На молодих устах

Вже видно муки слід і невдоволень, наче

Скріпляючий напій, котрого вни бажають,

Від спраглих уст якісь їм руки відіймають.

Ось всі вни хвилею в будинок вже влилися

І щезли в нім, а я почув мов жаль тяжкий,

Мов тугу дивную. Ті гарні, щирі лиця,

Ті серця, чисті ще, ті весняні цвітки

Який-то зродять плід і на яку дорогу

Їх школа наведе? Котрісь з них стануть богу

І череву служить, з письма народ учить

Покори, послуху, сліпої віри. Другі

Підуть панам за гріш, за ситий хліб служить

І місце мозку й рук багатим заступить.

Знов інші продадуть отечеству услуги

Свої і в імені устав і прав будуть

Давить народ, саджать у тюрми і судити,

Карать і милувать. А інші знов підуть

За пенс’ї та хрести спокійних боронити

Мечем, огнем… Куди, куди не розійдуться

З сього гнізда колись в світ парості новії,

Нові розсадники старих ладів! І пруться

Із груді зітхання, і сльози ся гіркії

Помимо волі пруть з очей… А ви ж куда

Підете, тихії аскети молодії,

Гарячі голови? Яка-то вас звізда

В далеку путь життя з собою поведе?

Чи в службі, мов в ярмі, заковані з сім’єю,

Мов хмари без дощу, пройдете над землею,

Терпівши много, ви безплодно помрете?

Чи стане сил у вас кайдани ті порвати

І думков вольною до бою сміло стати,

До бою вічного, великого, що йде

Круг нас і в нас самих? І чи ваш дух найде

Натільки смілості, щоб много мук зноси[ти],

І діло труднеє повнити весь свій вік,

В думках і в головах прогонюючи змр[ік],

І чесну пам’ятку потомності лишити?

17-18/VI

«Мчиться блискуча карета…»

Мчиться блискуча карета,

Гордо в ній дуєсь багач,

Гуркотом своїм колеса

Людський заглушують плач.

Плач, що ріков безконечнов

Ллється колесам услід,

Плач, що випалює довгі

Борозди в лицях сиріт.

Руку простяг до карети

Старець-каліка хромий…

«Пане, товариш твій давній

Просить о даток малий!

Тямиш, у бою кривавім

Поруч ішли ми оба…

Спис, що влучав в твоє серце,

В мойому тілі застряг!..»

«Проч, ти, влізливая жабо!» -

Крикнув му згорда візник,

Свиснув батіг… но зглушив тук карети

Болісний бідного крик.

Тільки лице наболіле,

Уст помарнілих складки,

Тільки посивілий волос,

Жили сухої руки,

Голосу дрож хоровита,

Наче тернина, в той миг

В серце встрягли багачеві,-

Він не забуде о них!

Серед гульні і утіхи

Месником тихим, грізним,

Серця пекучов грижею

Стануть вони перед ним.

В любих родини обняттях

Враз він побачить на миг

Змінені лиця кохані

І - клеймо болю на них.

Під час багатої учти

Погляд старечий, німий

Хвилями в серце заколе,

Острий, мов ніж ледяний.

В сні він часом му з’явиться,

Старець обдертий, хромий:

«Пане, товариш твій давній

Просить о даток малий».

А коли в ложах пухових

Скону почнесь боротьба,-

В хвилі послідній стрінуться

Давні товариші вба.

Ще раз уздрить ті уста він,

Очі ті зсохлі, без сліз,-

Но не заглушить вже стону

Грохіт каретних коліс.

23/I 1880

НЕ БІЙТЕСЯ ТЮРМИ!

(Сонет)

Не бійтеся тюрми, о други молодії!

Не бійтеся тих пут, що на короткий час

Обкручують, немов холодні чорні змії,

Безсильне тіло! Що значить се все для нас?

Бажається панам пограться трохи з нами,

Бо бачать, що в тюрмі зовсім ми в їх руках,

Ну і обвішають старими бренькачками,

Щоб знати, як було в середніх ще віках.

Ніщо для нас тюрма. Ми інші тюрми знаєм,

Тверді, безвихідні, уперті та живі,

І проти них, брати, борню ми підіймаєм!

А в тій слабій, дурній, хоч кам’яній, тюрмі

Ми бачим тільки страх панів і понімаєм,

Що панство їх крухе, як мури ті німі.

Написано 1880 р., досі не друковано.

СУЧАСНА ПІСНЯ

Вона не забавка дитинна,

Вона не мрія золота,

Вона не ніжная, невинна

І несвідуща красота.

Вона не пестощі любови,

Не вітру шум, не шепіт хвиль.

Вона тверде, рішуче слово,

Вна оклик духу голосний.

Вна дзвін той, що народ скликає

В добі нещасть до дружних діл,

Потужна пісня бойовая

Защита серед граду стріл.

Вона огнистая лучина,

Що жару в серця долива,

В машині поступу пружина,

Непоборима і жива.

Не в сріблі, злоті, оксамиті

Вона зближається до вас,-

Вона робітниця і в світі

Свою роботу зробить раз.

Вна в серці криє біль пекучий,

Но вна не вмерла ще проте,

Вона жива, як люд робучий,

В котрім все людськості життє.

Вона горда і перед силов

Ніколи не зігне чола.

Вна дуб потужний над могилов,

Посеред хвиль бурних скала.

Вна ясним оком заглядала

У грудь відвічних поколінь,

Століть громада пролітала

Поперед нею, наче тінь.

Вна горя людського страшного

Нори гляділа з давніх літ,

Вона боліла, мліла много,

Заким на ясний вийшла світ.

Тож не цурайтесь видом бідним,

Нескладним гомоном її,

А серцем щирим і свобідним

Прийміть і полюбіть її.

Тож не цурайтеся, що стони

Часом крізь пісню ся прорвуть;

Се ж серць терплячих міліони

В тій пісні дружним боєм б’ють.

Прислухайтесь до того бою,

До зітхань горя в чорній тьмі,

Пригляньтесь до життя з любвою,-

А ви полюбите й її.

Написано 1880 р., досі не друковано.

СОНЕТИ-НЕВІЛЬНИКИ

Сонети, се ж невільничі стихи! Закутий

В тісную форму, мов у пута, тут поет

Ні вільних тут думок не може розвернути,

Ані ярких картин. Шкода й писать сонет.

В неволі й формалізму вік давно забутий

Міг в них ховать Петрарка мислі лет,

Міг граться формою. Та нині гріх замкнути

У клітку вільну мисль, у форми глупий гнет.

Гріх, кажете? Хто зна! Чи вже настав свободи

І волі світлий вік? Пізнали правду всі?

Чи пута тьми й неправд стрясли вже всі народи?

Гей, коб-то знали ми ті пута лиш в стисі!

Коб сотні других пут не гнули, де лиш сходить

І мисль, і голос всякий вільної душі!

Написано в р. 1880, досі не друковано.

[ІЗ ГАЛИЦЬКИХ ОБРАЗКІВ]

ПРАВДИВА КАЗКА

На стрісі, край угла селянської хати,

Сів ворон та й кряче, недолю віщує.

Старий селянин теє крякання чує,-

Взяв ворона стиха питати:

«Ей, вороне клятий, чи много

Газдів піде сей рік з торбами,

Зруйнованих лихвов, жидами?»

«Раз, два, три»,- старий шепотить,

А ворон все кряче та й кряче.

«Що ж буде зо мною?» Ех, цить, старий, цить,

Ти перший туди ж, небораче!

* * *

На стрісі, край угла селянської хати,

Сів ворон та й кряче, недолю віщує.

Почула зловіщеє крякання мати

Та й так собі в серці гадкує:

«Ех, вороне клятий, чи много

Сей рік матерів буде мліти,

На войну в криваву дорогу

Виряджаючи ріднії діти?»

«Раз, два, три»,- стара шепотить,

А ворон все кряче без впину.

«А мій же соколик?..» Ох, цить, мати, цить!

Ти перша в дорогу ладь любу дитину!

* * *

На стрісі, край угла селянської хати,

Сів ворон та й кряче, недолю віщує.

Зловіщеє крякання парубок чує,

Взяв ворона стиха питати:

«Ей, вороне клятий, чи много

Сей рік молодих голов ляже

У бою кривавім, від вражих

Шабель серед поля чужого?»

«Раз, два, три»,- легінь шепотить,

А ворон все кряче та й кряче.

«Що ж буде зо мною?» Цить, братчику, цить

Ти перший поляжеш, сараче!

* * *

На стрісі, край угла селянської хати,

Сів ворон та й кряче, недолю віщує.

Дівча молоде теє крякання чує

І ворона стало питати:

«Ей, вороне клятий, чи много

Сей рік дівчат з нужди й недолі

Без хліба, кута, поневолі

Піде встиду й ганьби дорогов?»

«Раз, два, три»,- дівча шепотить,

А ворон все кряче без впину.

«Що ж буде зо мною?..» Ох, цить,

І ти не вродилась в щасливу годину!

* * *

Тут батько, тут мати важенько зітхає,

Тут брат, тут сестра тайком сльози втирає,-

Над хатою горе зависло грозяче;

Всіх серця здавила таємна тривога,

Бо всім постелилась терниста дорога,-

А ворон на стрісі все кряче та й кряче.

12/III

«Питаєш, чим я согрішив…»

Питаєш, чим я согрішив,

Чим пана бога прогнівив,

А не питаєш мя про те -

Немовто се сміття пусте -

Чи много я терпів, страдав,

Чи правди, волі я бажав,

Чи я як думав, так робив,

Чи щиро я людей любив?

1/VI

[ОПОВІДАННЯ ЦЮПАСНИКА]

Що ж, мій грунтик божов волею

Варт був ринських зо п’ятсот,-

Та, притиснений недолею,

Сто-м позичив в банку от.

Позалатував прогалини,-

Не лишилось і гроша.

Рату дай,- та ба, підвалини

Погнили! Згибай душа!

«Ну,- гадаю,- зачекаємо

Ще до осені,- чень, чень

Зеренця деяк придбаємо,

Проженемо чорний день».

Та й то зразу так вказалося,

Що аж глянуть радощі!..

Та не дав бог! Як приллялося

З неба!.. Тучі та дощі!..

А напослідку як кинуло

Градом,- витовк все дотла:

Що в полях було - погинуло,

Та ще й бульба погнила.

Був комісар. Понотовано,

Що там град в кого побив;

Півподатку ми даровано,-

Но я й цента не платив.

Півподатку! А мені чим жить -

Не подумали пани!

А тут й банк за рати ще давить…

Хоть відразу гинь на пни!

Хтів я далі й спродати тото

Поле, бо вже що робить?

Та бо ба, й за півціни ніхто

Не трафляється купить.

А тут ще наказує ми віт:

«Продавати грунт не смій!

Банк на нім записаний стоїт,-

Банк наперед заспокій».

«Га,- гадаю си,- кой так зайшло,

Що й неволя тут мя ссе,

То вже їй не стерплю, хоть би що,-

Най пропаде радше все!

Вже волю в арешті згинути

І розгнитися зовсім,-

Власний дім волю покинути,

Ніж арештом жити в нім!»

Тож я жінці, дітям і собі

Міхові пошив торби,

І вночі ми, мов злодії, всі

З свеї хати утекли.

Встид, неначе вартівник чуйний,

Все кричав до нас: «Верніт!»

Но розпука, наче лютий змий,

Все нас гнала в темний світ.

Жінка тюпала, ридаючи,

Я за руки вів дітий,-

В темну бездень поглядаючи,

Я мовчав, мов кам’яний.

В наймити дітей дорогою

Поміж люде-м розіпхав,

Ну, а сам сюди з небогою

У Борислав ся попхав.

Вна не довго тут й хитваніла,

Вмерла гнеть на другий рік…

І мене грижа стоканила,

Ледве ще-м ся підволік.

Знов мя лихо допиталося:

Жандарі загнали тут:

В те село - бодай запалося!

Де-м родивсь, цюпасом шлют…

«На небі чорна тьма…»

На небі чорна тьма

І тьма долом;

По небі стада хмар

Женуть чвалом.

Мов люта гадина,

Вихри свистять

І в очі кидають

То дощ, то град.

Під темнов брамою

Замкнутою,

Залізом, штабами

Окутою,

Без шапки й огортки

І без чобіт

Дрижаче з холоду

Дитя стоїть.

І рученятами,

Що моці є,

О штаби грубії

Надарма б’є.

Не вчують у дворі,

І бить дарма,

А в вихру, граду, хмар

І серць нема.

В куті під брамою

Воно клубком

Стулилось, з стужі го

Проймає сон.

І сниться біднятку

Своє село,

Отець, хатина - в ній

Тиша, тепло…

І сниться материн

Солодкий спів,

Від ситих страв смачних

Аж гнеться стів.

І лиця радісні,

Незмучені,

І очі яснії,

Блискучії.

О, не будіть його,

Вихри шайні,

Най щастя хвилю хоть

Зазнає в сні!

1881

«Не все іще було, що може бути…»

Не все іще було, що може бути.

Не все, що мож розумного гадать,

було вже гадано. По тій же пути

не все історії колеса мчать.

Та тільки що розумного творилось,

розумного гадалось до сих днів,-

найменш у мозках одиниць зродилось,

найбільш народ зробив і виповів.

I. ПРИВІТ

Підгір’я моє ти зелене,

Як чудно хороше єси!

Як дружно глядиш ти на мене,

Потужної повне краси!

Так широко, щиро, любовно,

Так ніжно мене обняли

Життям трепечущі обняття

І в жили огню долили.

Так дружно, так щиро, як мати,

Так ніжно, як любка отсе

Ти ‘д груді широкій, цвітучій

Гаряче притисло мене.

Я чую, як серце в ній б’ється,

Як кожда кровинка тремтить,

Я чую, що в кождій частині

І радує, й тисне, й болить.

Весь безмір утіхи живої,

І руху, й тепла, і красок,

Весь безмір живучої болі,

І розкладу, й смерті сплива,

Мов потік огнистої лави,

В розбурхану душу мою,

Всі змисли, всі пори, мов річки,

Раз в раз доливають огню.

Розширені груди всисають

Твій воздух, пахучий бальзам,

Заблукані очі шукають

Кінця твоїм темним лісам.

Заблукані очі ширяють,

Но все не находять часу,

Щоб мозкові всю передати

Твою ненаглядну красу.

Вітай же, вітай ми, мій краю,

Безсмертная любко моя,-

Як довго, як болісно довго

З тобою не бачився я!

Понурії, камінні мури

Держали мене взаперті,

Морозили мозок і мислі,-

Я мучивсь, ридав в самоті.

Но нині пропало ридання,

Проч згадка о тім, що було!

Бо нині у груді ми море

Нового життя наплило!

II. БУБНИЩЕ

Встає променистеє сонце

З рожевої постелі мли,

І найперш на нашім Підгір’ї

Золоті його очі уткли.

Вершки, наче груди дівичі,

Проснулись - зітхнули - здрогли,

Росу, мов нагрудник перловий,

На ніжную зелень стрясли.

І враз рум’янцем облилися,

А ріки в споду, мов уста,

Нам’єтно нараз зашептали

До ясного любка-царя.

Но він з пурпурового ліжка

Зриваєсь, з розкішних обнять,

В дорогу,- гінці променисті

За тьмою наздогін біжать.

Вна темно лице своє криє

В долині й додолу паде

В чагарі та дебрі і млами

Густими вкриває себе.

Но що се за велет потужний,

Що гордо, мов ворог, підніс

Чоло своє темне до сонця,

А в землю по колінки вріс?

Чи привід се пітьми нічної,

Що з сонцем боротись забаг?

Чи велет предвічний заклятий

Тут, ставши скалою, застряг?

Погляньте на нього! Віками

Пооране сміле чоло,

Но декуди, зморшки щоб вкрити,

Вно з зелені маску вдягло.

Погляньте! Ось в камінній груді

Злий ворог діру му прошиб,

І око цікаве тривожно

В таємну втискається глиб.

І сонця промінчик з собою

Приносить у темну нору,

І в велета серце загляне

Крізь люту, глибоку діру.

І велета мислі відвічні,

І велета дії страшні

Читає закріплі, застилі

В холодній, скалистій стіні.

ІЗ ГАЛИЦЬКИХ ОБРАЗКІВ

ТРИ АРЕШТАНТКИ

До двох арештанток-бабів

Ще третю пан ключник привів

І, крикнувши грізно до них:

«Лягайте спати!» -

Пішов. Бренькіт замків затих,

Дрімали грати.

Приведена стала, мов паль.

Чи страх обезсилив, чи жаль?

Цікаво й жалібно тамті

На ню гляділи;

Збалакались далі й усі

Так гомоніли.

Перша

Ой, жіночко добра, відав,

Послідній вже час нам настав!

Питаєш, сюди що мене привело?

Аж сміх повісти.

Із маслом чи треба ж мені було

До пана лізти?

З сусідом я в праві за став;

Суддю підплатив він і прав.

«Постій,- я гадаю,- подам

І я їм дари.

Чей, бідній вдові й сиротам

Не буде кари».

Дві фасочки масла взяла-м,

Дізналась, де той сидить пан,

Що нашу ме справу судить,-

Іду. Аж слабо,

Так страшно. Зирнув і кричить:

«Чого ти, бабо?»

Я - чи то ж я знала біду? -

Вклонилась і масло кладу,

Розказую, в чім моя річ,-

Мій боже милий!

Як вержесь! Як верескне: «Пріч!»

З усеї сили.

Та ще якісь інші пани

Сиділи. Давай же вони

Сміяться, а той аж кипить,

Немов на грани.

«Візьміть ї! візьміть ї! - кричить.-

Поліціяни!»

Прискочили, вхопили вмиг.

Я прошуся, молюся в них.

«Де прете!» - «До цюпи!» - кричить.

«За що? - аж плачу.-

Чи мало дарунку? Бог зрить,

Я ще достачу».

«Дурна, не за те в цюпу йдеш,

Що мало дарунків даєш.

Як хтіла дарунки давать,

То треба знати,

Було не сюди з тим ся пхать,

А йти до хати!

До пана додому зайти,

Що мала, туди віднести

І пані суддисі зложить,

Її просити,-

Вона якщо схоче зробить,

Мусить зробити!».

Таку ми науку дали,

Негайно сюди завели,-

Ще в карк один як мене втяв,

В очах погасло.

Отак і ставок мій пропав,

Пропало й масло.

Друга

А я - не на жарт вам кажу -

П’ять діб за вівторок сиджу,-

А я, за вівторок, любки!

Я не брехлива,

А не чула за стільки роки

Такого дива.

По слабості встала я, що ж?

Робити йду - лізти не мож.

Аж тут мене шандар стрінув,-

Було се зрана,-

Ішов, зупинився, зирнув,-

Гадав, що п’яна.

«Стуй, бабо!» Я стала, ні цень.³

«А що нині, бабо, за день?» -

«Вівторочок, панцю!» - Біда!

Я щойно встала,

Забула, що то середа,

І в біду впала.

«Вівторок? - сказав він.- Невже!

Так рано ти впилась уже,

Ходи ж но зо мною тепер!

Спочить не хочеш?»

Привів от сюди та й запер,-

Отак-то вскочиш!

Третя

Ба, що ж, а моє не таке?

І ніби смішне, а гірке.

З торгу на святий іду дух,⁴

Для свого мужа

Купила новий капелюх,

Бо він нездужа.

Іду я, так сонце жарить!

«Ану,- погадала,- вложить

На голову той капелюх,-

Не буду в парі

Пектися!» Йду далі, аж бух,

Стоять шандарі,

Я йду,- що ж, не чуюся в злім,

А вже про крисаню й зовсім

Забула. Минаю вже їх,

Знімать крисані

Й не мислю,- вони собі в сміх,-

Були, бач, п’яні.

Аж далі тупочуть за мною:

«Стуй, бабо! Стуй, хлоп’є! Стуй, гою!»

Дігнали. «А хто ти? Хлопак?» -

«Ні, баба!» - мовлю.

«Як баба, чом носиш крисак?

В тюрму з тобою!»

«Ні,- каже один і сміється,-

То хлоп, а не баба, здається».-

«То баба, не хлоп»,- другий мот.⁵

Посперечались.

«Га, переконаймося от!»

Переконались.

От так-то за глупий крисак

Я тут опинилася, так

І встиду набралась. Щоб ще

Колись їх діти

Терпіли так, як нам оце

Прийшлось терпіти!»

От так розмовляли жінки,

Лягли на брудні сінники,

Веретою вкрились одною.

Ніщо не чути.

Та сон десь до вільних пішов з новиною,-

Їм годі та й годі заснути.

Написано д[ня] 27 жовтня 1881 р. в Нагуєвичах, досі не друковано.

СМЕРТЬ УБІЙЦІ

Вмирав мужик. Ну, що за диво?

Таж тисячі їх мруть щодня,

спокійно мруть, від смерті ждучи,

чого не мали від життя.

І сей так умирав. Сусіди

зійшлися, гуторять, дітий,

уже дорослих, розважають,-

аж з ліжка обізвавсь старий:

«Хтів сповідатись я попові,

та передумав; що вже крить?

Один гріх в мене на сумлінні,

та з нього піп не розгрішить.

Громадський гріх се, тож прилюдно

його сповімся,- ви судіть,

і, як вам каже совість ваша,

виніть мя або розгрішіть.

І ви, мої кохані діти,

сю сповідь слухайте, щоб знать,

чию хороните ви пам’ять,

чим батька свойого назвать.

Ви - діти вбійці! Не жахайтесь!

Ось близько сорок літ уже

я гріх той ношу на сумлінні,

а він сумління не пече.

Так, дорогі мої сусіди,-

я людську жизнь на душу взяв!

Чи бог простив мя, чи по смерті

віддасть, що ту ми не віддав?..

Бо всяке вбійство, кажуть люди,

бог тяжко-тяжко відплатить…

Я суду божого не знаю,

но серце в мене не дрижить.

Вже тому сорок літ без мала,-

то ще за панщини було,-

під панською руков дрижало,

стогнало стоном все село.

А пан наш був, мов звір той, лютий,-

лиш чоловіком дарма звавсь;

він крові нашої всисався,

а горем нашим потішавсь.

Бувало, вечером з роботи

прийдем, під ганком станем в ряд,-

виходить пан карати «винних»,

а всі вже наперед дрижать.

Хто винен, в’язано до стовпа,

а нам всім в очі му плювать,-

а хто не плюнув, тому цюри

як стій вліпили двадцять п’ять.

Хто на роботу запізнився,

той голий в будяки лягав;

хто з отаманом посварився,

той глини повен рот дістав.

Дівчат з села для свої втіхи

він глину заставляв місить

і тішивсь, як по пояс в глині

весь день ся мусили крутить.

Що катував, що збиткувався,

остатні цомоги з нас ссав,

що працев нашов наїдався,-

народ терпів все і мовчав.

І я терпів не раз і гнувся,

но мій терпець вкінці пропав:

ну, мою милу - вашу матір -

до себе пан в покої взяв!

Та й ще,- шептали стиха люди,-

мене в рекрути хоче дать…

Я чув, що лихо не минеться,

і я рішився - хвилі ждать.

Сейчас на другий день погнали

нас, може, двадцять парубків,

у панський сад,- бач, захотів пан

в саду кручених хідників.

Розставив нас тивон, відмірив,

що кождий мав за день скопать…

Мене в такий дав закамарок,

що вкруг нічого не видать

Направо гліг розлогий, груші,

іззаду возівні стіна,

край неї хвірточка маленька…

Ну, став я. Холод, тишина,

крізь листя сонечко меркоче,

мов злоті шнури в густині…

Я став,- так якось важко, сумно

в душі зробилося мені…

Рискаль з рук випав. Я подумав:

«Бог вість, чи довго ще на сей

хороший світ буду глядіти?»

І сльози бризнули з очей.

Аж гілка хрусь! Я обзираюсь -

передо мною пан стоїть,

цілий почервонів зо злості,

в руці шнур зложений держить.

«Га,- крикнув,- шельмо, так ти робиш!»

На мене шнуром замахнувсь,-

і в мні мов блисло: все ми одно!

Я скочив, наче вуж звинувсь,

з руки му вирвав шнур, в тій хвилі

заверг на шию, зашморгнув

і, пок ще пан скричати здужав,

на конар груші підтягнув.

Затріпавсь пан - коротку хвилю…

Я в другий кут - хоть весь дрижав -

став, так коплю, так працюю…

Ну, дав біг, я спокійний став.

Гляджу: тиша, нема нікого,

пан висить… От тоді я в крик:

«Рятуйте! Гвалту! Пан повісивсь!»

На крик летить тивон, візник,

летять робітники і слуги….

Круг груші стали і глядять,

мов остовпілі,- не рятують,

не відтинають, а мовчать.

А далі слуги всі розбіглись

на всі боки: хто дещо мав

накрадене - побіг ховати,

а красти, хто ще не накрав.

Почула й пані, що ся стало,-

не вийшла навіть,- ми самі

відтяли го, внесли у сіни

і положили на столі.

Моя ж Оришка як почула,

що пана вже нема, вікном -

покій був замкнений - гульнула

і, мов скажена, вділ селом

домів побігла, мовби гнав хто

за нею,- вилізла на під

і там просиділа до ночі…

От так-то пасмо наших бід

урвалося. Ніхто за паном,

за катом людським, не жалів.

Мене ні про що не питали,

і я нічого не повів…» -

Замовк старий. Стояли люди,

мов хмара давніх, вічних бід

овіяла їх душу сумом.

«Ну, що ж, сусіди, осудіть!»

І враз сказали всі сусіди:

«Сам бог, як бачим, тя простив,

то й людська совість тя прощає».

Розкішний усміх прояснив

лице старого. Як зірниця

заходить тихо над Ділом,

так тихо, радісно, спокійно

заснув убійця вічним сном.

МАТРОНА-КОМІРНИЦЯ

Я в службі виросла; мабуть,

відроду на чужих працюю,

бо хто, коли мя в службу дав,

сама вже того не тямую.

Я гуси пасла за селом,

і діти бавила, і пряла,-

росла,- казали прати, жать,

ну, так я прала й жито жала.

Я стала дівка на порі,

хоть боязка, похила й тиха;

мій газда приглядівсь мені,-

я піддалась, боячись лиха.

Дитинка вродилась. Мене

газдиня з служби геть нагнала;

я в ліс втекла - дурна була,

я всього світу ся встидала.

З дитинов день і ніч цілу

в хащах укрита я сиділа,

дитина плакала, а я

із голоду і болю мліла.

Мене найшли напівживу,

і добра жінка, ся газдиня

мене до себе прийняла,-

тут коморую я й донині.

По людях роблю; вік, відай,

прийдеться на чужих робити…

Та що ж,- не кождому днесь мож

у себе своїм паном жити.

Дитя росте. Воно мені

тяжило зразу на сумлінні,

воно було дитя гріха

у глупім моїм розумінні.

Встидалась я вказать лице

між добрими людьми, вмивала

сльозами біднятко мале

і з хати рідко де бувала.

Аж ось до нас почав вчащать

захожий парубок кравчина;

прийде з шиттям, було, й сидить…

Не знали ми, що за причина

тим частим буванням його.

Сидить і шиє, мало-мало

говорить; ми прядем, зима…

Аж раз з ним наче щось ся стало

Газдиня вийшла, він устав,

почервонів, води напився,

а далі каже: «Ну, а що,

якби з тобов я оженився?»

Я остовпіла, не могла

сказати довго ані слова,

а далі кажу: «От пуста

і нерозумна ваша мова.

Я замуж не піду,- пощо

в’язати світ кому собою?

У мене посагу - нічо,

лиш те дитя і встид зо мною».

І дарма він просив, благав,-

при своїм твердо я стояла.

Він врешті сів і замовчав,

я також слова не казала.

І більш о женитьбі у нас

і мови не було, но звільна

зжились, зблизились ми, і враз

усяка хвиля простовільна

нам проходила. Він бував

у світі, знав, як що де дієсь,

і много-много повідав

про все. Було, вже день виднієсь,

а ми прядемо, сидимо

і слухаєм обі,- він шиє,

і звільна, стиха з уст його

плине та мова, серце ниє,

то відживає від тих слів…

Він далі став у нас і жити,-

і дожились ми щасних днів,

ми нишком стали ся любити.

Не раз я плакала: «Гріх нам!

Що дієм ми? Що станесь з нами?»

Но він, спокійний, тихий сам,

вспокоював мене словами:

«Не плач, хіба ж не більший гріх

без щастя жити, без любові,

сил не вживати молодих,

згасити жар, що тліє в крові?

Не хочеш світ собі в’язать

церковнов стулою,- що ж з того?

Чи вже й любві тобі не знать,

віку не вжити молодого?

Таж люди й без шлюбів жиють,-

чому ж і нам не мож так жити?

А руки наші хліб найдуть,

коби здорові, мем робити».

Я бачу: правду каже крем,-

пішла я за його словами,

і так на віру ми жиєм,

а згода і любов між нами.

Не встид нам,- най ся ті встидають,

що бідним творять тільки мук!

Робота йде,- нас люди знають,

що не жалієм своїх рук.

Дитинка друга в мене є,

вже по любві. Ще піп хрестити

не хтів, казав, що конче тре

нам розійтися або жити

у шлюбнім зв’язку. Та дарма,

ми шлюбу не хотіли брати:

раз, грошей в нас на шлюб нема,

та й ще на що ся нас в’язати?

Без шлюбу я жию в любві,

а шлюбні плачуть кожду днину,-

чи їм гріх більший, чи мені?

Піп втих і охрестив дитину.

ПЕРЕДМОВА

Здавна чесна наша критика

Нарікає - і зовсім

Справедливо,- що політика

Нині в мізок встряла всім,

Що молодики свавільнії

На естетику плюють,

Що писателі суспільнії

Питання раз в раз кують,

Що історію преславную

Руську геть завергли в кут,

Що бувальщину предавную

В думах, драмах не поют,

Що, значить, поета…

Ще немає й досі в нас,

Крім Корнилка Устяновича,-

Але й то лиш богомаз.

Ну, ото ж сей голос критики,

Страх патріотичної -

Та й «червоних шайки» притики,

Скрізь неестетичної,-

Врешті, слово двох знайомих, що

Якби-м що надрукував,

А в них час був і охота, то,

Може б, дехто се й читав -

Все це враз мене спонукало

Сісти й написати щось -

Щось таке, щоб серце пукало,

А з очей цюрком лилось.

Но щоб конче предмет взятий був

З руської історії,

Щоб у пісні шум Дніпра ся чув

І степи просторії,

Щоб князів тут більш було, ніж є

В драмах Устяновича,

І щоб кождий говорив лише

Патріотичні словеса,

Щоб про люд і про життя його

В примітках лиш споминать,

Але коней, війн та зброй зато

Якнайбільше описать.

Але, предмета шукаючи

До поеми, перебрав

Я всі дії,- і не знаю, чи

Очі хто мені заткав,

Чи злий демон, боячись, щоб Русь

Епос мій не прославив,

Мов ману нечувану якусь

В голову мені пустив:

Все крутилось і шуміло лиш,

Мов вітряк, ми в голові,-

Кождий князь здававсь, мов мокра миш

Або наче щур в муці.

Довго-довго мучивсь я, заким

На щасливу-м думку впав:

«Що,- гадаю,- бабратись з одним?

А якби всіх в пісню вклав?»

«Браво! - крикнула душа моя.-

Ти одним ся не в’яжи,-

Зачинай з саміського кінця

І, що знаєш, все скажи!»

1882

РУСЬКИМ В’ЯЗНЯМ ІЗ р. 1882

Згадайте, братія моя,

що зиркаєте там з-за грати

і знаєте, як Прокш кричить

і лазить Пшібіль тамуватий,

і глядите на весь той ад,

на дім той горя і печали,-

що й ми недавно в домі тім

і мучилися, і скучали.

Як гордо ви тоді на нас

каміння кидали й грязюку,

опльовували навіть мислі наші

і на сміх підіймали нашу муку.

Минулось. Ми простили вам

тодішню недостачу такту

і не гадаємо платить

подібним фактом того факту.

Пощо платить? Життя платить!

Сама неправда - гірша кари.

Нетакт ваш - шкоду вам приніс,

а днесь дармі за нього свари.

Одного просимо лиш вас

в ім’я тюрми отсеї й муки:

любіть свій край! Любіть свій люд,

що днесь цілує вас у руки,

що мучеників бачить в вас!

В нім бачте ціль своєї праці!

А впрочім, як вам схочеться,

навчати вас не маєм рації.

І чи захочете признать

минулі блуди, чи забагнуть

вас ноги знов нести туди,

куди носили й ті сліди

на небо без кінця топтать.

Се теж як ваші коні тягнуть.

І до поправи, до покути

вас звать ми теж не компетентні.

Лиш скромне питання одно:

«Чи не могли б ви, як давно

колись були, й тепер ще бути

хоч трохи щирі й консеквентні?»

30.III 1882

У НЕПАМ’ЯТЬ

Все горе те, все море сліз,

Що й нині очі твої ллють,

Всі муки ті, що ти поніс,

Народе мій, забудь!

Неволю, що ще гне тебе,

Тьму, що твою вкриває путь,

І кривду, що кров з серця ссе,

Забудь, забудь, забудь!

Війну, що брата пре мечем

Пробити братню грудь,

Всіх вбійством ситих і огнем

Забудь, забудь, забудь!

Купецьку фальш, що світ, мов змий,

Здавила в золота окрут,

Захланність і обман гидкий

Забудь, забудь, забудь!

Написано д[ня] 1 квітня 1882 р.

НА СМЕРТЬ ВОЛОДИМИРА НАВРОЦЬКОГО, АВТОРА «ПРОПІНАЦІЇ», «НАРОДНИХ ШКІЛ», «ПОДВІЙНОЇ КРЕЙДКИ» І ДР.

Подвійною крейдкою доля йому

відроду терпінь приписала,

непризнання, зависть і злобу, і тьму

на нього здавен насилала.

Три сестри прийшли до колиски його,

щоб з ним вже повік не розстаться,

всі три цілували дитяче чоло:

се - Бідність, і Слабість, і Праця.

І мовила перша: «Останусь з тобов!

Бідуй від колиски до гробу!

Зате тобі дам до всіх бідних любов,

на злобних їх кривдників - злобу».

І мовила друга: «На твоїм чолі

від днесь печать вчасної смерти,-

зате я дам чесную славу тобі,

слід в серцях людей незатертий».

І третя рекла: «Дам тобі силу рук,

щоб вік весь тривав ти зо мною,

і ум твій буде, мов нап’ятий той лук,

що враз шле стрілу за стрілою.

І дар тобі дам я, щоб цифри мертві

виразно тобі говорили,

дам ясність очам, щоб під сплотом брехні

закритую правду відкрили».

От з тими-то дарами в світ він пішов

і в жизні важкую дорогу;

ніхто не знав, кільки він горя зборов,-

з тим він не жалівсь ні до кого.

Но що в своїй жизні важкій здобував

всі плоди невпинного труду,-

усе те він в жертву сердечну складав

для бідного свойого люду.

І світлом ума свого він освітив

шинки брудні, вбогії хати,

і всюди незрячим очам він відкрив

недолю, і здирство, і страти.

Він в школу пішов, відки, кажуть, біжить

між темних освіта й наука,

приглянувсь, аж бач: і там кривда сидить,

стара людоїдна звірюка.

В газети зирнув і зирнув між пани,

що людською працею дишуть,

і вздрів, що тягар для народу вони

подвійною крейдкою пишуть…

Тож днесь, коли чистий огонь той погас

у млах, що над нами нависли,

най пам’ять його свята буде для нас,

святі його діла і мисли!

«Нема, нема вже владаря грізного…»

Нема, нема вже владаря грізного,

нема помічника в тяжкій потребі,

нема того, що світ створив з нічого,-

бога на небі!

Погас вже незгорющий корч терновий,

зламався жезл, що бездну морську махом

ділив, і всепотужний трон Єгови

розпався прахом.

Розвіялась небес його пишнота,

і зорі вже не перли в його шаті,

і сонце вже не лампа щирозлота

в його палаті.

Земля вже тож не ніг його підніжжє,

і громи не його грізні післанці,

не він щодня ллє дивне, вічно свіже

сяєво вранці.

І чоловік вже не ліп’янка з глини,

котру його лиш дух держав при жизни,

затрута зроду краплею трутизни

з батька провини.

Не знав він щастя в раю первозданнім,

не кушав плоду з дерева живого

ані згрішив заказаним пізнанням

доброго й злого.

І не зступав його спасать від смерти

месія, божий син у людськім тілі,

не бог вмирав, на древі розпростертий

за речі смілі.

Все те лиш сон був, помилка кровава,

твір недоумства твого, чоловіче!

Прокинься! Вже зоря встає яскрава,

вже ніч утіче!

Прокинься! Час на власні ноги стати

і бачити себе самим собою,

час свою велич і слабість пізнати

ясно, в спокою.

Пізнай, що досі сам творив ти бога

і за свій твір лив кров, приймав тортури,

і пеклом був твій земний біль-тривога,

стоси і мури.

Пізнай, що й рай лиш в сій можливий жизни,

що, сли го тут не насадиш, в могилі

ждать дарма,- для життя бо серед гнилі

нема отчизни.

Пізнай, що ніт тобі над тебе власти!

Пізнай, що в тобі лиш твоя надія!

Знай, що лиш сам себе ти можеш спасти,

ти - твій месія.

Глянь, зеленіє чудно жизні древо,

для всіх уже знання достигли плоди.

Встань, людськості, природи королево!

День, день надходить!

Із раю, насадженого тобою,

не прожене тебе ніхто з неславов:

ні ангел із шаблюков огняною,

ніг бог, ні дявол.

31/XII 1882

РУБАЧ

(із переказів народних)

В вандрівці жизні я блудив багато

блудив, бо правди і добра шукав,

в добро і правду віруючи свято.

І в темну пущу раз я заблукав:

не стало стежки, дебрі вкруг і ломи,

недуже серце страх мені стискав.

А з заходу вже гуркотіли громи,

вже блискало… І серця свого я

спитав: «О серце, де, куди йдемо ми?»

Мов темна темрява вся жизнь моя

мені вказалась; ні одної хвилі

не бачив я, щоб до ладу була.

І скрикнув я в тривозі і безсиллі:

«О, хто на тихі води проведе

мене з отсеї збуреної хвилі?»

Втім, гляну, поміж ломами іде

спокійно, певно, в простій кафтанині

робітник. «Відки, брате, йдеш і де? -

аж скрикнув я.- От щастя маю нині,

що доля наднесла тебе мені,

щоб ти із сеї вивів мя пустині!»

«Ходім»,- сказав він. Певні і міцні

були його всі поступи. На нього

глядючи, йшов я німо, мов у сні.

В руках сокиру він держав. Де много

стриміло лому, хабузу плелось,

що, бачилось, повік тут ні для кого

нема проходу, і мені б прийшлось

вертати в темінь,- сильною рукою

рубнув він - і прохід свобідний ось!

Де яр холодний, під стрімков скалою

вода шуміла, спинюючи хід,-

він знов рубнув, з оздобою цілою

валилось древо кладков через брід.

На все те я глядів і дивувався,

но йшов. Ось ліс вже перед нами зрід,

простір світліший з-поза тьми вказався.

І на широке поле ми ввійшли:

хоч як далеко погляд розбігався,

то все по рівній він котивсь земли,

ні перепони не стрічав, ні краю,

ані шляхів, що в села б нас вели.

Но ось, коли пильніш я позираю,

аж серед поля тут і там стоять,

мов чорні птиці - що таке, не знаю.

Недвижно, в довгий, безконечний ряд

вони по шнуру тягнуться: чим далі

слідять їх очі, тим їх більше зрять.

До чорних тих точок ми прямували;

но, наблизившись, я з ляком пізнав:

не птиці - шибениці се стояли.

На кождій вітер трупа ще гойдав,-

і серце в мні застило із тривоги,

но провідник спокійно мні сказав:

«Се шлях наш! Сеї не лякайсь дороги!

Найліпші, найсвятіші йшли по ній!

Святеє місце топчуть наші ноги!

Отут припадь! отут молитву дій!»

І ми оба навколішки припали,

молилися при шибениці тій.

А як ми, помолившись, знов устали,

мій провідник сокиру в руки взяв

і замахнувсь - і разом затріщали

всі шибениці, степ весь застогнав,

і грім на небі грізно обізвався,

і щезли трупи, чистий степ остав.

Наперед знов мій провідник подався,

а я за ним; ішли ми довгий час,

аж ось далеко на степу вказався

мов чорний хрущ. Чим ближче, він чимраз

і ріс, і ріс, аж як вже туй ми стали,

побачили: се церква проти нас.

Свічки ряснії в церкві тій палали,

куривсь кадила запахущий дим,

плачливі співи серце розбивали.

На вівтарі, мабуть, богам товстим

у жертву, людських серць живих, пробитих

курилось много; путом золотим

окований, на колючках укритих

лежав там Розум, молячись, попи

вже зачали на нього ніж острити.

І спів гримів: «Блаженні всі стовпи,

всі, що не бачили, а мають віру,

що люблять бога нашого стопи,

а брата ріжуть богу на офіру!

Наш бог - се замордована Любов,

убитий Розум! Тож і в жертву щиру

для нього ми мордуємо Любов

і ріжем Розум! О, прийми, наш боже,

той дар, що ми кладемо пред тобов!»

І рік мені мій провідник: «Се ложе

сну вічного, се злоби клятий спів,

се тьма, що світлом статися не може!»

І, взявши камінь, що тут бовванів,

він кинув на церковне середстіння

й мені то само учинить велів.

Загримало о стіни те каміння,

він топором підвалину затяв,-

і з грохотом звалилося склепіння,

земля стряслась, пил небо закривав,-

і третій раз страшливо загриміло.

Тремтячи, я провідника спитав:

«Хто ти і що се ти зробив за діло?»

І рік він: «Я рубач, ти ж бачиш сам!

Прочищую путь волі й правди сміло.

Чи хочеш? Я тобі топір цей дам.

Що я робив, те й ти роби по миру!

Туди твій шлях, і ціль твоя он там!

Підеш?» - «Піду!» Він дав мені сокиру.

НАРОДНА ГУТІРКА ПРО КОМЕТУ З ОСЕНІ 1882 р.

Швидко, як сонечко має вказатись,

Тут же на сході комета стоїть, горить,

Грізно глядить на наш край, сном обнятий,-

Щось се значить!

Війни комета віщує новії,

Кров’ю червона, що маєсь пролить,-

Чом же хвостом вона грозить Росії?

Щось се значить!

Мов величезна стріла з небосклону,

Божов рукою спущена, летить,-

Чи не вістить вна тиранії скону?

Щось се значить!

Кажуть, що цар, її вздрівши, безсонний

Зблід, хтів обіруч корону хватить,

Но не було над чолом вже корони,-

Щось се значить!

10/Х 1882

«Жолудь збирати в ліс побігли діти…»

Жолудь збирати в ліс побігли діти;

Тут близ окопу дуб розлогий ріс,

Від плоду гнулись черірчаті віти,

І вітер з них ті плоди градом тріс.

Збирають діти, мов збирали б цвіти,-

Лунає співом, ляском, криком ліс,-

Вони ж не знають, що й ступить посміти

У ліс не вольно! - отакий приніс

Міністер заказ.- Бач, ось наближаєсь

Пан стражник. «Стій! Лови! Держи!» - кричить.

Злякались діти, хто куди ховаєсь…

Той за стрільбу, намірив - вже гурчить

По лісі вистріл - і дитя купаєсь

У крові й жолудь нею червонить.

MY LUBIMY RUSINÓW

My lubimy Rusinów,

Ich zwyczaje prastare,

Plemię ruskie, co kocha

Swoich panów, swą wiarę,

I tę mowę sług naszych,

I lokajów, i chłopów,

I tę dziatwę ich gołą,

I pokornych ich popów.

I te pieśni ich tęskne,

I ich taniec ochoczy,

Lud ten krzepki i dzielny,

Lud tak cichy, roboczy,

Jego grube siermięgi,

I chleb twardy, a zdrowy,

Jego chaty mizerne,

Jego konie i krowy,

Jego pracę na łanie

Polskiej przeszłości synów

I rycerzy wolności -

My lubimy Rusinów!

A za naszą tę miłość

My żądamy jednego:

Niech nikt oprócz nas nie śmie

Co bądź robić dla niego!

Niech nikt nie śmie siać rozdór

Między dworem i chatą,

Ani ostem zasiewać

Niwę zgody bogatą.

Lecz kto chciałby dla Rusi

Naszą ukrócić wolność

I rozrywać odwieczną

Naszych korzyści wspólność.

Siać w te serca poczciwe

Chwasty zwane oświatą,

I zapalać je szkołą,

I kłócić dwory z chatą,

Tworzyć literaturę

I gazety wydawać,

Między nami a nimi

Za pośrednika stawać,

Ten jest Moskal, szyzmatyk,

Hajdamackie skaranie,

Apostata, zaprzaniec,

Zdrajca kraju, mospanie!⁶

Написано д[ня] 15 жовтня 1882 р.

[ІЗ ГАЛИЦЬКИХ ОБРАЗКІВ]

«Лісовою вузькою дорогов…»

Лісовою вузькою дорогов,

Що нависла ожини терном,

Непогідного дня і хмарного

Я із города йшов вечором.

Вже пора була пізня осінна,

Стоковий вітер холодом дув;

Якась пісня мні в усі незмінна

Все бриніла, хоч сум серце гнув.

І, задуманий, звільна бреду я,

Розвертаю ожини гілки,

Лист зів’ялий додолу трясу я,

І хрустять під ногов сушники.

Втім, гляди, проти мене в потоці

Ледве-ледве плетесь чоловік:

Губ кобеля прип’ята при боці,

А на плечах дров в’язку волік.

Його одіж - то латка на латці,

Груди голі, лиш шкіра та кість,

На ногах із онуч старі капці

По ожинах порвались на злість.

А лице - чи ви бачили глину? -

Ні то жовте, ні буро-бліде,

З-під старенької шапки вдолину

Сивий волос у космах паде.

До землі похилили го труди,

А ще дужче дров в’язка гнітить,

І щось страшно хрипить в його груди,

Мов підрізаний в болю хрипить.

Він, у землю понуривши очи,

Наблизивсь вже до мене досить;

А втім глипнув, і крикнув, і скочив,

У ожинах хотів себе скрить.

Та дарма тільки ноги старії

Покривавив в колючім терні

І, тремтячи, в страсі, без надії,

Вже й не смів приглядатись мені.

З його плеч упав дров зв’язок грубий,

Аж тернина під ним подалась,

Із кобелі розсипались губи,

Бо кобеля в хащі зап’ялась.

«Не лякайтесь, дідусю! - сказав я,-

Я ж зробити не хочу вам зла».

І якмога старого втішав я,

Та дарма моя мова була.

Він стояв у хащі, мов заклятий,

Дилькотіли коліна під ним,

І душив його кашель завзятий

Та перестрах з обличчям грізним.

«Ох,- промовив дідусь аж по хвили,-

Най то сього не тямить вам бог,

Що такий мені страх ви зробили,

Що я мало на місці не здох!»

«Та чого ж ви, дідусю, злякали[сь?]

Я ж на вас не кричав, не грозив.

Чи ви, може, спіткатись боялись

З кимсь, що лихо яке б вам зробив?»

«Говори! А лісничий! Не знаєш,

Що лісничий у нас, наче звір!

Вже пропав, як го в лісі спіткаєш!

Б’є до півсмерті! Ох, синку, вір

Мому слову! Старий я, у гробі

Вже одною ногою давно,-

То не стану брехати о собі…» -

«Але ж, діду, таж вам студено!

Ваші ноги всі в крові і босі,

Ви трясетесь, ви хорі, мабуть!» -

«Що ж робити, небоже,- і досі

Я не маю ноги в що обуть.

Я не маю хребта чим прикрити,

Бо за кару, знать, господь мене

Велів смерті на світі лишити:

Все зблизиться вона і мине.

Всіх забрала, хто звавсь мні ріднею,

Всіх, кого я знавав і любив,-

Ще донька лиш була, та й над нею

Сам могилку я сипать ходив.

А тепер у хатині самотній

Між людьми я, мов в лісі, живу,

Хоровитий, слабий, безроботній,-

Ще й наслали нам нужду нову.

Ще заперли нам ліс! А без ліса

Чим же бідному жити тепер?

Але що їм! Тікай хоч до біса,

Щоб йому лиш в руках ти не вмер!

От гляди, я старий, слабовитий,

А ще в ліс волочуся часом;

То сухого гілляччя вломити,

То на губи де-де з кошельом.

Та колись тут зловив мене: губи

Розметав по землі і за кій,

Мене вдарив в лице - і два зуби,

Два посліднії вибив як стій!

От тепер я так вас ізлякався,

Що подібно ви вбрані, як він:

«Ну,- подумав я,- то ж ти попався,

Вже по тобі не бовкне і дзвін».

Ті слова, мов жало, защеміли

Аж на дні десь у серці мені,

На очах мені сльози тремтіли,

Як скінчив дідусь вісті сумні.

«На вам, діду, хоч чоботи тії,

Що на плечах несу я - отож,

В них загрієте ноги старії.

Бо до міста не близько й мороз.

На вам плащ, хоч старий вже й дірявий,

Та бо ліпшого й в мене нема,-

Най вас гріє..

Не докучить чень дуже зима».

Знов старий затремтів, здивувався,

В мене впер своє око мутне:

«А ти хто, що до мене прийнявся,

Щоб дарунком зманити мене?

Коли ти дух лихої гієни,

Захотів мою душу купить,

То пропадь! Хоч старий і нужденний,

То волю життя в нужді кінчить!»

«Але ж що вам такого, дідусю?

Що вам сниться? Таж я чоловік,

Хоч словами к богам не молюся,

Но добра я ся ще не відрік!

Те, що можу вам дати, приймайте,

Сам я бідний, зарібна рука!

Що ж, дідусю, живіш, не тримайте

Плащ в руках, бо мороз натиска!»

«Ох, небоже, щасти тобі боже

За твоє милосердя над мнов.

Я ж не думав, що хто мні поможе,

Бо такого до днесь не найшов.

Чобітки я з подяков приймаю,

Бо болять старі ноги мої,

Но плаща я не хочу, не знаю

Панських строїв на своїй спині.

Я ж у лісі би других лякав ним,

Так, як ти налякав ось мене,

А у місті шандарям преславним

Се сейчас би здалось крадене.

От завдай мені, сину, на плечі

Тую в’язку й опеньки ще ті

Поможи у кобелю зверечи,

І піду я у місто собі».

Все сповнив я по просьбі старого,

І, стогнучи, зігнувшися в лук,

Він пішов - і хрипло у нього

В груді . . . . . . . . . . . . . . . . . .

І за ним ще довгенько дививсь я,

Поки в лісі не щез у яру,

Но ще здалека вухом ловив я

Хрип, що грудь його різав стару.

І я думав: «О будь же прокляте

Теє панське одіння тісне,

Що до тебе, обдертий мій брате,

Неподібним чинило мене!»

ІЗ МОЇХ ВАНДРІВОК ПО ГАЛИЧИНІ

ПОХВАЛА ДРОГОБИЧА

Над Тисьменичкою-ріков,

Що звесь «нафтовою калюжев»,

Там город преславний Дрогобич лежить,

Преславний, та не дуже.

І хоч Борислав, Трускавець,

Стебник і другі діти

На нього сиплють слави блеск,-

Він якось не міг проясніти.

І хоч дрогобицькі самі

Тож лепські горожане,

Цибулярі і зваричі,-

Все ж місто їх мало знане.

Та й не скажу, щоб мало вни

О славу міста дбали:

Щоб в світі вславитись, чого

Вони не виробляли!

Свій храм готицький, що їм ще,

Мабуть, Ягайло ставив,

Рішили вкрить соломою,

Щоб вкрить себе вічною славов.

Їх бурмистр тож рахунки вмів

Робити безпримірні:

П’ятнадцять ринських за мітлу,

А тридцять за два свірні.

Їх кас’єр фізик крепкий був

І доказав довідно,

Що й з каси залізної міський гріш

Іщезнути може безслідно.

Їх ojciec⁷ канонік, побожний муж,

Не нарушив до днесь целібату;

Вже третій газдині з потомством її

Купує грунт і хату.

Побожний муж той взявсь і дзвін,

Як краківський Zygmunt, лити:

На славу города мав він

На божу честь дзвонити.

Лиш що на дзвоні тім, що мав

Гудіть, дзвеніть над містом,

Велів ксьондз напис написать:

Dzwon przeciw socjalistom!⁸

То бідний дзвін, мов в серце го

Пекли слова ті гнусні,

З дзвіниці бовкнув тільки раз

Та й пук на штири кусні.

І тричі вже лито наново його,

І тричі пук він в скрусі,-

Знать, ліпше він чує, ніж наші ксьондзи,

«Що висить у воздусі».

Немного й Земялковський тож

Придбав для міста чести,

Хоч він, як дзвін, не пук, а вмів

Сухого дуба плести.

Не кращі ж бо й інтерпелянти його,

Міщани Гершко й Михалко!

Ніяк та й ніяк їм до слави дійти,-

Бігме, аж мені вже їх жалко!

«А що ж то,- гадаю,- чи я нігіліст,

Чи я який голобриш?

Дрогобич же преці й мені щось своє,-

Давай прославляти Дрогобич!»

О городе цибулярів,

На поступ запопадний,

Де що різник, то розбійник,

Де Гершко - цар всевладний!

Немов на новий місяць, так

Освіти яснієш огнем ти:

В гімназії твоїй що класа, то є

Принаймні чотири студенти.

Твій Ghetto, що зоветься Лан,-

Отсе-то раз дивниця:

Здаєсь, що не зрівняєсь з ним

І львівська Зарваниця.

Твій Бориславський тракт - гай, гай,

Се восьме чудо світу,-

Здаєсь, що на нім ти болото зібрав

З ціліського повіту.

Твій тротуар, твій монастир,

Шпиталь твій - боже, боже,-

Назвати може їх мій спів,

Но описать не може!

Тож радуйсь, Дрогобичу! Вже як мій спів

Тебе не приоздобить

І славним не зробить тебе на весь світ,-

То й чорт тебе славним не зробить!

Написано д[ня] 12 грудня 1882, досі не друковано.

НІЧНІ ДУМИ

НЕДУЖИЙ

Я недужий, я втомився,

Хоч роботи не робив,

Хоч жив мало - пережився,

Таланти всі розгубив.

Я недужий, хоч доктори

Скажуть: «Се здоровий муж»

Серця тайні фібри хорі,

Сам вузол душі недуж.

Що у інших міцно, тісно

У суцільну зв’язь сплелось,-

В мене - як, се чорту звісно! -

Замоталось, розпряглось.

Хоч життя пробоєм брати

Пориваюсь я поров,

Та ба, волі нерв підтятий,

Орган духу нездоров.

Написано д[ня] 12 грудня 1882, досі не друковано.

МАЧУХА

Прикоротала мене

Мачуха погана,

Все свариться і клене

До ночі від рана.

А я, хлопець молодий,

Їй корюсь і гнуся;

Не закону, не людий -

Сам себе боюся.

Здавна чесний був наш рід,

Чесна наша хата,

Пекло стала в ній коїть

Цокотуха клята.

Колись - бог мені не брат,-

Як терпцю не стане,

Ніби буря, ніби град,

Гнів мій на ню гряне!..

І не ручу я тоді

За свій ум, за руку,-

Страчу літа молоді

Через злу гадюку…

1883

«Як двоє любляться, а ждуть…»

Як двоє любляться, а ждуть

Розлуки хоч би на часок,

То одно одному дають

На пам’ять незабудь-цвіток.

Я теж люблю. Палка, важка,

Нерадісна моя любов;

Вона, мов слабість десь яка,

Ввійшла мені вже в кість і кров.

Та хоч би й нині жизнь моя

Попала в жертву ворогам,

Тому, кого кохаю я,

Я незабудьки не подам.

Забудь мене, народе мій,

Коли щасливий і міцний,

До праці станеш на свій лан

І в своїй хаті будеш пан;

Коли не буде між тобою

Ані голодних, ні трудних,

Ані обійдених судьбою,

Ні слуг, ані панів бутних;

Коли у всіх твоїх дітий

Чуття та мислі розцвітуть,

Ти станеш чистий, мов святий,

Тоді про мене ти забудь.

Написано в р. 1883.

СМЕРТЕЛЬНО РАНЕНИЙ

Спинили кров. Пощо спиняти?

Нехай тече та клекотить,

Як та криниця! Час вмирати,

Бо страшно, тяжко в світі жить.

Ох як болить! Та се лиш хвилю,

Вже полекша, знать, настає…

Великий пан прийде, похилю

Остатній раз чоло своє

Під сильною його рукою

Й війду у царство супокою

Що там за гомін? Надо мною

Лавиною він кам’яною

Гримить, мов чорная гора.

Що то за крик? Ах, знаю, знаю!

Се та сподівана пора!

Там вулицями стугонить

Ріка народу і валить

Тиранський трон! Гармати грають,

Реве пожежа, кровця рине,

А люди вереск підіймають,

Страх їм замовкнуть не дає.

То революція, єдине,

Коханеє дитя моє.

Га, де я? Чом я не між ними,

Не між борцями молодими,

Не в вирі лютої війни?

О боже! Трони і тирани

Втонуть у крові, а вони

Сказать готові: «Де ж був ти?

Чому не бився разом з нами

Проти неволі й темноти?»

Я ж довго, тяжко працював

І слушного часу все ждав,-

Де ж я тепер? Куди попав?

Понурі стіни і склепіння

Злорадно пнуться наді мною,

Мов вороги,- бліде проміння

Ледве тісненькою шпарою

Знадвору ллється. Прояснилось…

На мні, довкола мене кров…

Не можу встати… Чи то снилось,

Що в пропасть впав я стрімголов?

Немов потовчене все тіло…

А там… а там кипить десь діло,

Що час його тепер прийшов.

Година тому - я дав знак

До лютого, страшного бою.

Я сильний був, здоров… О, як

Бажав я кинуться стрілою…

Хоч наложити головою,

Аби лиш ворога зламать!

І впав я в першому ряду.

Куди піду, туди піду,-

Чи буде хто про мене знать,

Чи ні, байдуже се мені.

Зробив я те, що міг зробити;

Чи добре - не мені судити,

А те, що жде по кінчині,

Ось-ось ввижається, немов у сні.

Написано 1883 р., докінчено д[ня] 15 вересня 1914.

ХВИЛЯ ЗНЕВІРИ

Минає день, минає ніч

Так якось без пуття…

Що гарне, любе, те паде

В могилу забуття.

Лиш те жиє, лиш те жиє,

Чим від дитячих днів

Надавлено життя моє,

Чим мучивсь я й болів.

Любов єдиная моя,

Що нею жив я ввесь,-

Найтяжча рана се моя,

Болить іще й до днесь.

І приязнь світить так мені,

Як сонце в зимній день,

Не гріє серця, в крові лиш

Роз’ятрює огень.

Надія в гріб на серця дні

Похована лягла,

І жаль, і привиди марні

З собою в гріб взяла.

Так, чим томився, гризся, де

Зблукався я з пуття,

Лиш те жиє, лиш те не йде

В могилу забуття.

Написано в січні 1883 р., досі не друковано

ДО ШТУРМУ!

Ревіли, гриміли гармати,

Кривавий, гарячий був день,-

Ми «царські» і царство спасати

Ішли без вагання в огень.

Ішли на заріз, мов худоба,

Без думки, без волі, без слів,

І я йшов, у серці жалоба,

А в тілі страх смерті лиш тлів.

Мені жаль було тих, що врагами

Змушений я тепер називать,

Вони гибли цілими рядами,

Але не відступали й на п’ядь.

Мені було жаль їх. За волю,

За правду боролись вони.

Ах, я ж то братався теж з ними

У днях молодої весни.

Був я в їх рядах, а їх мисли

Були й мої мислі в той час.

А нині!.. Нагрянули, стисли

Важкі мене думи нараз.

А нині я в службі тирана,

Вони ж проти мене ось тут

В останню борню без вагання,

Без сил, без надії ідуть.

Я чув: мов кліщами страшними

Сумління стиска мою грудь:

«Не тут твоє місце, а з ними,

Що смерті назустріч ідуть».

Я страшно терпів, та даремно

З незримої рвався тюрми,

Ревнула музика… вкруг темно

Зробилось… до штурму йшли ми.

Написано д[ня] 1 липня 1883 р., досі не друковано.

«Не схиляй своє личко прекрасне…»

Не схиляй своє личко прекрасне,

Не затулюй повіками віч,

Із котрих то мигоче, то гасне

Промінь світла в життя мого ніч.

Дай мені ссать з жагою голодного

Теє райське проміння живе,

Що з таємних глибин благородного,

Непорочного серця пливе!

Щоб, тебе над життя я кохаючи,

Так добро теж і правду кохав,

Про твоє ущасливлення дбаючи,

Я й про бідних, покривджених дбав.

Ти будь іскрою в мні громовинною,

Що і в мертвому збуджує рух,

Будь вітхнення струєю невпинною,

Що рве вгору і серце, і дух.

Хай у серденьку віру в будущеє

Відновлять твої ніжні слова,

Відновлять пісень джерло цілющеє,

Що зморозила жизні зима.

Розігнавши всі сумніви й муку,

Ти цілим мене мужем зроби,

Щоб з тобою я жив рука в руку

Для добра, для людей, для борби.

Написано в Станіславові в вересні 1883 р.

РИБАЧКА

Гей, рибачко чорноока,

Змилуйсь, змилуйсь надо мною!

Та я рибка невеличка,-

Ох, пусти мене на волю!

Тут над річкою, де хвиля

Жизні ллється і клекоче,

Сіла ти й завергла вудку:

Ті чудові чорні очі.

Кинула її ти в хвилю,

Наче гачок з діаменту,

Що той блиск мене принадив,

Чи я винен - неспасен ту?

Ох, той блиск мене принадив!

Зразу я кружив несміло,

Тайком блиском тим впивався,

Аж у серці заболіло.

Аж тоді всю зрадну силу

Оцінити я навчився,

Як затріпався на гачку

І на суші опинився.

Бідна рибка, дарма б’юся,

Воздух ловлю до гортані…

Воздух той, що ти ним дишеш,

Він уб’є мене, о пані!

Написано д[ня] 7 падолиста 1883 р., досі не друковано.

Я ЗАБУВ

Я й забув, що то осінь холодна,

Я й забув, що то смерті пора,

Я й забув, що ти кров благородна,

Що між нами безодня стара,

Що між нами народнії сльози,

Що любиться нам зовсім не слід;

Я й забув, що столітні погрози

Відлучили від мого твій рід.

Я забув - ні, я думав, безумний,

Що засипана прірва стара,

Заповнили її трупи й трумни…

Отже ж ні! Ще, мабуть, не пора!

О, забув я про тин той спижевий,

Що між нами границею став,

І тебе я, мій цвіте рожевий,

Як лиш міг, як умів, покохав!

Я й забув, що вже цвіти пов’яли

І ні з чого віночка плести,

Що вони й не мені розцвітали,-

Я забув, і тяжкую нести

Доведесь мені кару за теє!

Я забув, моя біла лілеє,

Що моєю не можеш назватися ти,-

Я забувся, прости!

Написано д[ня] 10 падолиста 1883 р.

ОСТРОГА

Ей, не люби мене, дівчино!

Як хочеш любощів речистих,

Як хочеш розкоші й огнистих

Присяг, заклять і зітхань много,

Щоб нерви мліли, дух спирало,

Кров билась бурно, безупинно

І серце в груді завмирало,-

Коли бажаєш всього того,

То не люби мене, дівчино!

Ей, не люби мене, дівчино,

Як хочеш жити в супокою,

Плідне мов древо над рікою,

Діток коханих годувати,

Синів давати в школу, в люде,

Дочкам готовить нишком віно,

На власну путь благословляти,-

Зо мною, хто зна, чи те буде,

Тож не люби мене, дівчино!

Бо я борець, моя рибчино!

Бо я робітник твердорукий,

Мене труди ждуть, бої й муки,

Мене ждуть бурі громовії,

Що, може, й розіб’ють судно те,

В котрім ми попливем, дитино!

Як зможеш ти тягти весло те

І не злякають бурі тії,

Тоді люби мене, дівчино!

Написано 10 падолиста 1883 р., досі не друковано.

АПОСТРОФА

Цвітко осінняя,

Цвітко бліда!

Вже пора змінная,

Сльоти, біда,

Ранки з морозами,

Млистії дні,-

Вмитая сльозами

Зв’янеш на пні.

Ох, не розвивши ще

Сил весь засіб

І не нажившись ще,

Ляжеш у гріб.

Цвітко осінняя,

Що се тобі,

Що не розвилась ти

В раншій добі?

Чи доля лютая,

Мачуха, знай,

Не привела тебе

В легітний май?

Чи з милосердя

Далась ти на глум,

Щоб потішати наш

Осінній сум?

Написано д[ня] 11 падолиста 1883, досі не друковано.

ПЕРСПЕКТИВА

Цвітко осінняя,

Бита сльотою,-

Чом так тяжкий мені

Жаль за тобою?

Стрівши мельком тебе

На своїй пути,

Чом же не можу я

Тебе забути?

Чом в самоті мені,

В хвилях задуми

Чуються ті грізні

Бурі та шуми,

Плеще холодний дощ,

Вітри ревуть,

Що тебе до землі

Топчуть і гнуть?

Чом у самітньому

Важкому сні

Бачиться твій сумний

Образ мені?

І те лице бліде,

Зблідле від горя,

Й око глибоке те,

Мов бездна моря;

Руки дитячії

З труду обвисли

І на чолі блідім

Ясний знак мисли;

Ніжні уста, любих

Слів джерело,

Що з них нарікання

Ще не плило?

Світла і чистая,

З нічної темені

Чом так жалібно ти

Глядиш в лице мені?

Чом твоє тихеє,

Добреє око

Так проника мені

В душу глибоко?

І пробира мене

Трепет таємний,

Але втиша мене

Голос неземний:

«Ні, друже, ні, не нам

Снить про жизнь любу,

Буря осіння нам

Гра - не до шлюбу.

Рада б життя прожить,

Друже, при тобі,

Та вже зима біжить,

Що, може, нас зложить

В спільному гробі».

Написано д[ня] 14 падолиста 1883 р., досі не друковано.

НА МОГИЛІ

Ой зійду я на могилу,

Пущу коня на долину,-

Кінь у травах потопає,

Моє серце сум стискає.

І склоню я головоньку

На зелену муравоньку,

На грудь матері приляжу,

Щоб втишити думу вражу.

Та не тихне дума люта

Про кайдани і про пута,

Про сіпацтво та неволю

І про царську самоволю.

«Мамо, мамо, земле бідна,

Українська земле рідна,

Чим ти бога прогнівила,

На ту ганьбу заслужила?

Тебе ворог топче, давить,

Обдирає і безславить,-

Та за вражу підлу плату

Твої діти власну хату

Раді б в углах підкопати

І в посадках розхитати,

Люду твого гарну мову

Геть розвіять, мов полову!

Мамо, мамо, я ридаю!

Україно, славний краю,

Так буйний, багатий, красний,-

Чом ти, краю, так нещасний?»

Так я мовив,- і в тій хвили

Сльози очі заступили;

Сльози дві гіркі, кроваві,

Покотились по мураві.

Втім - могила стрепенулась,

Мов в посадах похитнулась…

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Написано д[ня] 15 падолиста 1883, досі не друковано.

«Не раз безсонному здається…»

Не раз безсонному здається

Серед тяжких душевних мук,

Що підо мною кінь несеться

Й узда висковзується з рук.

Жену степом, не шляхом битим,

Туман простори покрива,

Земля лиш стогне під копитом,

Шумить зів’ялая трава.

Тривоги серце, знай, стискає,

Мій крик у горлі занімів,

Лет дух у грудях запирає,

І в мозку наче дух зомлів.

А кінь, як вихор, степ, як море,

Я, як пилинка на воді…

А ти, моє пекуче горе,-

В ніщо щезаєш ти тоді.

Писано д[ня] 12 грудня 1883 р., досі не друковано.

ДО ДРАНМОРА

Прочитавши його поему «Requiem»

О Дранмор, Дранмор, німче вузловатий,

Яку ти муку навернув на мене,

Смерть закрива мені життя ясенне

Й не хоче щезнути з моєї хати.

Я ж знаю й сам, що раз мені вмирати,

Та чи в ніщо я розплинусь страшенне?

Так, як в машині огнище студене,

Дарма від неї праці й руху ждати.

Та що мені думками в тьмі блудити?

Поки огонь в машині моїй тліє,

Я хочу жити і людей любити.

Хай жаден світ за гробом не ясніє,

Чи ж тьмою смерті світ життя мутити?

Лиш той, хто жить умів, вмирать не пожаліє.

Написано д[ня] 13 грудня 1883 р.

«Довга ніч для того…»

Довга ніч для того,

Хто не може вснути,

Довга миля пути,

Сли болять тя ноги.

Довга і мрачна є

В того жизнь доконче,

У кого мов сонце

Взнесла ціль не сяє.

24/III

«Мов той пишнобарвний цвіт прекрасний…»

Мов той пишнобарвний цвіт прекрасний,

Що воні не має,

Так прекрасні а пусті слова, сли

Хтось їх не сповняє.

«Коли чесний упаде, то гнеть повстає…»

Коли чесний упаде, то гнеть повстає,

Мов опука підскакує, до землі кинена;

Но як злий спотикнесь о нещастя своє,

То як впаде - не встане, мов грудище глиняна.

«Дрібнії сили вмій докупи збити…»

Дрібнії сили вмій докупи збити,

А й найтруднішого вони докажуть;

Таж посторонком, з трав увитим,

Вола в нас в’яжуть.

«Харчем, що жизнь тобі дала…»

Харчем, що жизнь тобі дала,

Все вмій наїстися досита;

Лиш в постоли обуйсь, а вже ціла

Земля для тебе шкірою обшита.

«В природи нема ні ядра, ні лупини…»

В природи нема ні ядра, ні лупини,

У всім вна одна і усе вона інна;

Ти тільки над тим сильно думай щоднини,

Чи сам ти ядро, чи лупина.

ЗВІРЯЧИЙ ПАРЛАМЕНТ

Уривок політичної байки

Надоїло самовладно Львові панувати

Довелося volens nolens⁹ конституц’ю дати.

Радість у звірячім царстві. «От тепер нам гарно!

Бо хоч будуть брати й драти, то парламентарно».

От розписано вибори. Ну, се кождий знає,

Як то при таких виборах у звірів буває.

Вівці, що найбільшу в краю представляли масу,

Вибрали Вовків послами, що прибігли «з лясу».

А лиш трьох зі свого роду. Посумніли Вівці:

«От бач, штука! Конституц’я із Вовками в спілці!»

От зійшлись посли звірячі на соймове віче,-

Лис Микита був маршалком, Носоріг був віце -

А від Льва Медвідь Заліський мав верховну владу.

Лис Микита, вклонившися, отворив нараду:

«Чесне собраніє!

Дуже я рад,

Що де не гляну я,-

Згода та лад.

Мов на прагнущії

Діти краси

Впали цілющії

Краплі роси,

Так і в суспільності

В нашій землі

Сімена спільності

Й згоди зійшли.

Вороги знатнії

Предовгий час

Сіяли братнії

Розлади в нас,

Визивали розличнії

Мари грізні,

Систематичнії

Плели брехні,

Щоб молодечую

Згоду зірвать,

Масу овечую

Підбунтувать,

Щоб плем’я вовчеє

Слабло само,

Всіх в якнайдовшеє

Впрягти ярмо.

Та міць господняя

Розбила їх,

Підлість б[ез]одняя

Сповзла, мов сніг.

В щирім довірії

Вівці к братам

В обійми сірії

Верглись Вовкам.

Раді традиції

Давні держать,

В вовчій опіці і

Жить, і вмирать.

Раді повинності

Давні нести

Без супротивності

Й хитрої мсти».

Написано д[ня] 15 вересня 1883, досі не друковано.

МЕМОРАНДУМ БУДЯКІВ

Царі й народи всього світа!

Терпливо ми вже довгі літа

Зносили всяких кривд чимало,

Та врешті нам терпцю не стало.

І ось ми до всіх вас шлемо

Своє пропам’ятне письмо.

Нас переслідують, стинають,

Уперто нас за хопту мають;

Не то найкращої, як слід би,

А й найплохішої селитьби,

Найгірших пустирів нам дать

В виключну власність не хотять.

Ніде нам честі ні поваги.

Щоб підливать нас під час спраги,

Щоб розсівати нас весною

І перед фугою страшною

Крить, як наблизиться зима,

Про все те й бесіди нема.

Тож ми, порадившись, рішили

Допоминатися щосили

Непередавнених, величних

Усіх прав своїх історичних,

Котрі ось під біжучим днем

Вам всім ad notam¹⁰ подаєм.

Ми, плем’я будяків могуче,

Допоминаємось ось тут же,

Щоб всі царі і всі народи

Всіх членів нашої породи

В протязі двадцяти годин

Признали крулями ростин.

До того маєм повне право.

По-перше: ми ростемо жваво;

Ні дуб, ні липа, ні осика

За рік не буде так велика;

Нас грім не б’є, не ломить град,

Хоч гордо стоїмо всі вряд.

По-друге: в нас ціпке коріння,

Що в землю тиснеться, мов клиння,

З усякої землі ссе соки,

Каміння кришить і опоки;

І як вже рід наш де заліз,

Не викоренить жаден біс.

По-третє: листя наше пишно

Викроюване артистично,

Цвітки - хіба від рож не кращі?

Або шпильки майстерні наші,

Оздоба й зброя всім грізна,-

Чи є де в світі їм рівня?

Четверте: ми одні свобідні,

Ми незалежні, хоч і бідні,

Горді з шляхетської традиції,

До всього світу в опозиції,

Ніхто не пан нам, не в указ,

Хісна нема нікому з нас.

По-п’яте: відомо загальне,

Що сім’я наше ідеальне

Летить з вітрами попід хмари,

Заселює степів обшари,-

І се вже знак, що вищі ми

Над всі ростини на земли.

А сімен тих безмежна сила

Давно б була вже заглушила

Оту нужденную травицю,

Рабиню людськую - пшеницю.

Ячмінь, і жито, і овес,

Якби лиш хлоп, наш ворог, щез.

Вкінці нам замовчати годі

Про нашу місію на сході;

В степах святої України

Ще в днях великої Руїни

Були ми повнії пани…

Верніться - ох! блаженні дни!

Се ми властиво зупиняли

Татарські дикії навали,

Шпильками колючи їх стопи;

Ми передмурієм Європи

Були - й ту славу нам забаг

Украсти нині хитрий лях.

Се наші діла та заслуги!

Скажіть, чи в світі є хто другий,

Що міг би з нами порівняться?

На тих основах домагаться

Рішили ми - чи встав, чи впав -

Отих нам приналежних прав.

По-перше: щоб ніхто безкарно

Не нищив нас; суди щоб гарно

Карали хлопців, що в забаві

Тнуть наші головки кроваві;

А той щоб варт був смертних кар,

Хто сім’я наше кине в жар.

По-друге: щоб заступці преси

Та міжнародні всі конгреси

Без критики та без дебати

Сейчас нам мусили признати

Під вічну, невід’ємну власть

Цілу Європи східну часть.

І так та часть є предмет спору,

І війн, і сварів, і роздору,-

Та скоро буде в нашій силі,

Тут стане тихо, як в могилі,

З країн тих щезне чоловік,

Руїни верне злотий вік.

Ціле питання те «восточне»,

Таке грізне й безпожиточне,

Розв’яже раптом і зненацька

Аж реставрація будяцька,-

Від Чорномор’я по Балтик

Тоді аж втихне свар і крик.

Вкінці жадаємо, щоб в царських,

Князівських, графських та рицарських

Коронах, гербах і печатях

Лілії, рожі скасувати

І запроваджу[ва]ти прем

Усюди з будяків емблем.

Не менше теж, аби поети

Не сміли вже свої скелети

Вінчати лавром; дипломати

Гов - тпрру в дубовий лист вінчати!

Для всіх най стане той указ:

Вінки робити тільки з нас.

Се наші жадання важніші.

Чи можуть бути ще скромніші?

Тож чей не зводить нас надія,

Що всі підпишете тут: Fiat!¹¹

А встане завтра, через ніч

«Будяцька Посполита Річ».

Написано д[ня] 10-11 вересня 1883, досі не друковано.

DO JÓZI D[ZWONKOWSKIEJ]

Nowy rok! Swej postaci wprawdzie świat nie zmienia,

Lecz dla nas to ogólny termin przypomnienia.

I ja się przypominam Tobie bolejący,

Choć wzgardzony przez Ciebie, ale kochający.

Przeszłości nie przypomnę, oną była chwilką:

Choć z podciętymi skrzydły, lecę w przyszłość tylko.

I życzę Ci - niech miłość w Twym się sercu zbudzi!

Nie abstrakcyjna miłość dla ogółu ludzi,

Lecz ta, co w żyłach budzi krew, co krasi lica,

Co wstrząsa nerwy życia jako błyskawica,

Co raz w otchłań nas ciska, to wznosi nad szczyty,

Co rodzi łzy, westchnienia i rajskie zachwyty,

Co wiecznie podsycana rośnie coraz więcej,-

Tak kochając i ogół pokochasz goręcej.

Nie sobie ja przyjednać pragnę miłość Twoją,

Choć za jej promyk jeden dałbym duszę moją,

Choć sił by mi dodawało w tej życia zawiei

Jedyne słówko Twoje: «Dąż! Nie trać nadziei!»

Lecz ja cierpię milcząc. Moich życzeń sploty

Twojego tylko szczęścia pragną, śnie mój złoty!

Niech nigdy myśl Twa z czynem nie będzie w rozterce,

I niech dla godniejszego zapłonie Twe serce!¹²

Написано д[ня] 30 грудня 1883 р.

1884

В XXIII-ТІ РОКОВИНИ СМЕРТІ ТАРАСА ШЕВЧЕНКА

Поклін тобі, народних нужд співаче,

Від міліонів, для котрих ти жив,

Від України, що ще й нині плаче

В тім самім горі, як ти ї лишив!

Поклін могилі твоїй, що руйнує

Ненависть дика й глупота сліпа!

Дарма! До неї, хоч най злість лютує,

Не заросте народная тропа.

Вони бояться, що ти ще не згинув,

Що в тій могилі не поліг, не зтлів,

Що в слушний час повернеш в Україну

Ще раз і збудиш громом своїх слів.

Вони бояться, чи та вкрівля з глини

Ножів не криє, списів, хоругов,

Старої слави й сили України,

Котра от-от воскресне, встане знов.

Вони бояться, що як хрест підгнилий,

Знак многолітніх наших кривд і мук,

Відновиться верх твоєї могили,

То Україні спадуть пута з рук.

От і збиткуються на твоїм гробі,

Що вкрив тя від гадючого жала,

І раді б навіть споминку о тобі

Із серць народних вирвати дотла.

І мову, на котрій співав, і плакав,

І кляв ти кривду, й віщував любов,

Вони цькують, мов оленя собака,

Донощиків і брехунів юрбов.

Хто зна - тиранів злість і гнів всеможні! -

От, може, днесь підписуєсь указ:

Кістки твої, як «неблагонадьожні»,

«Препроводить» в Сибір чи на Кавказ.

Слова ж твої, потіху в нашім горі,

Спалить, з серць вирвать, з пам’яті, з умів,

І вимазать ім’я твоє з історії,

І об’явить: «Шевченко - это миф».

Та ні, не «міф»! Від дуба степового

Розрісся вже цілий могучий ліс,

І не найдесь вже грому, вихру того,

Щоби його розвіяв і розніс.

Та ні, дармі укази і доноси,

Що пригнетуть, не вб’ють твої слова!

З-під гніту їх сильнішою, ніж доси,

Повстане правда, вічна і жива!

Небавом проясниться світ над нами!

Щасливі, вольні, ми зо всіх сторін

Святої України громадами

Підем к могилі твоїй на поклін.

МОГИЛА ТАРАСОВА

I

Над Дніпром-Славутою

У степу дріма

Сиротов забутою

Могила сама.

Здерли вихри ряст її,

Бік Дніпро підмив,

Одинокий хрест її

Вже давно підгнив.

Наче світ забув о ній

Із давніх давнин,-

Хоч той, що заснув у ній,-

Перший Русі син…

II

Над могилу вбогую

В духів тайну мить

Світлянов дорогою

Чистий дух летить.

Мов до неньки рідної,

До землі приляг,

Мов від неї, бідної,

Все почуть забаг:

Чи великий труд його

Плоди вже приніс?

Чи коханий люд його

В щастя, волю вріс?

III

«Ох, Тарасе мій! До нас

Вчасно ти злинув,

Хоч по твоїй смерті час

Довгий вже минув.

Воля нездоровою

Вийшла для селян,-

І над нашов мовою

Ще смієсь тиран.

Біднотою спільні ми,

Села і міста,-

Над тобов не вільні ми

Ставити й хреста!»

IV

Заридав гіренечко

На могилі дух:

«Україно, ненечко,

Доки ж твоїх мук?

Вічно ж непогодами

Будеш бита ти?

Вічно ж між народами

За наймита ти?

Ні! Вже жереб твій тяжкий

В бездну проваливсь,

Вже світає світ яркий,

Вже…» Втім дух розливсь.

«Тобі, що власною рукою…»

Тобі, що власною рукою

Собі здобути вміла долю,

Робітнице на світла ниві,

Я шлю «Жіночу сю неволю».

Най світло, сіяне тобою,

Поранньов заблисне зорою,

Що нам віщує дні щасливі!

Най плоди принесе твій труд!

І по життя твого дорозі

Най злоте жито, чудні рожі

Неув’ядаючі цвітуть!

Львів, дня 23 січня 1884

НЕ БЕЗ АЛЕ

Гарна дівчино, ти, цвіте розвитий,

Глянуть на тебе - значить полюбити,

Глянуть в ті очі, як море без дна,

Вчути той голос, дзвінкий, як струна,

Вчути той тихий сміх,

Сумом повитий,-

Як же тебе би міг

Хто не любити?

Гарна дівчино, блідавая зірко,

Думать про тебе і сумно, і гірко.

Написано д[ня] 16 марта 1884 р., досі не друковано.

ПЕРША ВЧИТЕЛЬКА

Говорить вість, що перша в раю Єва

Згрішила пізнанням добра і зла,

Вкусивши плід з заказаного древа,

І плоду того мужеві дала.

Хто хоче, може вірить тому,

Та тут же й заковика немала,

Що в доброму порівно, як і в злому,

Жона для мужа вчителька була.

Написано д[ня] 10 вересня 1884, досі не друковано.

КАЗКА ДЛЯ МОЛОДИХ ДИРЕКТОРІВ БАНКОВИХ

Була собі мушка-золотушка;

Вона собі літала, бреньчала,

Аж поки в павутину попала.

Почав її ссати павук Виссалка,-

Аж людям стало її жалко.

Бачать вони, що мушка лиш ніжками тріпоче,-

Мабуть, чи не вмирати хоче.

Кличуть вони лікарів-знахарів -

Може би, хто мушечці життя-здоров’я приповів.

Прийшов лікар Ціп-Ціп -

За павутинку сіп-сіп!

Павук пустити не хоче -

Мушка ногами тріпоче,

Опікуни в крик -

І Ціп-Ціп зник.

Прийшов лікар із гір -

Зробив в павутинні п’ять дір.

А щоб помогти мушечці до лету,

Хотів їй приписати дієту.

Совіт і слухати не хоче,-

Мушечка ногами тріпоче,

На лікаря піднявся крик -

І лікар зник.

Аж прийшов знахар-примівник,

Що звався Яцько Пустослівник.

Глянув на мушку поверхово

І сказав таке слово:

«Я брат-демократ,

Кого лічу, буде рад».

Дали йому на м’ясо і на юшку

І казали лічити бідну мушку.

Взяв Яцько мушку, як яку причепу,

І пішов до польського склепу.

Питається його властитель «по-ляцьку»:

«А чого ти тут з мухою, Яцьку?»

Каже Яцько, вліпивши в нього очі:

«Отся мушка здихати хоче!

Мене просили її лічити,-

Приходжу до вас масті просити.

Я брат-демократ,

Польській справі завжди рад.

Як дасте для сеї мушки доброї масти,

То я вашій справі не дам пропасти».

Аптекар утішився дуже

І каже: «Прийди завтра, мій друже!

Я наготую доброї масти,

Не дамо мушці пропасти».

Бере Яцько мушку-причепу,

Тягне її до руського склепу.

Притяг її в хатку

І каже до газди: «Слухайте, татку!

Треба нам сю мушку лічити,

Щоб вона могла віку скінчити.

Бачите, напала її змора,-

А се ж єдина наша проти ляхів підпора.

Ляхи б її раді з кашею пожерти,-

Але не діждуть сього до моєї смерти!

Ви, татку, зі мною, а я з вами

Підемо на ножі з ляхами!»

А татко каже: «Тихіше, синку,-

Тут у мене лях сидить уже добру часинку!

Та й пощо ті грозьби і крики?

Є тут пан із польської аптики!»

Як вчув то Яцько Пустослівник,

Опустив крила, мов опарений півник,-

Скрутивсь, як піскір посолений,

І втік, мов шалений.

А мушка ніжками тріпоче,-

Не знать, чи дужає, чи вмирати хоче.

ГАЗЕЛЯ

Чом так зір мій до тебе, о пані, летить?

Наче човник з-між хвиль до пристані летить?

Наче хмарка, що ніччю дрімала в ярах,

Проти сонця сквапливо взарані летить?

Мов таємною силою гнаний мотиль

З пітьми в блиски зрадні полум’яні летить?

Мов із сівера к вічній весні журавель

З журним криком понад океани летить?

Мов серна зі смертельним пострілом в грудях

В німім болю до матері-лані летить?

Мов з тоскою болющою дух до знання,

Чом так зір мій до тебе, о пані, летить?

Написано д[ня] 24 вересня 1884, досі не друковано.

В РІЧНИЦЮ

Рік минув, як ми пізнались,-

Наче ластівка стрілою

Попід хмару промигне,

Так ті дні пройшли, промчались.

Ясні, теплі дні щасливі,

Як же мало вас було

У тім році, повнім сліз,

А як многі дні сльотливі.

Нині, наче сон чарівний,

Ще стоїть передо мною

Те бліде лице твоє,

Із котрого я жагою,

Наче жнець у літню спеку,

Пив любові нектар божий,

Нині привид сей сумний,

Жалібний, та не ворожий.

Бідне, гарнеє дитя!

Серце рветься, як згадаю,

Що короткий, непогідний

Рік той твойого життя.

З сонця блисками рідкими

Й бідная любов моя,

Се вся повість серця твого,

Вся історія твоя.

Написано д[ня] 30 вересня, досі не друковано.

АМВРОЗІЮ ЯНОВСЬКОМУ

В далекім Римі ти поліг: змогли

Тебе літа і невсипущі труди!

О, стій там, мов протест науки проти тьми

І Русі проти єзуїтської облуди!

«НОВОМУ ПРОЛОМОВІ» В АЛЬБОМ

«Презрѣніє, презрѣніє»

Ти мав для нас лишень

За те, що ми не віримо

В твій «епохальний день».

Дай бог, щоби неправдою

Був скорбний голос наш,-

Щоб руської будущини

Ти був чуткая страж!

І щоби той прославлений

Твій «епохальний день»

Началом ганьби, горя, сліз

Не був для нас лишень!

ПРАВЕДНІ Й НЕПРАВЕДНІ

Блаженний муж, котрий все йде туди,

Де раду радять Рідель і Калінка,

Сильвестрові цілує все сліди

І славословить Клима щохвилинка.

Одного сина дав в новіціат,

А другого в обитель змартвихвстанську,

Цурається всіх руських віч і рад,

Лиш про ознаку дбає крилошанську.

І стане він, мов дерево в саді:

Низ річка миє, верх блищить до сонця;

Зростуть його писклята молоді,

Жона ж його прославиться, як Бронця.¹³

Йому Сарницький дружно руку стисне,

Йому Сильвестер скаже: «Отче милий!»,

І благодать Калінки теж не скисне,

І ласка Рідля вкажеться в злій хвили.

Не так-то буде тим рабам невірним,

Що не іщуть протекцій ні старунків,

На вічах плещуть та кричать з Нагірним,

Сміються з грішних «Зеркала» рисунків,

Проти «Сіона» шлють протестів град

І декламують «Сучасний літопис»,

Подають в сумнів Клима целібат,

Про семінар гризький торочать допис.

Мов з вітром пил, немов без масла каша,

Розсиплються, мов матиця, заснуть,

Заблудять, мов та Руська рада наша,

Мов Наумович, до тюрми підуть.

Забрешуться, немов «Новий пролом»,

Зашкаралупляться, мов Дом народний,

Самі о себе вдаряться чолом,

Самі себе з’їдять, мов смок голодний.

Застрашаться, мов «Діло», власних слів,

Закоценіють, мов та Ставропіг’я,

Науку зроблять з своїх власних снів,

Помруть, мов бурса, з вогкості й безхліб’я.

Замре їх пам’ять і защезне слід,

Розслизнеться вся їх крамола хитра;

Для праведних новий заблисне світ -

Парохія, і пелерина, й митра.

Написано д[ня] 14 червня 1884, досі не друковано.

ГАЛИЧИНО, ДУМАЙ О СОБІ САМА!

Розбурхались води, розлилися ріки

І ниви, і села руйнують навіки,-

У краї й куточка сухого нема -

Вже голод шириться й зараза тифозна,-

А з Відня газета зве офіціозна:

Галичино, думай о собі сама!

Колись, як мадярський люд в повені гинув,

Ми слали рятунок синам Шегедину,-

Від них тепер помочі ждати дарма!

Як Мурчія гибла,- ми й там були звані,-

Днесь з Угор рятунку не жди ні з Іспанії,-

Галичино, думай о собі сама!

Як Загреб затрясся і Іскія впала,-

По змозі всім наша рука помагала,

Щоб вирватись з нужди тяжкого ярма;

Но днесь, коли нужда руками важкими

Нас до землі тисне,- остались самі ми:

Галичино, думай о собі сама!

Ой, думай, небого! Чи з думання твого

Пробудить тя стогін помору страшного,

Чи люта, голодна, безденна зима!

О, думай хоч три дні, а радше три роки,-

Аж виссе ти нужда живущії соки!

Галичино, думай о собі сама!

ПІСНЯ РУСЬКОГО БУРСАКА

Присвячена о. Костецькому

Я, щасний, руську матір маю,

І русином mein Vater ist,¹⁴

Я тим над все ся величаю,

Що-м є німецький гімназист!

До руської пісні мої груди,

Супротив всіх ворожих стріл,-

Doch dann nur werden¹⁵ з мене люди,

Коли з німецьких вийду шкіл.

Над все мені мила руська мова.

Но, щоб кар’єри ся добить,

Волю по-руськи ані слова,

Лиш по-німецьки говорить.

Я русин, але по-німецьки

Наломую і ум, і рот,-

Бо так нам каже ксьондз Костецький,

Преславний руський патріот!

ШУМКА О. ПАВЛИКОВА

Брр-брр-брр!

Вхопивсь попів дур:

Уперлися, як навмисне,-

А най же їх дундер свисне!

Завалили жур.

Ах, ах, ах,-

Погадати страх!

Я й Халява за прихирства

Скасовані з проводирства,-

Das ist Spott und Schmach!¹⁶

ВІВЦЯ Й ЦАП

(байка)

В гарячий літній день у полонині

Рядами овечки лежали,

В глибоких думах щось мов міркували.

Пастух дрімав у холодку в ялині.

«Мій боже,- в небо знявши зір,

Розпочала овеча мати,-

Як ми помрем,- отсе б я рада знати,

Що буде з наших шкір?»

«А що би мало бути? - цап відрік.-

Наквасить на кожух,

На кучму та на смух,

А то й на рукавиці чоловік».

«Ну, мов що хочеш,- відрекла вівця,-

А се нечесне діло

По смерті зневажати грішне тіло,

В котрім також була жива душа.

І що вони гадають: як вівця,

То вже лиш пашу знає,

А ідеальних поривів не має,

Думками не летить повиш дах[у] хлівця.

Дурні! Чи ж не зробив їх приклад наш

Тим, чим вони чваняться нині?

Якби не слухали ми псів, не йшли в салаш,

Чи слухали б і пси їх в полонині?»

Написано д[ня] 25 вересня 1884, досі не друковано.

1885

Я СНИВ

Я снив: там на далекій Україні

Ясніла зірка тиха з-поміж хмар.

Я снив, що ласкавим привітом к мині

Її проміння лився любий чар.

Я снив: у серце хоре та болюще

Привіт той чистою росою впав

І обновляв усе моє грядуще,

Немов цвіток, що в скварі сонця в’яв.

Я снив: для мене тихий рай родинний

Здоров’я, труд хосенний, тихий - ти…

Прокинувся - край дикий і пустинний,

Тернистий шлях без напряму й мети.

Зомліле тіло, ноги сплили кров’ю,

Грижа ссе мозок мій, немов павук,

Гнівная ж доля з батогом за мною

Жене і б’є, не жалуючи рук.

Написано 4 червня 1885, досі не друковано.

ПІДГІР’Я ВЗИМІ

«Підгір’я, любов ненаглядна моя!

Ось ти, пеленою сніжною

Покрите, неначе красавиці труп,

Без духу лежиш предо мною.

Туманом покрилося небо важким,

Туманом насупились гори,

І річка під снігом замерла, і ліс

Шумні позабув розговори.

Морозом тріскучим зціпило тебе,

У кригу важку окувало,

У сугорбах снігу заглухло село,

Життя мов і там вже не стало.

Лиш місяць блідий крізь туман прозира.

Мов лампа посмертна зіходить,

І вовк зголоднілий в яру завива,

Мов п’яная плачка заводить.

Невже-таки вимерло всяке життя,

Змагання не бореться жадне

З всесильною смертю, з туманом отим,

Невже ж ти направду спиш сном гробовим,

Підгір’я моє ненаглядне?»

Так думав я, їдучи в сумрачну ніч

Невтертим ще шляхом к неблизькій ще цілі,

І форкали коні, в затвердлім снігу

Санки, мов гадюка, шипіли.

Підгірська долина, немов домовина,

Лежала, мертва, хоч широка,-

В морозі, в тумані ні крил, ні пристані

Для думки, для серця, для ока.

І, тулячись міцно в немудрий кожух,

Я думав нерадісну думу

Про край сей, про люд сей,- туман і мороз

Ще більше наводили суму.

Я думав про тьму, що в тих селах царить,

Про бідність, про голод, про муку,

Про хорих дітей, що тут сотнями мруть,

Про ту безпросвітну розпуку.

Я думав про тисячі людських п’явок,

Що кров ссуть із люду найлуччу,

Про тисячі кривд, і неправд, і оскорб,

Що рвуть і брудять його душу.

І як же тут духові, думці якій

З-під криги такої підняться?

І як же тут людським змаганням живим

У пеклі такім наклюваться?

Шипіли санки, мов гадюки, в снігу,

І форкали коні, грудками

Сніг рвавсь з-під копит їх, я мерз і туливсь,

І мучився тими думками.

Написано в грудні 1885 р.

«Зближався день і сон прогнав…»

Зближався день і сон прогнав (невинний),

Що на повіках моїх ще тяжив.

Збудився я і з тихої хатини

Освіжитись на гору поспішив.

І кождий крок мій з квіточки, з билини

Краплисту росу, мов жемчуг, трусив.

Препишний розсвіт розгоравсь на всході,

Будилась жизнь і в серці, і в природі.

Я вгору йду,- аж ось з річок, із луга

Клубками мла легенько повстає,

Одна щезає, наклубляєсь друга,

От-от мене досягне і заллє!

Пропав пречудний огляд вид[н]округа,

Все вкрила мла в покривало своє;

Я швидко в хмар очутився повою,

Мов в сутемку запертий сам з собою.

Нараз мов сонця луч проник пречистий,

Так серед мли зробилося світлій;

Тут бовдуривсь туман у яр лісистий,

Там понад ліс стелив покровець свій.

О, як я ждав на сонця круг огнистий,

Що двократ мильший ще по млі такій!

Но не скінчивсь ще світла бій і ночі,-

Втім блиск спахнув і осліпив мні очі.

Но швидко щось мов ткнуло мя таємне,

І очі я, осмілившись, відкрив;

Я тільки глипнуть смів, бо все круг мене

Немов огонь розжег і розжарив,

А втім на хмарах существо надземне,

Мов женщина, пливе ко мні. Як жив,

Краса така і в сні мені не снилась!

Поглянула на мене й зупинилась.

«Не знаєш мя? - рекла вона устами,

З котрих лиш щирість і любов ішла,-

Не знаєш тут, що все ллє лік-бальзами

На рани, що ся жизнь тобі внесла.

Ти знаєш мя! Могучими вузлами

Душа твоя до мене прилягла:

Таж хлопцем ще слізьми вмивав ти лиця,

Щоб міг мені віддатись, посвятиться».

«Так,- скрикнув я і, мов в святім упою,

К землі приник,- віддавна ти мні мила,

Ти страсть втишала, що грізнов рікою

У юній груді розцвіла й бурлила.

Небесною цілющою рукою

В жаркий мов день ти скрань мні холодила.

Ти мні дала найкращі дари земні,

І рай твоя рука лиш принесе мні.

Я не назву тя. Часто не один

Зове тебе, і кождий зве своєю,

І всякий взір до твоїх рвесь вижин,

Хоч осліпляєсь світлостю твоєю.

Ах, блудячи, я много мав дружин,-

Тебе пізнавши - сам іду землею.-

Тож рай свій сам з собою лиш зужию,

Твій блиск святий сховаю і закрию».

Вона всміхнулась. «Бачиш сам,- сказала,-

Як мало треба й можна вам відкрить.

Заледво з твоїх віч луда упала

І вспів ти дітські пориви лишить,-

То й думаєш, що світ твій, сила й хвала,

Повинність мужа не волен сповнить.

Но чим же вищий, ліпший ти в сі літа?

Пізнай себе, жий з світом і для світа!»

«Прости мні,- рік я,- всім добра бажаю;

Недарма ж ясний взір мій вдаль летить.

У груді своїй щиру волю маю

І вмію всякий дар твій оцінить.

Я певно свій талант не закопаю,

Добром своїм рад другим я служить.

Нащо ж так страсно стежки б мні шукати,

Сли не на те, щоб ї братам вказати?»

РАНОК НА ПАСТІВНИКУ

(Із Галицьких образків)

I

Ген на сході вже пожаром

Небо облилось,

З лісу тягне теплим паром,

На багні з-між лоз

Рання мла встає зі споду

Понад тросники,

Похилились верби в воду

Тихої ріки.

Тихо в гаї і в селищі,

Спить ще оболонь,

Вже погас у попелищі

Наш нічний огонь.

На мішках, позагорнувши

Драні кожухи,

Сплять, люльки за комір вткнувши,

Хлопці-конюхи.

По болоні хирні коні

В путі по два враз,

Наче тіні в мли опоні,

Ходять самопас.

Лиш одному мні не спиться;

Край огню я сів

І гляджу на сонні лиця

Хлопців-конюхів.

Обгорілі та марні вни,-

Звісно, наймити:

Вдень робота, вечір з кіньми

На ніч треба йти.

Тільки й волі, що ніч в полі!

Ватра вже горить,

Співи, жарти… «Хто багатий,

Дайте покурить!» -

«Дим із файки против майки¹⁷

Певний спосіб, хло!» -

«А при файці нуте байки!»

І пішло, й пішло:

Про заклятую царівну

На скляній горі,

Про гадюку стоголівну

У скальній норі,

І про мечик-самосіку,

Мачушину злість,

Про ягу-змію-кусіку,

Що дівчата їсть.

І про горщик той чудовний,

Що щодень, щоніч

Сам чинився каші повний,

Лиш бери та їж.

«От мені б таке горнятко! -

Аж зітхнув Трохим.-

Я весь вік прожив би гладко,

Не журивсь нічим!»

Докурили. Місяць білий

Вже над Діл схиливсь,-

Ще хвилину гомоніли,-

Всякий обтуливсь

В кожушину. За хвилину

Кождий, наче сніп,

Скулившись уполовину,

Мов убитий хріп.

Чи й уявою куняють

Так весь вік вони?

Чи їх душу навіщають

Благодатні сни?

Ось крізь сон один скрикає

Лячно, різко так:

Навіть в сні його лякає

Газдівський кулак!

А Трохим смієсь! Віднині

Він рівня панам:

Має горщик, що щоднини

Наповняєсь там!

Ідеали, ідеали,

У кого вас ніт!

У одних вседосконалий,

Всеблаженний світ,

У багатих злото в касі,

У газдів стоги,-

Горщик, вічно повний каші,

В бідного слуги!

II

Над Підгір’ям ясне сонце

Велично зійшло.

Ген там жевріє віконце,

Будиться село.

Дим із стріх клубками в’ється,

І ричить товар,

З річки лоском вдаль несеться

Праників удар.

Десь там чути на оборі

Дитинячий плач,

А в траві, в зеленім морі

Деркає деркач.

«Час вставати, коні гнати!

Господарі ждуть!»

Простягнувшись, позіхнувши,

Хлопці вже встають.

Ось ми коням познімали

Мокрі пута з ніг

І за шиї позсиляли,-

Вже скінчивсь нічліг.

Звільна їдем. Мовчки бродить

Око вдовж і вшир,

Наче жалко нам природи

Розбентежить мир.

Мовчки їдем. Втім з-за гаю

Бухнув в небо дим

І рознісся по всім краю

Свист і стук за ним.

Клуб за клубом бухав густо,

Гук лунав в яру:

«Пусто! Пусто! Пусто! Пусто!

Дррру-у! Дррру-у! Др-у!»

«П’ята, братчики, година,-

Мовить Сень з села,-

Скоро чортова машина

Різать почала!» -

«Чом так чортова? От тоже

Всюди вість пішла,

Що се чиста ласка божа

Для всього села».

Так промовив я до Сеня.

Щось аж верглось в нім…

«Ласка божа?! Дідьча жменя!

Бий ї божий грім!

Ласка божа?! А хто нею

Доробивсь у нас?

Жид, що ще торік з ріднею

Онучками тряс.

А людей спитайте нині -

Окрім багачів:

Сей розпився при машині,

Той окалічів,

Третій знищивсь замість того,

Щоб ще доробивсь!

От і я хіба для чого

В наймах опинивсь?

Адже був грунтець і хата,

Коні і воли,-

Та жиди прокляті тата

Хитро підійшли.

До машини підрядився

Кльоци довозить,-

Жид услужний ще приймився

Контракт уложить.

Впали сльоти, злі дороги

В початку зими,-

Жид лютує, контракт строгий -

І пропали ми!

Коні згибли у болоті,

Тата вбив ботюк,

Брат подвигавсь при роботі,

Що й не зведе рук.

Тут жиди на нас, як круки:

Контракт наш пропав!

З’їхав суд, в жидівські руки

Наш грунтець віддав…

Ні, машинна та робота -

Чортова мана;

Лиш жидів, як чорт болота,

Держиться вона.

Та хіба ж ви не читали

Про тото в письмі,

Що бабуся повідали

Нам торік [в] зимі?

Кажуть, що як бог з нічого

Взявсь творити мир,

Чорт завзявсь робити богу

Все наперекір.

Бог вівцю, вола, коняку

Людям для хісна,

А чортяка погань всяку:

Вовка, кабана.

Бог і вівсик, і пшеницю.

Жито і ячмінь,-

Чорт кукіль, лядок, дурицю,-

Бий го божа тінь!

Бог прямісіньку ялину

В лісі посадив.

А чортяка, щоб він згинув,

Гвіздя в ню набив.

Бог для хлопа гарну хату

З дерева зладив,

А чорт з каменю палату

Тут же посадив.

Пан біг млин, що меле збіжже

Силою коліс,

Чорт тартак отсей, що ріже

І руйнує ліс.

Бог хотів, щоб люди мались

І жили як слід.

Чорт - щоб дерлись і карались,

Гибли з роду в рід.

Боже діло й чорта діло

Кождий розізна,

У кого не зжидовіло

Серце аж до дна.

Чуйте, як реве, як густо

Дим клубить вгору!

«Пусто! - каже.- Пусто! Пусто!

Дру! Та й дру! Та й дру!»

Смійтесь ви, но я не могу,-

Се поганий твір!

І зробив се пану богу

Чорт наперекір».

10-17/IV 1885

СЛАВОСЛОВІЄ

храброму рицарю Юліанові Черкавському за його непрошену й неплачену оборону русинів у віденській раді державній

Гей, як от в державній раді

При тяжкій бюджетній зваді

Русинів Кноц нагадав,

То із польської правиці

На подобу злої львиці

Пан Черкавський випадав.

Гей, як тупне ходаками,

Замахнеться кулаками

Просто Кноцу під сам вус:

«Albo zdychaj, albo zmykaj,

A Rusinów mi nie tykaj!»¹⁸

Кноц аж злякся, хоч не трус.

То скажіте ж бо ви з ласки,

Чом так лютивсь пан Черкавський,

Як Кноц тикнув русинів?

Чи хотів він нас пожерти,

А Черкавський нас від смерти

По-лицарськи боронив?

Чи інтригою гидкою

Бунтував він нас до бою

Проти urodzonych¹⁹ всіх?

Чи рік, може: «Nie ma Rusi»,²⁰

А Черкавський «przeczyć musi?»²¹

Ні, та й ні! А просто - сміх!

Таж всі знаєте, їй-богу,

Що тоді за лютий біль,

Як вам стане хто на ногу

І наступить на мозіль.

Кноц згадав про притиск Руси,

А Черкавський крикнуть мусить,-

Так страшенний чує біль,

Бо Кноц Польщі став на ногу

Й настолочив ї небогу

В руський болісний мозіль.

«Гей, «пани» й «господинове»…»

Гей, «пани» й «господинове»,

Дай вам бог спання здорове,

Най вам сняться дулі,

І вибори, і мандати,

А Хрунь буде вам співати:

Люлі-люлі-люлі.

Всі зійшлись та й посварились,

Як ті молоді, що бились

Вже при шлюбній стулі:

Хто мав бути заводатель -

«Голова» чи «предсідатель»?

Люлі-люлі-люлі.

Як «пани» з «господинами»

Сперлись, мов цапи рогами,

Та й про Русь забули.

Най вам за то бог дасть неба,-

Бо нам, Хруням, того й треба:

Люлі-люлі-люлі.

Спіть же, браття, спіть і далі!

Нам з тим як котам при салі,-

Наші серця чулі

На смак пива й оковити.

Будуть вас благословити -

Люлі-люлі-люлі.

Ви б не ліпше догодили,

Абстиненцію зробили:

Най там Хруні, Срулі

Кого хочуть вибирають,-

А ви спіть, мов діти в раю.

Люлі-люлі-люлі.

ЇЇ СМІХ

Twój śmiech mię ranił. Grad srebrzystych grotów

Godzi w me serce, jak ogień rotowy

W nieprzyjaciela, i ja płakać gotów

I kląć cię gotów, milczący, nerwowy.

Pochylam głowę i przyśpieszam kroku,

Czuję się chorym, złym i pogardzonym,

I niby sarna z bokiem postrzelonym

Unikam twego widoku.²²

Написано в р. 1885, досі не друковано.

1886

«У темну ніч я містом тихо брив…»

У темну ніч я містом тихо брив

І в серці ніс своє таємне горе.

Кругом життя кипіло, наче море,

І блискіт ламп мене дразнив, тіснив.

Край мене шугали швидкії тіні

В театр, на бал, у клуб, в шинок, домів,

Фіакри гуркотали по камінні,

А в далі дзвін понуро щось гримів.

Втім тінь одна шугнула поуз мене:

Вся в чорнім, тихо, звільна йшла вона.

Зирнула - і з душі з самого дна

Знов піднялось все горе утаєне.

Лиш раз зирнула, і крізь пітьму ночі

Той погляд вбився в грудь мою, мов ніж.

О, щоб були мої осліпли очі,

Було б в душі ясніш і спокійніш!

В ДВАДЦЯТЬ П’ЯТІ РОКОВИНИ СМЕРТІ ТАРАСА ГР[ИГОРОВИЧА] ШЕВЧЕНКА

Чверть сотні літ пройшло від тої смерти,

Кобзарю наш, тяжких чверть сотні літ!

Мов круки ті, що тягнуть трупи жерти,

Так сотні бід тяглись за нами вслід.

Щоб нашу честь, язик, ім’я затерти,

Насилля й лож сідали на совіт;

Руйнівники наш дім розрубували в штуки,

А наші блуди їм топір давали в руки.

Потоки сліз, що на твою могилу

Вся Україна в жалю пролила,

Немов в самій згасили жар і силу:

Тебе втерявши, у старці пішла;

Лиш думу віщую, ширококрилу

Твою, як скарб найкращий, понесла,

Щоб на всесвітньому базарі нею нині

Для себе виблагать хоч трохи милостині.

Ох, та гірка та милостиня вбога,

Затроєна й докором ще не раз:

Що в нас же й власна нива єсть розлога,

Що й інших би могла кормить при нас,-

Ми ж не приклали рук до перелога,-

Не хліб на нім пишаєсь, а хабаз!..

О сором! В чверть-ста-літ; що й трупів оживили,

Лиш в нас не виросли, хіба змаліли сили!

А з щирих другів, що в однім упрузі

З тобою враз орали переліг,

Один - робітник добрий - впав при плузі,

Великий труд велику силу зміг;

А другий - ох! - зневірився в союзі,

По рідній ниві сіє терня й гліг!

Лиш твій дух, наче той огненний стовп в пустині,

Йде перед гоненим народом України.

Яка ж тепер та рідна Україна,

Котрій на світі і рівні нема?

О, бачив я її! Гуляє хуртовина

Із краю в край і тисне все зима.

А люд, немов обдерта сиротина.

Поки що буде, в сумерку дріма

І снить про слушний час! Та що то з нього буде?

І хто він?.. «А хто ви! Ви руські?» - «Ні, ми люде!»

Де ж ті, що раді б люд той піддвигнути

І повести до вільних, добрих діл?

Я бачив їх. Безсиллям власним скуті,

Вони тремтять, ждучи ворожих стріл,

Над працею невільною зігнуті,

Лиш думами летять до вбогих сіл,

Бо ділять їх від них так сильні частоколи,

Що й голос їх туди не доліта ніколи.

Часом лише в вечірню пізню добу

Вони зійдуться на розмову враз;

Немов живая іскра на дні гробу,

Так дума щира блискає в той час,

Змагається пройти тяжку сю пробу,

Та з серця оклик рветься: «Мало нас!»

Куди то рваться нам? І хто піде за нами?..»

Я плакав з ними враз кривавими сльозами.

А молодіж, надія України,

Мов птиця в кліті о запори б’ється,

В надії величної переміни

Без праці в’яне, хоч до «діла» рветься;

Або, прорвавши заповідні стіни,

Нові дороги віднайти береться…

Що жертв і крові й сліз упало, сили й волі

Під прапором чужим і на чужому полі!

О батьку! Де ж в Украйні ще глядіти

Кутка такого, вдалечінь чи вблизь,

Де б твому слову вільно гомоніти.

Де б твої думи вільно розрослись?

Чи тут хіба, де підкарпатські діти

Ім’я твоє пошанувать зійшлись?

Та бідні ми числом і розуму малого,-

А нині б не дітей, мужів тут треба много!..

Хоч вільно спів твій гомонить між нами,

Та не ростуть твої всі думи тут.

Бо й наша нива вкрита бур’янами,

І люті хмари проти нас ідуть,

В убогий кут наш б’ючи перунами,

І ниви нам зорати не дають,

А люті вороги підкрадуються скрито,

Щоб замішати нам кукіль між яре жито.

Слабі ми, батьку! По Кавказ від Сяну

Слабі, розбиті на атомів дріб!

І кождий в серці люту носить рану,

Склада надії нерозцвілі в гріб.

І хто розбудить нашу «правду п’яну»?

І хто голодним дасть поживний хліб?

Тарасе, батьку, наш замучений пророче -

Чи скоро буде світ по тій страшенній ночі?

Написано 13 марта 1886 р., друковано тоді ж у часописі «Зоря», ч. 6, стор. 85.

1887

МОЇЙ ДРУЖИНІ

Спасибі тобі, моє сонечко,

За промінчик твій - щире словечко!

Як промінчика не здобуть притьмом,

Слова щирого не купить сріблом.

В сльоту зимнюю, в днину млистую

Я дорогою йду тернистою;

Кого я любив, ті забулися,

А з ким я дружив - відвернулися.

Відвернулися та й цураються,

З труду мойого посміхаються,

В порох топчуть те, що мені святе,-

А недоля й тьма все росте й росте.

Важко дерево з корнем вирвати,

Друга давнього з серця вигнати.

Важко в пітьмі йти, ще й грязюкою,

Де брехня сичить вкруг гадюкою.

Та як радісно серед трудного

Шляху темного і безлюдного

Вгледіть - світиться десь оконечко!..

Так у горі нам - щире словечко.

То ж за дар малий, а безцінний твій,

Що, мов цвіт, скрасив шлях осінній мій,

За той усміх твій не вдослід журбі

Спасибі тобі! Спасибі тобі!

Написано д[ня] 27 січня 1887 р., досі не друковано.

«Чи бач, на моїм стало, гарна крале!..»

Чи бач, на моїм стало, гарна крале!

Спасаючись з розбитого судна,

Посеред хвиль бушуючих, ревучих

Боровся я між смертю і життям,

Слабий, продроглий і тривоги повний.

З-посеред шуму хвиль безсильні руки

Я простягав до білої скали,

Що гордо, твердо шпиль свій піднімала

Над клекочущим пеклом.

Я молив

Її очима, стоном, не словами

О захист, о опору. Та куди там!

Окружена шипучим валом піни

І млою бризгів водяних, в котрих

Ламалось сонячне проміння й грало

Веселкою, пишалася вона

В тім строю брильянтовім, і зирнула

Згори на бідного плавця, і, усміхнувшись,

Сказала: «Тут не надійся нічого!»

Та ні, на моїм стало, гарна крале!

Плавець, хоч горем битий і безсильний,

Не потонув, а вибрався на сушу.

І з серця свого найглибших глибин

Він видобув могуче, остре слово

І вбив його в твою скальную грудь,

В твоє скальнеє серце. І довіку

Ти не забудеш бідного плавця.

І взір його, благаючий, безсильний,

Стоятиме важким докором вічним

Перед твоєю вбогою душею,

Як споминка утраченої долі,

Несповненого доброго учинку.

Отсе моя поб[іда], гарна крале!

27/XI 87

«Не для того багатого, що брата здирає…»

Не для того багатого, що брата здирає,

Що гріш богом, а братерство брехнею вважає;

Не для того щасливого, що зріс гарно, стиха

І не вірить в людське лихо, бо сам не знав лиха;

Не для того невинного із умом дитячим,

Що не вірить в людську злобу, бо її не бачив,-

Не для них сі співи-думи гіркі, сумовиті,

Ні для тих, що естетичним туманом повиті.

Багач скаже: «Якийсь дурень грає на сопівці:

Братство! Воля! Де вовки є, мусять бути й вівці».

А щасливий: «Завидющі у поета очі:

Сам нещасний, то вже в щастя й вірити не хоче».

А невинний крикне: «Пробі! Деморалізація!

Що він сам валяєсь в гнилі, то нам ще не рація!»

А естетик скаже: «Дух тут ненародний бачу:

Холодом з пісень тих віє на народну вдачу».

Строго судить пан естетик, та й по правді таки

Арістотелевим ліктем мірить «Гайдамаки».

Він нутром цілим не любить голих та голодних,

Спец’яліст від зберігання святощів народних.

ПРИТЧА ПРО СОКИРУ

Раз зробив коваль сокиру

В чародійську, дивну хвилю

І на диво всьому миру

Дав їй чародійську силу.

То не був звичайний знаряд,

Всім послушний і бездушний,

Але чільний, самовільний,

З тих, що мислять, поки вдарять.

Ще точилась на точилі,

А вже рвалась - самостійно

Проявиться в повній силі,-

Свого майстра цюк в коліно!

«Тю до біса! - крикнув з болю

Майстер і шпурнув сокиру,-

Війся ти собі по миру

І гризись сама з собою!»

І пішла сокира в люде -

Остра, зимна і блискуча,

Невгомонна і рішуча,-

Що то з нею в світі буде!

Всякий труд, усі задачі,

З чим для нас найтяжча справа,-

Все було немов забава

Для її стальної вдачі.

Розрубати перешкоди,

Розірвати перепони,-

Де о власні йшло вигоди,

О чужі не дбати стони,

Впиться комусь в м’ясо й кості,

Ще й з приятельським акцентом,

Рвати душу так, без злості

Лиш логічним аргументом,

Посолить найтяжчу рану

І ще й пальці в ню ввіткнути,-

Все те їй було до стану,

Наче так і має бути.

«Що за диво! - міркувала,-

Все мені так удається!

Все, що тільки я стрічала,

Кругом мене в’ється й гнеться!

Видно, я від всіх сильніша,

Що запори не стрічаю;

Від усіх я розумніша,-

Що їм годі, я кінчаю».

І все більш по кождій пробі

Дивувалась силі власній,

Аж вкінці в нестямі страсній

Закохалась сама в собі.

Світ тісний став перед нею,

А вона в нім центр усього,

Лиш для неї над землею

Сонце сходить так полого.

Лиш для неї світить місяць,

Віє вітер, сяють зорі,

Лиш для неї все, що в лісі,

Що на горах, що на морі.

Все розтяти, розрубати,

Роздробить, мов палашем!

«Із сокири хочу стати

Двоєвістрим бердишем».

Стала бердишем, та шику

Тим не задала нікому,

Та амбіція її

Гнала далі покрийому.

«На два боки вістря мати?

А чому не на чотири?

То була б я пірначем

Та й носила б гранатири».

А як стала пірначем,

Ну же далі міркувати:

«Що на штири? На всі боки

Хочу сама вістря мати.

От тоді я недотика

Стану зовсім, як цибуля,

Що ніхто її без сліз

Доторкнутися не може».

Ласка божа невелика,-

Сталось їй, чого бажала:

Острота її пропала,

Бо з сокири куля стала.

Написано в грудні 1887 р., досі не друковано.

1888

«Душе моя! Душе душі моєї!..»

Душе моя! Душе душі моєї!

Мов мушля острий камінець в утробі

Роками носить у німому болю,

Аж поки соком жизності своєї

Той камінець у дорогую перлу

Не перемінить,- так я жаль о тобі

І потолочену любов завмер[лу]

У серці ношу і надармо молю

Їй смерті, смерті!

Душе моя! Мов конар з пнем предивно,

Так ти зрослась зо мною нерозривно.

Чи гріх, чи два на душу я положу -

Ну що ж, коли не можу та й не можу

Тебе віддерти.

Лице твоє, чудове і невинне,

Отут раз в раз у серці моїм сяє.

І вся ти тут, мов марево дитинне,

І жадний пил на тебе не сідає

Ні жадна пляма. Чиста, мов хрусталь,

Як сонце, ясна ти передо мною.

Я п’ю твій блиск, хоч він мені важкою

Отрутою, бо ми навік, навік

Розлучені! І все те щастя гоже

Комусь дісталось, а мені дать мо[же]

Лиш вічний жаль!

Душе моя! Моя, а так чужая,

Така далека ти і недосягла!

Чому моя душа тебе бажає,

Твоя ж на мене й глянуть не забагла?

А лиш летить кудись непевним шляхом

За власного призначення огнями,

Аж поки яр подвійний межи нами

Не ляже і не обезкрилить душі

Смертельним жахом.

ДО Ц[ЕЛІНИ] Ж[УРОВСЬКОЇ]

Jak pająk sam ze siebie srebrne nici snuje

I w misternej tkaniny układa je sploty,

Tak serce me tę powieść usnuło z tęsknoty,

Z tego, co cierpię skrycie, czym żyję, co czuję.

Ja nie chcę być pająkiem, swycli marzeń tkaniną

Nie chcę łowić twych uczuć i twego wejrzenia;

Rozłączył nas wał życia, niech więc te marzenia

Zaklęte w słowa żyją, z chorym sercem giną.

Tak muszla, gdy w jej wnętrze ostry kamyk

Zamyka się, w swe ciało wciska grot raniący,

Najlepsze swoje soki wkoło niego sączy,

Aż zginie, lecz z niej perła na twej szyi świeci.²³

Написано д[ня] 11 лютого 1888 р., досі не друковано.

1889

«Неясна для вас ця легенда…»

Неясна для вас ця легенда

І чудно читати її?

Не личить стара реверенда

На хлопськії плечі мої.

Що ж, пані, ті вірші неясні -

То власная повість моя:

Мої розчаровання власні

І лютая мука-змія.

Колись за невласні провини

Цурались мене і кляли,-

Мов Каїн отой по пустини,

Блудив я по рідній земли.

Докори зносив я і труди

І, хоч їх тягар мя ломив,

Я привидом, з власної груди

Розснованим, душу кормив.

Я з власного серця і крові

Творив собі радісний світ,

Щоб скарб весь своєї любові

У нім помістити як слід.

А нині, коли я вертаю

З словами любві до братів,

Чи ж «щирі» сліпці не пускають

На мене затроєних стріл?

Важка моя пісня, о пані,

Бо важко на серці мені:

Мов човен під ніч відірвавсь від пристані,

Хитають ним хвилі, шаругою гнані,

На небі ні зірки, внизу ж у отхлані

Таємні мигочуть огні.

28/3 1889

«Ні, не любив на світі я нікого…»

Ні, не любив на світі я нікого,

Ось до чого додумавсь ум болющий,

І серце, мов слимак у шкаралющі,

Не корчилось від дотику живого.

Я навіть не любив себе самого,-

Занадто ясно погляд невсипущий

Глядів в той темний кут душі най […],

Де глупоти і підлоти так много.

Лиш привиди, а не живі істоти

В житті любив я і за ними йшов.

Слова без змісту, руки без роботи.

І от вони живу зіссали кров

Із серця мого і обдерту, в сльоти

І студінь вигнали мою любов.

6/9

[СТРОФИ]

В тім високість душ високих,

в тім краса умів розумних:

раз початого не кинуть,

хоч прийдесь зазнати й горя.

Трус не починає діла,

бо боїться перешкоди;

ледар розпочне й покине

гнеть при першій перешкоді.

Лиш високий ум не кине

розпочатого ніколи,

хочби перед ним здіймались

і столітні перешкоди.

Почин у всякому ділі

мусить розвага вести,

воля, мов сталь, тоді твердне

і не допустить зійти

на манівці постанові:

розмисл, немов похідня,

світить, і божеська гордість

в серці рости почина.

Радість наповнює душу,

здвоює сили усі;

так-то діла благородні

родяться в чесній душі.

24.9 1889

«Не починать, чого зробить не можна…»

Не починать, чого зробить не можна,-

се перший знак ума;

звершити до кінця, що розпочате,-

се другий знак ума.

Навіть той милосердя не має,

хто шкідливії тварі вбиває,

тих же муки пекельнії ждуть,

котрі твар пожиточну уб’ють.

Не вбивати - се перша з чеснот -

так праведні вчили;

навіть вошей і блощиць не вбивати,

бо й їм життя миле.

Хто дерево зітне, хто худобину вб’є,

хто руки обагрить, живую кров проллє,

чи ж може той ввійти у рай той вольний.

А для кого ж тоді огонь пекольний?

Чиє життя без добрих діл проходить,

той наче міх ковальський є,

хоч дихає й боками робить,

та не жиє.

Покинь одного для родини,

покинь родину для громади,

покинь громаду для краю,

покинь життя і все для правди.

Гадюка вбива своїм зубом затрутим,

слон ступнем отаким, як кофар,

зрадивець вбиває поклоном низеньким,

усміхом своїм вб’є цар.

«Горе старому, ой, горе…»

Горе старому, ой, горе!

Тіло зігнуте до впів,

Руки трясуться і ноги,

В роті немає зубів!

Тусклії очі не бачать,

Щезла краса молодая,

В жилах огонь весь погас.

Слів його рід вже не слуха,

Жінка не хоче го й знать,

Син навіть рідний говорить:

Тату, пора вам вмирать.

27/9

«Ні, вдуріти доведеться…»

Ні, вдуріти доведеться,

роком кождий миг стається,

дні повзуть важкі, німі

із неволі у тюрмі.

Діла, праці, хоч би злуди,

щоб не ритись в власній груди,

щоб забуть невольний стан,

не ятрити давніх ран.

Чарівнице злотокрила,

пісне ніжна, пісне мила,

ти візьми мя, не лиши,

в край чудовий занеси!

В край чудовий, в край казочний,

де бездонний, непорочний

сяє і смієсь блакіт,

в чистий, ясний, кращий світ.

Під блакітом тим іскристим

ллєсь життя ключем пречистим,

в жилах кров кипуча гра,

сила груди розпира.

Бог з сівнею полем ходить,

в краю розум верховодить,

дух геройський підліта,

а царює красота.

А хоч гряне зло, мов тучі,

пасті розніме гадючі,

то найдесь герой як стій,

що за край постоїть свій.

Всяке зле чи добре діло,

хоч як скрито б не сиділо,

там усе на світ зійде

і заплату ізнайде.

Хоч часом наляже горе,

кривда правду переборе,

підла зрада під кінець

царський осяга вінець,

щира вірність у кайданах

або в полі в лютих ранах -

не лякайтесь: вся біда

тільки проба і луда.

Ще в останній крайній хвили

встане правда із могили

сильна, юна, злу на страх

і розсипле зло на прах.

Час, простір, замки могильні

против неї всі безсильні,

бо вони є сила та,

що всім світом оберта.

Мов змія, що в хвіст кусаєсь,

з неї виплив, в ню вливаєсь

вічний сил плідних потік,

дух, природа, чоловік.

В єдності живій з собою

три могучі сили ті

подають собі чергою

з рук у руки золоті

кубки з вічно молодою

всецілющою водою.

Не опреться тій воді,

вічно юній правді щирій,

ані зрада у порфірі,

ні брехня у чорній рясі,

в медоплинних слів прикрасі,

ані військо незчисленне,

ані навіть те страшенне

смерті лезвіє студене

в казці, в казці nota bene.

27/9

«Цар на ловах заблудився…»

[Притча]

Цар на ловах заблудився,

від дворян своїх відбився,

ну, а цар, що без дворян,

чисто мов шутий баран!

Лиш один слуга усього

був в ту пору коло нього -

їздять, трублять, що за біс,

ні душі, лиш ліс та ліс.

Ліс, мов море, стогне, грає,

ба вже в гілля ніч звисає,

чорним клубком коням ноги

путає, збива з дороги.

Ба ще й дощ почав кропити -

ні стояти, ні ступити.

Змучивсь цар, не чує ніг,-

щоб добуть який нічліг!

Ов біда! Бувають хвилі,

що при всім багатстві й силі

пан чи цар хоч раз на рік

а не більш як чоловік,

їдуть лісом, далі зрідло -

зирк, край лісу блима світло.

Боже, втішивсь цар, немов

в битві зсік сто сот голов.

Під’їжджають, бачать - хата,

не що бідна, й не багата,

коло неї два стоги.

Цар і мовить до слуги:

«Я тут буду з кіньми ждати,

а ти сам іди до хати,

що за люди, розкуси,

о нічліг їх попроси».

Правду кажуть, страх несмілі

всі царі й пани в тім ділі,

де людей би тра пізнать

і по-людськи розмовлять.

Ну, цар каже, йди, не гайся,

але пробі не признайся,

хто ми є, мовчи та цить!

Стрільці царські, та й досить!

Ну, пішов слуга до хати

нічлігу собі прохати,

став несміло на поріг,

бачить, в хаті двоє їх.

Чоловік в печі сам топить,

і варить щось, і окропи

кіпонить у баняках,

жінка стогне в подушках.

«Дай бог, дай бог, газдо милий,

ми два стрільці, заблудили

в лісі і зайшли до вас,

зжальтесь, підночуйте нас!» -

«Що ж, прийняв би я вас зараз,

але, бачите, амбарас.

Жінка хвора, я тут сам,

невигідно буде вам».-

«Та прийми їх,- мовить хвора,-

за стіною тут комора,

там одному постелить,

другий най у стайні спить».-

«Ну, нехай по-твому буде,

хоч пани, а все ж то люде,-

каже хлоп,- ну йдіть, ідіть

і тамтого приведіть».

«Дай вам бог,- слуга говорить.-

Так нехай же до комори

Йде тамтой, що жде он там,

я засну при конях сам!» -

«Ну, ведіть його, най хутки

буде в хаті з три мінутки,

пок я в стайні з-під дощу

вас і коней приміщу».

Дав той хлоп царю коцюбу,

посадив його під грубу,

щоб огню припильнував

і вечерю готував.

Сам з слугою в стайню скоком,

коням місце, міх з оброком,

все на крузі спорядив

і слузі там постелив.

Оглядів ще замки, двері,

запросив їх до вечері,

погостив обох, чим міг,

і поклав їх на нічліг.

«Он на хлопській тій перині

мемо спати! Так, як нині,

ще ніколи я не спав»,-

цар, зітхнувши, прошептав.

«І який той хлоп щасливий,

і здоровий, і вродливий,

що за сила - просто страх!

Десять діл горять в руках!

І нема йому турботи,

навіть з труду і з роботи

на природи лоні все

він здоров’я й силу ссе».

Так-то думав цар, та живо

сон спинив пусте те мливо,

мелють так не раз пани,

як не можуть спать вони.

Хлопський стан сама природа,

сила, простота й свобода

і невинних бездна втіх,

поезії повен міх.

Ах, а в панськім стані, боже,

чоловік дихнуть не може,

все формальність і нуда,

фальш, турбота і біда.

1890

ПОДОРОЖ НА МІСЯЦЬ

Ви цікаві, діти милі,

Хто се Млакові Данилі

Так докладно розказав,

Що там в місяці є ріще,

Як хлоп з богом найостріще

Посваривсь і суд прийняв?

Ви не думайте, любенькі,

Що се прості витребеньки!

Ой, Данило добре чув

Від самого хлопа того,

Як недавно, дня одного

Сам на місяці він був.

«Що-що-що? Данило Млака,

Славний музик і співака,

Був на місяці? Агій!»

Що ж, а я се чув від свідка,

Що мав очі, як у дідька,

Ось що мовив свідок мій:

Якось раз Данило Млака

Захотів спіймати рака

У потоці при горбу.

Та рак мудрий, діти милі,

Показавши хвіст Данилі,

Шусть в коріння під вербу.

А верба була старезна,

Дупельнява і грубезна,

А коріння страх густе:

Штуркає Данило Млака,

Щоби рака вгнать до сака -

Е, та де там, все пусте!

І сказав вербі Данило:

«Вербо, щоб тебе зломило!

Мого рака не ховай!»

А верба лиш скрип на теє.

«Не скрипи! Даю святеє

Слово, що помщусь! То знай!»

А верба знов скрип Данилі!

Той здержатись вже не в силі,

Аж зубами скреготить,

Кинув рака-сіромаху,

За сокиру хап! - і з маху

Ну вербу мою лупить!

Так рубає - з уст ні пари!

Аж тріски летять під хмари…

Аж ось вечір надійшов,

І на небі, мов в світлиці,

Повний місяць блідолиций

Повагом собі зійшов.

Над вербою став він круто

І глядить, чого так люто

Млака наш її січе.

Втім, у Млаки сокирища

Як не вирвесь з топорища,

Просто місяцю в лице!

Зап’ялась аж по насічку,

Млака став, неначе свічку,

Очі витріщив - глядить.

Що робити? Ось публіка!

Далі, вздрівши чоловіка

В місяці, ось так кричить:

«Гей ти, мой! Послухай, свату!

Там в твою, як бачу, хату

Сокирча моє вп’ялось.

Прошу, скинь ту вниз поману!

Я в довгу вже не остану,

Вигоджу й тобі десь щось!»

Але той стоїть, як туман.

Наш Данило зразу думав,

Що не чує хлоп тих слів,

То кричав, трохи не згинув,-

Та тамтой, хоч гинь, не кинув,

Рушитися не хотів.

«От ще,- буркнув,- бовт яловий!

Шкода мови і розмови,

Тра самому там піти,

Щоб сокира не пропала.

А сли хлоп сей не дасть драла,

В карк го добре натовкти!»

І побіг він у хатину,

За хвилину вже драбину

Трисажневую тащить,

До верби приставив, лізе…

Виліз. «Гей ти, горлорізе!» -

Знов до місяця кричить.

Та хлоп в місяці ні слова!

«Ні, дарма з дурним розмова!»

Скинув Млака кожушок,

Витяг вгору драбинище,

Знов приставив вгору вище

І знов виліз на вершок.

А там ставши, знов драбину

Вверх підтяг і за хвилину

Знов три сажні вище став.

Так працюючи без впину,

За порядную годину

Він на місяць вдряпцював.

Ви цікаві, любі діти,

Що за диво розглядіти

Мусив там Данило наш?

Де там! Ані крихти дива!

Лиш будяччя, та кропива,

Та піски, та пустопаш.

Лиш на самій середині

Хлоп стоїть на кретовині

З оберемком на хребті,

А сокира в кретовину

Вбилась в саму середину,

При самій його п’яті.

«Ну,- подумав наш Данило,-

Якби трошки полівило,

Був би-м му в п’яту впоров!»

Жаль му стало хлопа того.

Наблизившись, рік до нього:

«Здоров, свату! Мой, здоров!»

«Слава богу! - хлоп озвався.-

Де ти, куме, тут узявся?» -

«За сокирою я тут.

Якби ти мав душу щиру,

Був би зверг мені сокиру!

А то кілький мав я труд!»

«Щиру душу! - хлоп воркоче.-

Ось чого сей в мене хоче!

Що ж то, я за щирість тут?

Я терплю ту кару божу,

З місця рушитись не можу,

Хоч най ясні громи б’ють!»

І він розказав Данилі

Всю ту повість, діти милі,

Що читали ви в «Дзвінку»,

Все те правда, безперечно,

Бо Данило б набезпечно

Байку не зновив таку.

Вислухавши повість тую

Про провину так страшную

І про слушний божий гнів,

Плюнув наш Данило Млака.

«Га, сли ти такий собака,

То прощай! Я йду домів!»

І сокиру взяв з купини,

Скік до своєї драбини,

Вниз із місяця спустив.

1891

БОЛЯЧКА

Відчепіться ви від мене!

Що пристали, мов смола?

Я недужий, я вмираю,-

Вам щоб «Торговля» цвіла.

Та начхать мені на неї!

Не торгую я нічим.

Чи кацап, чи народовець

Буде в ній - для мене дим.

Я недужий, я вмираю,

Легке вже мікроби тнуть,

А вони мене на збори

Тягнуть, хоч ти трупом будь!

Ні, в ряді стій непохитно,

Слухай їх нудних дебат,

Ликай порох, гинь з задухи,

Голосуй на очайдухів -

Хай їм кат!

Написано в січні 1891 р., друковано тоді ж у часописі «Зоря».

КИЦЯ

Плакала киця на кухни,

Аж їй очиці попухли.

«Чого ти, киценько, плачеш,

Їсти чи питоньки хочеш?»

«Їсти ні пити не хочу,

З тяжкої жалості плачу.

Сам кухар сметанку злизав,

На мене, кицюню, сказав.

Хтів мені лапки побити,

Чим же я буду ходити?»

«Скажи ж нам, киценько мила,

Як ти ся в нього просила?»

«Я му сказала: Ой пане,

Най тобі жаль мене стане!

Не бий ти кицю мізерну,

Я тобі шкоду поверну,

Настане ранок майовий,

Піду я в поле на лови;

Походжу мало чи много,

Зайчика зловлю малого,

Тобі принесу живого.

Воробці в стрісі укриті

І перепілонька в житі,

Все те моя буде здобич,

Сли мені буби не зробиш.

А як полуднє настане,

Пригріє сонце весняне,

Скриються зайчики й птахи,

Я влізу в воду по пахи,

Я всі броди переброджу,

Вже ся на хитрість спроможу,

Вже ся спроможу на шутку,

Наставлю хвостик, як вудку,

Наловлю рибок я много,

А все для тебе, їй-богу!»

1892

ЦАР-БОГ

До злого духа мовив фараон:

«Будь ти мені порадник і спомога,

Щоб мій народ мене без перепон

Вважав за бога».

Злий дух сказав: «Ще не прийшла пора.

Щоб се зробити, мусиш ще відниньки

Багато зла вчинить, але добра

Ані дробинки».

Трудився щиро фараон, і дер,

І мучив люд, що аж земля стогнала,

Аж врешті заявив злий дух: «Тепер

Пора настала».

«Чому тепер?» - рік фараон. «Пора,

Бо вже твій люд в страсі держать не змога,

Хіба що вмовиться йому царя

Вважать за бога.

Бо так притисло їх твоє ярмо,

Що довше вже не здужають держати,

Як швидко їх царя не навчимо

Богом вважати».

Писано 23 жовтня 1892 р.

1893

ЛИСИЦЯ-СПОВІДНИЦЯ

Лірницька пісня на нуту «Сирітки»

Зашуміли гори, забриніли води,

Зазнала Лисичка лихої пригоди.

А в неділю рано почало світати,

Ой пішла Лисичка їстоньки шукати.

Ісходила гори, злазила потоки,

Не знайшла нічого - злипаються боки.

Ой пішла Лисичка долом-долиною,

Здибала Лисичка дуба над водою.

А на тому дубі, помежи гільцями,

Там сидів Когутик з красними крильцями.

Глянула Лисичка та й слинку ковтає,

Підійшла смирненько, хусткою махає.

«Добрий день, Когуте, ти, співуча птице!»

А Когутик каже: «Добрий день, Лисице!» -

«Чи гаразд, Когуте, чи гаразд ночуєш?

Злізь-но трохи нижче, бо мене не чуєш!»

«Спасибі, Лисичко, ночую не лихо,

Тебе добре чую, хоч говориш тихо,

Лисичко-сестричко, куди вандрувала

І що там нового у світі чувала?»

«Ой Півнику-синку, іду з Зарваниці,

Там била поклони по кінець каплиці.

Там поклони била, за тебе молилась,

Аж свята Гаргара мені об’явилась:

«Лисичко-небого, не трать часу много,

Іди, поспішай ти до Півника мого,

Най він сповідаєсь, гріхів своїх каєсь,

Бо, мабуть, з сим світом скоро попрощаєсь».

От я поспішала штири ночі й три дні,

Щоб тебе тим часом не постигли злидні.

От я поспішала, спочивку не мала,

Щоб тебе, небоже, живого застала.

Щоб ти сповідався та й запричастився,

Щоби ти по смерті в небі присвятився».

«Лисичко-сестричко, любая розмово,

Ангельський твій голос, але дідьче слово.

Як жию, здається, бога в серці маю,

Не п’ю, не гайную, не б’ю, не кусаю,

І не ходжу красти, і курей не душу,-

Яких же гріхів я сповідаться мушу?»

«Ой Півнику-сину, маєш ти провину,

Тяжку, не малую, та й то не єдину.

А згадай, небоже, чи то життя гоже:

Всім по одній жінці дає право боже,

А ти, мов той турок, мов той бусурманець,

І по десять разом переводиш в танець…

Маєш їх по десять, маєш їх по двадцять!..

Як прийде суд божий, де ж тобі сховаться?»

«Лисичко-сестричко, любая розмово,

Ангельський твій голос, але дідьче слово.

Грішний я, то бачу, і гріх мій великий,

Треба сповідаться в самого владики».

«Ой не збільшуй, сину, та провини свої,

Не відволікай ти сповіді святої!

Є в мене квиточок від отця-владики,

Відпустити можу гріх хоч як великий».

«Лисичко-сестричко, любая розмово,

Зрушило в мні серце твоє праве слово.

Та будь милостива, дай часу до скрухи,

Щоб я з серця вигнав усі грішні духи.

Я сім літ не постив, сім літ не молився,

Дай часу хоч три дні, щоб приготовився!»

«Ой Півнику-друже, жалко мені дуже,

Що тобі про душу так зовсім байдуже.

Три дні часу в мене для скрухи жадаєш,

А чи не вмреш нині, про те й не гадаєш.

Спустися на землю, покайся сердечно,

А я тебе, синку, розгрішу безпечно».

«Лисичко-сестричко, любая розмово,

Ангельський твій голос, але дідьче слово.

На сповідь святую пішов би я радий,

Та тільки боюся великої зради.

Як голос твій чую - голос як сметана;

Погляну на тебе, та пика погана.

Як гляну на личко, на ті острі зуби,

То дуже, Лисичко, лякаюся згуби.

І все в мене думка, що ти, мамко, ласа

Не моєї скрухи, а мойого м’яса».

«Гей, грішнику темний, Когуте нікчемний,

За такії речі не будеш спасенний!

Що мав би молиться, за гріхи ридати,

А ти ще берешся мене осуждати.

Я пощу, молюся, тружуся для неба,

Чи ж твойого м’яса мені ще потреба?

Сім літ я говіла і м’яса не їла!

Дасть бог дочекати, що буду вмирати,

А скверного м’яса не буду в рот брати.

Тобі ж, засліплений, говорю: покайся!

Злізь зараз із дуба, клякни й сповідайся!

Як зараз к покуті тебе не порушу,

Сю ніч іще згинеш за цапову душу!»

Злякався Когутик, серденько забилось,

І так йому млісно і страшно зробилось…

Послуха Лисичку - слова як сметана!

Погляне на неї - та й пика ж погана!

І рад би позбуться гріха головного,

І страх, що в Лисиці зубів дуже много.

Та далі сумління страх перебороло,

З серцем сокрушенним поглянув воколо,

І з гілки у гілку, і з прутка на прутик

Помалу на землю спустився Когутик.

І шепче молитву, кається безмірно

І перед Лисичку приступа покірно.

Лисичка-сестричка тільки того й ждала,

Скочила, як стекла, Півника спіймала.

Скочила Лисиця, як хижая птиця,-

Вже Півник у кігтях, даремне й проситься.

І мовила гнівно Лисиця облесна:

«А, тут тебе маю, ти, птице нечесна!

Ось тут тобі буде за гріхи покута:

В зубах отсих моїх смерть нагла і люта».

Запищав Когутик: «Ой Лисичко люба!

Ти міцно жартуєш! Подресь моя шуба!

Та чи ж ти для мого мізерного тіла

Свій піст семилітній зламати б хотіла?»

«Когуте, драбуго, жартую я туго,

Та вже тобі тутка вмирати, катюго!

Від мойого посту зась тобі, та й годі!

Згадай лиш о нашій недавній пригоді.

Як то я голодна в ніч темну зимою

Крізь стріху прогризлась з тяжкою бідою,

Крізь стріху прогризлась і влізла на банти,

Де з своїм жіноцтвом спокійно дрімав ти.

Мов баша турецький межи подушками,

Так ти ночував там з двадцятьма жінками,

І так мені стало і бридко, і встидно,

Що тобі з гріхів тих і світу не видно!..

І я погадала: «Давай-ко, задушу,

Зо дві з отих грішниць, чень совість в нім рушу.

Чень він, як побачить смерть наглу і люту,

Покається й богу принесе покуту».

Такі я побожні думки в серці мала,

По бантах тихенько до вас підповзала.

Підповзла і першу ту глупу Марцівку

Хотіла легенько хапнуть за голівку,

Та тая дурепа, знать, мізку не мала,

Вона з головою під крилом дрімала!

І замісто шийки для своєї згуби

Крило її глупе дістала я в зуби.

Як хрупну - як крикне дурепа проклята,

Як стане тріпаться, мов валиться хата.

За нею всі інші, що там були, кури

Як розверещаться, мов друть їх зі шкури!

А ти, старий грішник, замість їх втишити,

Туди ж та й ну мене крильми голомшити.

З перестраху того і з жалю святого

Я хтіла покинуть той рів всього злого,

Покинути ваші прегрішні пороги

І з пороху бантів обтріпати ноги.

Та тая дурепа, що так без рахуби

Крило її впхалось поміж мої зуби,

Як тріпнесь щосили - я й не спохватилась,

Як з тої бантини на під покотилась.

Ой, впала ж я, впала, мов тая колодка,-

Була ж то вечеря гірка, не солодка.

Ой, впала я, впала, стукнулась до поду,

Що аж задудніло згори аж до споду.

Ой, ще ж я не встала з тяжкого упадку,

Аж тут баба лізе та й несе лопатку,

Та й несе лопатку, а мужик коцюбу,-

Вони сприсяглися на мою загубу.

Стали ж мене бити, стали молотити -

Коб не дірка в стропі, прийшлось би там гнити.

Прийшлось би там гнити, марне погибати -

А всьому, катюго, ти був винуватий.

Та зате я нині дам тобі се знати,

Як побожні гості з бантини стручати!»

Отаке Лисичка нарозповідала,

Півника у кігтях все міцно держала.

А він не тріпався, лиш головку звісив,

Бачив, що Лисичка - накоренок бісів,

А не жадна чесна, побожна істота.

Та не знав, як в неї вирватись із рота.

Замовкла Лисичка, вже кусать гадає,

Та Півник стріпався і так повідає:

«Послухай, Лисичко, остатнього слова!

Постій, коротенька це буде промова.

Що грішний я дуже, признаюсь покірно,

Що винен я смерті, і се також вірно.

В твоїх зубенятах, Лисичко кохана,

Солодка смерть буде, приємная рана.

Лиш того одного жаль мені, небого,

Що власне сьогодні кінець життя мого.

Нині мене власне честь ждала велика:

Мав повіз по мене прислати владика.

Мав повіз прислати і коні строкаті,

І мав я стать півчим в владичій палаті,

В владичій палаті, та й ще й при соборі,

Щоб співати соло і співати в хорі.

Бо отець-владика і всі крилошани,

Як почули спів мій, не знайшли догани.

Зараз обіцяли сап’янці на мірці,

І жупан червоний, і проса три кірці.

Отак-то, Лисичко, я мав від сьогодні

У розкошах жити при церкві господній.

І тобі гадав я тож добро зробити,

Тебе за шафарку владиці приймити.

То би ти ходила, як пані вельможна,

Бренькала б ключами, що краще й не можна,

Мала б під собою увесь двір великий,

Всі качки, і кури, і гуси, й індики.

Ще й гонор би мала в самого владики».

А Лисичка слуха, аж рот роззявила -

Про такі розкоші вона ще й не снила.

А як кінчив Півник, то вона з нетями

Аж скочила вгору, розвела руками

Та й крикнула: «Там я наїмся до смаку!»

А Півничок вирвавсь та й фур на гілляку.

Та й каже: «Лисичко, їж, їж, та дивися,

Дрібними кістками, бува, не вдавися.

А як буде відпуст в святій Зарваниці

І будеш мішками носить паляниці,

Гляди, не подвигайсь та не струть болячки,

Щоб не довелося назад лізти рачки.

А посту, небого, не ламай святого.

Волиш притерпіти голоду немного».

Отак-то Когутик з Лисички сміявся.

Щасливий, що з кігтів на волю дістався,

Лисичка-сестричка тільки облизалась,

Зітхнула, завила і в корчах сховалась.

Написано в Відні в січні, в лютім 1893, досі не друковано.

1894

МЕДВІДЬ

Медвідь - страшний, великий звір.

Вночі в село заходить з гір:

Тут вб’є вола, там цапа з’їсть -

Немилий і шкідливий гість.

А бідний бойко Сень Гандюк

Стрільби не мав, хіба лиш лук.

Медвідь хапав його овець -

Як тут йому зробить кінець?

На спосіб взявся Сень отсе:

Над стежку пов’язав сильце,

До шнура ж на глухий кінець

Прип’яв великий камінець.

Настала ніч. В свій давній слід

По стежці йде старий медвідь,-

Сильця він і не сподівавсь -

Аж разом цуп! Та й і спіймавсь.

Се що таке? Якби був знав,

Легенько б шнур із шиї зняв.

Та він рвонувсь - аж разом бух!

Сильце затяг, аж сперло дух.

Ревнув медвідь: «Се що за біс?»

Став шарпатись - ще в гірше вліз.

Він в’ється, торгає, бурчить,-

Сильце ж за шию, знай, держить.

Та ба, й медвідь же не дурак!

Дійшов нарешті неборак,

Що каменюка ся гидка

Його держить і не пуска.

Живенько він, що сили мав,

На плечі каменюку взяв.

«Чекай,- міркує,- вже я, ну,

Тебе в найглибший яр шпурну!»

Прийшов над яр, як розмахнувсь,

В безодню камінь балабунць!

А камінь, звісно вже, за шнур

Його потяг у яр гур-гур!

Як гепнеться медвідь мій - бух!

Тут з нього зараз вийшов дух.

Надходить рано Сень Гандюк:

«Ну, не уйшов ти моїх рук!

Та й хитро ж я спіймать тя вмів!»

Медведя він притяг домів,

І збіглось все село глядіть:

Пропав наш ворог вже, медвідь.

ЛИСОВА ПРИГОДА

З курника прибігла жінка,

Руки в неї аж тряслись…

«Чоловіче, бійся бога,

Задушив нам курку лис!»

Чоловік не глупий вдався.

Грізно закричав: «Го-го!

Дай лишень мені сю курку,

Нею зловлю я його!»

В паркані при самій хвіртці

Дірка при землі була;

Він сильце поклав на хвіртці,

Далі курочка лягла.

Лис Микита йде й міркує:

Що би то зробити слід?

Конче треба курку вкрасти,

Щоб на завтра був обід.

Не роздумуючи довго,

Шусть у дірку, курку хап!

Ой, нещастя! В тій же хвилі

І сильце за шию цап!

Шарпнув лис - ще гірше стало.

Переляканий глядить,

Аж з обухом величезним

З хати чоловік біжить.

Лис, не думавши багато,

Шусть у дірку за паркан,

Чоловік собі міркує:

«Вже тобі я раду дам!»

Виліз на паркан низенький,

Приклякнув і замахнувсь -

Геп! Лис знову шусть у дірку,

Хлоп упав, аж ізвихнувсь.

Ось мужик сидить і стогне,

Онде лис за парканом.

«Почекай ти, клятий лисе,

Дам тобі я топором!»

Швидко хвірткою вбігає

На подвір’я чоловік.

Лис у дірку шусть щодуху,

Від обуха цупко втік.

Бачить хлоп, що сам не зможе

Злого лиса доконать,

Ось почав він, що є сили,

Жінку з хати викликать.

Жінка хопила за вили

І на поміч вже біжить.

От тепер, мій лисе милий,

Вже тобі, мабуть, не жить.

Хлоп знадвору із обухом,

Баба з вилами в дворі.

Лис крізь дірку скочив духом…

«Шпигай, жінко! Він в дірі!»

Та не встигла шпигнуть жінка,

Попри ноги лис махнув.

Ледве встигла озирнутись,

Він в діру назад шульнув.

Там, піднявши вверх сокиру,

Хлоп уже на нього ждав,

Розмахнувся, змірив добре

І щосили разом втяв.

Сли б на волос поспішився,

Згиб би лис ані мур-мур,

А тим часом лис скрутився,

А мужик розтяв лиш шнур.

Чувшись вільним, лис за курку

Та й махнув, куди видать,

Чоловік став наче дурень,

Жінка теж ні в дві ні в п’ять.

Каже жінка: «Ей, ти, чопе!

Чом обухом ти не бив?»

Сплюнув чоловік зо злості

Та й ще жінку насварив.

1895

ТРИ ДОЛІ

З таємної безодні небуття

Маленьку іскорку, людськую душу

Покликано до земного життя,

На земні радощі, на земную катушу.

Вона летить, мов зірка тая,

Що з неба в безмір улітає,-

Та ось спинилась на момент;

В півшляху три богині-Долі

Її стрічають, щоб по волі

Їй на дорогу дать презент.

І мовила одна: «Душе щаслива,

Даю тобі талант яркий,

Будь сильна ти, і ясна, і мислива,

Твій ум живий, твій зір палкий!»

А друга мовила: «Від мене

Прийми багатий скарб чуття,

Бажання правди неструджене,

Бажання вільного життя.

Фантазія твоя хай буде многоплодна,

А в серці твоїм хай горить

Огнем могутнім гордість благородна,

Перед ніким чола щоб не корить».

Та третя, злобная старуха,

Всміхаючись на ті слова,

На душу своїм духом хуха

І ось що скиглить, мов сова:

«Ай-ай, розщедрились сестриці!

Ось цяцю винайшли яку!

Добра повніські рукавиці

На неї сиплють без ліку.

Та що се, ви якогось Данта, Гете

Чи Шеллі з неї хочете зробить?

Ну, любоньки, без мене ви не втнете,

Мені ж героїв тих по вуха вже досить!

Чекайте ж, я даруночок їй дам

Такий, що ваші пишні дари

Їй будуть не коштовний крам,

А гірш тяжкої муки й кари.

Іди ж собі, душе, у свою путь,-

Що терням встелена тобі, не розмарином!

А чим тобі на світі буть?

Будь русином і хлопським сином!

Талант твій буде рвать тебе

Між люди, в вир життя могучий,

В великих діл і намірів ігрисько,

Та вродження й мій присуд неминучий

Тебе по пояс загребе

В багно грузьке, в клопотів муравлисько.

Той зарід сили, що іскриться в тобі,-

Ні, ти не розів’єш його як слід.

Без вправ, без змагань, наче в гробі,

Його задушить твій нездарний рід.

Твій ум хоч буде вічно рваться

До світла, правди і добра,

Та ввік не здужає добраться

До тої течії, котра

Його б запліднила на зріст,

Йому дала би власний зміст,

Ярку створила б індивідуальність,

Дала би форм, думок оригінальність.

Се не для тебе, синку мій!

Ти будеш за чужим слідом все гнаться,

Із помилок чужих нічого не навчаться

І повторять зади по указці чужій.

Твоє чуття тобі за пекло стане,

Його топтатимуть усі,

Аж сміття з скарбу зробиться погане,

Аж зависть розростесь, любов зав’яне,

Гірка отрута лишиться в душі.

Бажати будеш правди дуже,

Та з помилки у помилку блукать,-

Ніхто тебе не витягне з калюжі,

Хіба лиш божа благодать».

Написано д[ня] 27 мая 1895 р., досі не друковано.

1898

«Неначе вигнанець з чужини…»

Неначе ви́гнанець з чужини,

Неначе в’язень з тяжких пут,

Так я, о друже мій єдиний,

З борби жизне́нної щоднини

Душею рвусь в твій тихий кут.

А, вирвавшись, коли вступаю

У благодатний твій поріг,

То серцем, духом оживаю

І здоровію, мов стрясаю

Гризоти порох з своїх ніг.

Спасибі же тобі, мій брате.

За щирий, любий твій привіт.

Най мир живе у твоїй хаті.

НЕЗАКІНЧЕНІ ТВОРИ

ІСТОРІЯ МІДЯНОГО КРЕЙЦАРА

I

Пройшла вже північ,- день зближався,

А я сидів, не роздягався,

Сидів та фізику читав

І весь від стужі дилькотав.

Зима була тяжка, студена,

А в мене хата нетоплена,

Ще й їсти ніщо, і гроша

В кишені, хоч мя ріж, нема.

Один у мене лиш остався

Приятель вірний, що не дався

Підвести зрадникам тамтим

І в горю мя не опустив.

Та що ж, мені то вно із нього

Потіхи й помочі немного,-

Бо й він нужденний і слабий,-

Бо він - лиш крейцар мідяний.

II

Мороз чимраз, то більш змагався,

І голод тож не унимався,-

Мішались в голові думки,

І книжка випала з руки.

Без сил, без хліба, без надії

Сидів я, образи страшнії

Ставали довгов чередов

Ген-ген в будуще перед мнов.

І крейцар вийняв я послідний,

І думав: «Де б він [був] пригідний?

На що б тут він мені придавсь?»

Но я нічо не догадавсь.

Мигтіла свічка. У світлиці

Понуро, вогко, що в гробниці,-

А я сидів, не зводячи

Із мого крейцара очий.

III

Не знаю вже, чи ослаблений,

Роботов, стужев утомлений,

Я так і сидячи заснув,

Чи справді-м бачив все і чув.

Ось бачу: та ж моя хатина,

Вогка, холодна - одежина

На мні легенька,- я сиджу,

Зубами дзвоню і дрижу.

І голод чую, мов кліщами

Нутро ми щипле,- і думками

Непевно броджу, а на дні

Розпука киває мені.

І знов лежить передо мною

Мій крейцар,- силою чудною

До себе погляд мій прикув,-

І втім про все, про все-м забув.

IV

Ось крейцар, бачу, розростаєсь,

Лицем до мене обертаєсь,

І мідяні його уста

До мене прорекли ось так:

«Що ж, правда, ти в біді і горю,-

О тім і слова не говорю,-

Но що в розпуку ся вбивать?

Тут справді тільки наплювать!»

А я му: «Легко то сказати,

Но плюй, де ніщо в рот узяти,

Свищи, де холод, в пальці дуй,

Се вже зробити - не туй-туй!»

А він мені: «Га, що ж робити?

Тут тре ся на людей дивити.

Гляди, хто з них жиє в добрі?

Чи многим ліпше, ніж тобі?»

А я йому: «Та що ж ми з того,

Що й других горе гірше мого,-

Чи з того поміч ми прийде,

Чи легше ми терпіть буде?»

Но крейцар мідяний ні слова

Не відповів ми на ту мову,

Лиш в усмішку їдку його

Лице плоске ся протягло.

V

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

ДОДАТКИ

РАННІ НЕДРУКОВАНІ ВІРШІ (1874)

ЕПІГРАМИ ТА КСЕНІЇ

I

Ти смієшся із мене, що, кажеш, кисну в чорнилі,

Що, мов той рабин старий, пліснію в книгах, письмах,

Но мені жаль тебе, друже, що так жиєш легкодумно,

Що-сь ще й не зачинав братись до праці в житті!

II

Думаєш, плакать нам треба над нинішнім нашим станом?

О, ні, брате, лишень виметім з хати сміття!

III

В тісні поезію хочеш правила уняти, коханий?

Адже ж скорше Гомер був, ніж Арістотелес!

IV

Мудро ти розправляєш о штуці, словесності,- але корова,

Що багато ричить, мало дає молока.

V

Других похибки ти збираєшся поправляти,

Друже, наперед свої власнії блуди поправ!

VI

Все говориш: єдності й згоди русинам треба!

Але чому ж бо сам так незгідливий єси?

VII

Тихо, трудячись, поволі ступаймо до цілі, о браття,

Лиш, що набуде наш труд, своїм те можем назвать!

ДАРМО

(Газеля)

Дармо в’ядаючий цвіт похиливсь

І кличе: о весно, вернись!

Дармо голодная пташка пищить

Жалібно: о поро ясна, вернись!

Дармо безлистеє древо говорить:

О уквітчана прекрасна, вернись!

Дармо і старець схилений вдихає:

Молодосте, о хвиля щасна, вернись!

ДУМКА

Розпустила над водою верба довгі віти,

Розійшлися руські діти по широкім світі.

О матері забувають, з неї насмівають,

Свого роду отцевського вже ся вирекають.

Браття, браття, ось вам мати Русь свята скликає,

Гей, верніться всі до неї! бо хто повстидаєсь

Матері своєй, то того й бог ся повстидає!

Горе тому на сем світі і прокляття, браття,

І на тамтім, хто йме своєй матері встидаться!

Проклене їх руська мати, а прокляття теє

Тяжким каменем упаде на їх серце злеє.

Проклене їх руська мати,- а боже прокляття

На них спаде, що не хтіли матері кохати!

ПУТЬ ЖИТТЯ

Ніч була. Страшно, протягло, глибоко

Ревіла буря і грім грохотав,

Валились хмари і блискавок пламень широко,

Мов меч обоюдний, тьму хмар роздирав.

В ту пору на путі життя,

На тяжкій, терновій дорозі

Судьба поставила мене - дитя,

А на дорогу дала ми горе й сльози.

В ніч темну, у бурю вна пхнула мене,

Слабую дитину -

Нехай дощ полоче, най буря де хоче жене

Безпомочну, безрідну сиротину!

Отець в могилі - трава

Могилу пороста,

А і єдиной ще підпори,

Гарячой матерной любові

Вона позбавила мя.

Життя дорогов так без підпори

Я мав блукатись скрізь темну ніч:

Провідники мої лиш блискавки, що порють

Тьму,- другом моїм горе!

Втім, бачу - щось блисло, мов пламень замрів,

І бачу,- зближавсь із хмар туманів

Луч світла, посланник з небес!

Зближавсь, ясніє і ніч розганяє,

Хмар чорних береги золотить…

Що се,- чи сонця се луч сіяє?

О ні,- далекий ще сонця всхід,

Ще довга дорога тяжка терновая; -

Так думав я, а кров’ю значився мій слід

І мерзнуть сльози і кров, і грудь дебеліє,-

О боже, о боже! За що ж така кара,

За що ж погибать мні? Чи ж вже мні не взріти

Щасливого світла предвісника дня?..

Слабая сила моя,-

Втім, поломень, котрий я перш узрів,

Спустився, знизився…

І голос сильний в воздусі розлився,

Котрого голос грому ні рев бурі не зглушив:

«Я кріпкий, я сильний, мені лиш вір,

Любов моя не знає мір!

Любові пламень тобі я шлю,

Най он провадить жизнь твою!

Скрізь бурі і терня, скрізь пожар і тьму

Нехай сей пламень веде тебе,

І най ніколи ти серце не всне,

Ніколи най жар сей не охолоне,

Аж доки не скінчиш дорогу свою!»

ПІСНЯ СИРОТИ

Життя тернами йдучи

І сльози тяжкі ллючи,

В тьмі горя, недолі, нещастя тьмі,

Збирав я пісень насіння оті.

Не на сонці, не в тишині,

В землі теплій, у саді,

Не ранньою политі росою

Взійшли ті цвіти,- ні, сльозою

Вони зрощені,

Із серця кров’ю поливані,

У ранах груді вни саджені,

І тяжким горем умивані!

То ж хто блестячой барви жде

І хто веселой пісні жде,

Нехай од мене геть іде,

Бо не почує, не побачить

Сміху із зраненої груди,

Лиш сумно серденько заплаче,

А пісні веселой не буде!

Але хто нещастя чує,

В чиїй груді горе гостює,

Чия щоденна страва - сльози,

Хто покалічивсь на життя дорозі,

Той най прийме отії плоди

Нещастя, бурі, непогоди!

Пісне моя, зоре моя,

Ти, що мя вела

Чрез тьму життя безпечная,

Доле ти моя,

Ти, що мя плакати навчила

І взбуждать сльози

Що-сь отчину полюбила,

Що-сь на єй мя гріб водила,

Днесь між братій йди!

І кріпким розгрівай їх словом,

М’ягчи серце, до сліз побуджай!

То раз звонів гробових гомоном

Заведи їх в минувшості край,

Могили пред ними старі отвирай,

І жалібним словом-звоном

Духи предків призивай!

Надію в серцях укріпляй,

Щоби вони боролись

Так кріпко і славно, як предки їх,

Щоби їх кріпкий голос

За правдов, за світлом не затих

В нещастя бурях! А потім

Ти в раннім світлі, золотім

Вскажи будучність їм!

Вскажи їм, щоб знали, що рід наш не згине,

Щоб знали, що горя минеся година,

Щоб знали, що правди ще ангел прилине,

І озарить їх світлом своїм,-

Тож путь най буде для нього готовим.

Потом, пісне моя,

Злини тихо на ясную зорю

І помолись перед творця престолом,

Щоб ми дождались того дня,

Дня вічной правдивой свободи!

Щоби наш голос не затих,

Аж доки руського народу

Святая справа

Не побідить врагів своїх

І доки спів не вчуєм: Слава! Слава! Слава!

ЖИВІ І МЕРТВІ

(Сонет)

Живі, живі ми, браття, хоч з могили родом,

Жива в ней, хоч врагами надвоє розп’ята,

Свята в ней, хоч зганьблена лежить наша мати,

Ми єй сини, як були, так будем народом!

Но мертвий, мертвий зрадник, хоч життям хвалиться,

Бо він життя святеє сам із серця кинув,

Він сам для матері своєй живої згинув,

Він стовп гнилий,- повіє вітер,- він звалиться.

Але і стовп здоровий чи ж наперед не впаде,

Чи ж і кріпкой бурі не звалить подпори,

Не пукне серце, що й не зріло в жизні зради?

Послухайте, що правда вічная говорить:

Під найменшим напором зрадник впрах упаде,

Но той достоїн жалю, кого вихр розорить!

Дня 27.10

ПЕЛІКАН

Як пелікан сам власні груди роздирає,

Не чує болю, де го пре к дітям любов,

Кров із живого серця точить, розливає,

Щоб лиш були безпечні молоді його;

Так ти, о руська мати, грудь свою святую

Щохвилі роздираєш, проливаєш кров,

Щоб з нею зляти жизні й благобита струю

На твоїх, ох так часто, негодних синов!

О боже, чи ж вовіки кров та плисти буде,

Чи ж злі вовіки будуть рану роздирати

В святой, а всегда щиро їх люблячой груди?

Чи, може, кров та стане здроєм благодати,

Чи, може, з поля нею зляного добудесь

Колись цвіт пишний: щастя бідной руськой хати?

Дня 27.10

УРИВКИ

«Судді тебе й закони зап’ятнали…»

Судді тебе й закони зап’ятнали,

Тюрма підтяла вік твій молодий,

Проступки й горе мисль твою підтяли,

І прогнано тебе з-поміж людий.

Чужий на світі, шарпаний розпуков,

Ти кляв себе і світ увесь не раз,

Давніші муки ти новою муков

Глушив і глибше, чимраз глибше гряз.

Ніхто руки ти не подав з привітом,

Ніхто сердечно не заговорив,

І сам ти гризся, сам ти нудив світом

І в глиб душі грижу пекучу крив.

Але погана доля не дрімала,-

Немов невольника, тебе вела

Від зла до зла,- покуси підсувала,

В розпусту й дикую гульню тягла.

Ти жити хтів хоть хвилю так, як другі,

Хоть капельку солодощі життя

Закоштувати, дихнути свобідно

Хоть раз, упитись жару й забуття.

І ти упивсь. Мов привиди марнії,

Все закрутилося п[е]ред тобов,-

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

«Вечір! Вечір! Сонце сіло…»

Вечір! Вечір! Сонце сіло,-

Вже в касарні геть стемніло,

Чорна пітьма налягає,

Крик і гамір утихає.

Полягали, сплять рекрути,

Тільки я не можу вснути.

В тілі ще тремтить утома,-

Гадка… гадка гостить дома,

Там, де браття рідні, милі

Також томляться в тій хвилі

Над роботою тяжкою

І не знають супокою!

Сумно, важко… Сплять рекрути,

Тільки рівний віддих чути,

Та часом хтось зойкне тихо,-

Певно, в сні муштруєсь лихо!..

Втім, в куті десь під стіною

Голос чути там за мною,

Тихий-тихий, мов повитий,

А несмілий, мов прибитий,

А жалібний, мов в тривозі,

Чистий, мов дитинні сльози.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

«Враз з ним панотчики прийдуть…»

Враз з ним панотчики прийдуть,

Жалібну пісню заведуть,

Водов покроплять, підкадять

І хробакам відтак дадуть.

Но слів не буде йти їм в лад,

Кадило їх не щире тож,

Похвала їх - побожна лож,

І справедливо! Адже се

Душа страх грішная була,

Без бога, без святих жила

Та й не покаявшись зійшла

Зо світу. Та найгірше те,

Що ти, о грішная душе,

Так бідно вмерла, що й на сміх

Панотчикам нема що взвать.

А се тяжкий, небого, гріх!

Се так значить, як ошукать

По смерті ближніх! Ну, піймеш:

За се до царства не підеш!..

31.V

«Людей благословляючи…»

Людей благословляючи,

Весь світ - брати, сім’я одна!

До серця всіх стискаю я,

Всім з серця посилаю я

Послідній поцілуй гарячий!..

31/V

«О грішна душенько, отсе…»

О грішна душенько, отсе

Послідній твій часок іде!

Не будь уперта, покорись

І з паном богом примирись.

Бо сильний бог, сама то вздриш,

Як перед судом затремтиш,-

І гордість грішную твою

Він зломить, наче тростину,

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

1/VI

DIE GALIZISCHE GRUNDENTLASTUNG²⁴

Оповідання бувшого громадського пленіпотента

Сім літ з паном правувались ми

за пасовише й за ліс,

врешті, дав біг, дочекались ми:

возний декрет нам приніс:

Так і так, по царській милості,

щоб із вашим паном вас

розсудить по справедливості,

то комісія сей час

на тото збересь окремая

в місці спору; також там,

як настане днина семая,

стать наказується вам.

З свідками і документами

як не станете на час,

війт з трьома пленіпотентами,-

справа зробиться без вас.

Ми тут втішились. Ну, бачиться,

нас адвокат не вшукав,

все довів до доброго кінця,

хоть п’ять сот сріблом узяв.

Зараз в місто теренькочемо

‘д адвокату просто в дім,-

ну, зарадитися хочемо,

щоб вже виграти зовсім.

А адвокат русин був, го-го,

дуже навіть тим гордивсь…

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

А тоді старший до нас: «А що,

встанете ви, мудраки?» -

«Встанем, пане, але не дамо

пану лісу й толоки!»

«Ну, побачимо!» - проворкотав

та й пішов. П’ятнадцять день

із цілим постоєм в нас стояв,

знищив нас, немов огень.

Обідрали нас до ниточки,

з’їли все, що мож було…

Плач, тривога… Що робиточки?

Врешті піддалось село.

І додержав свого слова пан,

всіх нас, мов кліщами, стис!..

Кождий перше на його йде лан,

бо на панській ласці звис.

Вчиниться яка робота - ну:

пану перш, відтак собі!

Так-то ми новую панщину

робим в вольності добі.

І за війта він тепер у нас…

йшов би бідний десь-кудись

заробити - він не видасть пас:

«Туй роби, не волочись!»

Туй роби - у нього! А платить

десять центів, та й тото

тра му все горівкою відпить!..

Всім нам на біду зійшло…

От що нам адвокат наробив,-

чесний русин, го-го-го!

заслужений - бог би го побив! -

ще від сорок осьмого!..

«Голосний дзвінок скликає…»

Голосний дзвінок скликає фабричний робучий люд

На подвір’я. Сам властивець походжає важно тут,

Наче цар у своїм царстві,- всіх підданих своїх кличе,-

Важне щось для них віщує та лице, бач, таємниче.

Привичні до того клику, мов до бубна військо, вни

Від машин, коліс залізних, від тачок, кітлів пішли,

З порошних, жарких, вонючих каземат на світло боже

Потяглись послухать, що там пан їм знов прикаже, може.

«Чень же плату не знизить знов, бо вже й так нас прикрутив!..»

«Чень же більших кар не вложить, бо й так ними надавив!..» -

Так робітники потиху між собою гомоніли,

Поки віддалік від пана,- а зблизились - поніміли.

Всі зійшлись, рядами стали перед паном - триста їх,

Всі тривожні вчути слово того, що держить їх всіх,

Їх життя, жінок і діток, їх всю надію в своїй власти,

Но він став і взяв поважно ось що їм на розум класти:

«Хлопці, знаєте вже, може, що наш найліпший отець,

Найясніший цар, відвідить край свій вірний накінець;

На маневри подивитись через тиждень він прибуде,

А відтак по краю нашім проїжджати всюди буде.

Тож я випросив для себе ласку царську і для вас,

Що в проїзді повз Дрогобич найясніший пан до нас

Вступить, заклад наш огляне. Бачте, честь для всіх якая.

Чень же гостя ся такого заклад наш не повстидає.

На штириста хоруговок я сукна вже накупив,

Щоб в цісарські барви всюди кождий дах ся прикрасив;

А в кого жінки й доньки є, най зійдуться тут,-

Тут покраєсь і готове до шиття си заберут.

Браму виставимо з воску, що булось на що дивить,

Висипать піском подвір’я й яличками обсадить,-

То буде вже ваше діло: по роботі вечорами

Все те зробите за тиждень. І щоби ніхто між вами

Від роботи не втягався, пам’ятайте. А щоб ви

Тож якось в пристійнім строю перед цісаря прийшли,

Не в такім отсе курманню, то зробити кажу я

Для всіх вас однакий мундир з воскового полотна.

Шапка, і штани, і блуза - десять ринських,- як самі

Видите - незначна сума, а вже треба вітчині

Й найяснішому цареві принести тоту офіру,

Щоб му гідно заявити нашу щирість, нашу віру…»

«Пантруйся, сину, тих людей, що слово…»

Пантруйся, сину, тих людей, що слово

«Посвячення» все мають на язиці.

Що все зовуть тя до якогось бою!

Бо амінь, амінь, кажу ти, мій сину,

Волом варт бути той, хто посвячаєсь,

І все найдеться майстер, що му роги

Озолотить, і поведе пред вівтар,

І в добрій вірі, мов вола, заріже…

«Воле моя золотая…»

Воле моя золотая,

Коли ж тя побачу,

Ід зболілій своїй груді

Грудь твою гарячу,

Оживляючу притисну,

Запахущим твоїм

Віддихом освіжу душу,

Зв’ялену в неволі?

Ах, коли ж свобідним оком,

Незамгленим оком

В теє небо лазурове

Весело, широко

Зможу глянути й сердечно -

Тихими сльозами

Повітати край свій любий…

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

«Молотять день і ніч - не жито…»

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Молотять день і ніч - не жито,

А людські мізки й душі скрито.

Де ран не бачиш, аж вкінці

Зміркуєш: отсю душу вбито!

Я вирвавсь з того пекла. Й як

Прожив я десять літ у ньому!

Морозить душу зимний ляк,

Не віриться собі самому,

Чи дійсно все було се так,

Як згадуєсь? Кошмар скажений

У гарячковім сні, мабуть,

Не давить так, як тут у мене

Згадками здавлюється грудь.

Чого, чого я в тих літах

Не витерпів! Спершу важкая

Борня за хліб, за цент, за дах,

За те, що з кождим днем тікає

І знов вертає. І яка ж

Була важка вона для мене.

Ота борня! Як часто аж

Додолу гнула! За студене

Й гаряче, як то кажуть, я

Хапати мусив, голод, холод

Зносити, сну, всіх втіх життя

Зрікатись, вічно, як той молот,

У кузні там товкти, товкти

І бігать, дбать, запопадати,

Зносить докори, примхи, страти,

Та не втомлятись, не ставати,

А все лиш далі, далі йти!

Бо ця борня за хліб насушний

Не ціль моя була, о, ні!

Я працював, як раб послушний,

Щоби для іншої борні

Здобути средств. Я був студентом,

Бажав науки і знання

І кождим дорожив моментом,

Щоб здобувати їх, щодня

Їх обсяг пильно розширяти

І духом поле проміряти,

Котре від тисяч літ людство

З безмірним трудом розорало,

Слізьми і потом поливало,

Росило кров’ю під засів

Добра і правди, для таємних,

Далеких, прийдешніх часів.

О, скільки радощів надземних,

І чистих розкошів, і втіх

Зазнав я при всім своїм горі,

Вглибляючись, як тільки міг,

В той ясний світ, де, наче зорі

Палкі, величні, чарівні,

Людства учителі високі,

Герої духу, і пророки,

І мученики у борні

Тьми з світлом сяяли мені.

Я чув, що кріпшаю душею,

Росту, яснішає мій зір,

Над гамірливою глушею

Підношусь, що лінивий звір,

Жорстокий, злий, в моїй природі

Маліє, втишуєсь, дріма,

Бо у величному поході

Ідей йому гуляти годі,

Для нього місця там нема.

Щасливі дні, щасливі ночі,

Коли при свічці лойовій,

Хоч мерзли пальці, сліпли очі,

У цюпці темній та вогкій,

Забувши голод і утому,

Я так над книжкою сидів,

Гуляв у царстві золотому,

А зір розіскрений глядів

В безмірні, ясні горизонти,

І бачилось, що й сам ти в них:

І Епіктет - ти, Ціцерон - ти,

Спінози голос ще не втих,

Іще тремтить в душі, і враз ти

З Джорданом Бруном на кострі,

І спільно з Кантом ось розтряс ти

Онтологічні хитрі снасти,

Надлюдські привиди старі.

Та я не розкоші самої…

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

«Був вечір, ми в казні вже спати лягли…»

Був вечір, ми в казні вже спати лягли,

Коли нам на цувакс його привели.

Нещасне то стало таке край дверей

Мале. Ключник крикнув: «Ну, спати, єврей!»

«Ти відки?» - спитав його Герш-конокрад.

Поглянув спідлоба і крок зробив взад.

«З Смерекова».- «Але тя в Львові взяли?» -

«Ні, нині мя пішки з села привели».-

«І босо?» - «Та босо».- «І в холод?» - «Та так».-

«А за що?» - «За крадіж із вломом».- «Он як!»

На тім протокол той злодійський скінчився,

Жидку постелили, він в клубок скрутився,

Мов песик, і ліг, та ще довго дзвонив

Зубами і трясся, пок сон го зломив.

Сидів він із нами щось з місяць. По хвили

Оговтавсь, і в казні його полюбили.

Слабий, боязливий, негарний з лиця,

Він сирота був, без гнізда, без вітця.

В Смерекові в коршмі далекий свояк

Узяв його, жив він попихачем так,

Пас гуси, телята, мок часто і мерз.

Брав штурканців много, кормився, як пес,

Аж поки ото не попався в тюрму.

І що вже був тихий, послушний! Кому

Чим може услужить: поміст замете,

Води подасть, ложки помиє, й все те

Без розказу, з доброї волі робив.

Там пан сидів з нами, так той полюбив

Жидка того, став його вчити читать,-

І що ж ви гадаєте, днів через п’ять

Воно вже поверха читало склади!

Все, було, в куточку, мов щур той, сидить,-

Лиш очі блищаться, як два огоньки,

Та й вчиться, читає. А пан мав книжки

Великі, то він як погляне на них,

Аж весь спаленіє і дух в нім запре.

Страх рад був учитись! «Гей, Срульку,- раз пан

Спитав його,- ну-ко, скажи-но ти нам,

Яку се ти крадіж із вломом вчинив?»

Жидок аж затрясся, в лиці ся змінив.

«Я, пане, встидаюсь!» - «На, маєш,- сміявсь

Пан.- Ну, а як крав, то тоді не встидавсь?» -

«Ні, пане».- «От штука! Ну, ну, говори,

За що то всадили тебе до нори!» -

«Та то за майстерство. Я, пане, як пас

Телята, то що мав робити весь час?»

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

І став вам учитись жидок ще пильніш,

Лягати пізніше, вставати раніш.

А осінь була, дні короткі, хмарні,

То він, як лиш можна, сідав у вікні.

Бач, казня глибока, віконце одно

На захід - нам сонця не видно, іно

Уліті так зо дві години щодня,

І світла не маєм вночі. Восени

Все сутінок в казні. [нрзб.] жидок

Усе у вікні тім торчав, як кілок.

Із книжкою. Часто го ключник стрічав

І сам керк[ер]майстер грозив і кричав,-

В тюрмі, бач, не вільно сидіти в вікні,

Не вільно дивитись. Та де там, ні й ні!

Жидок мій не слухав. Аж сталося так.

Раненько раз виліз в вікно неборак,

Сидить, слебезує. А вояк-шельвах

Побачив і крикнув: «Марш з вікна!» Не страх

Жидкові, не раз вже кричали отак

Та й стихли. Сидить він. Чита неборак.

«Марш з вікна!» - знов вояк кричить, наблизивсь.

«Ну, що я вам ваджу,- жидок обізвавсь,-

От бачте, читаю до світла, бо в казні

Не видно!» - «Марш з вікна!» - кричить

Шельвах. «Я посиджу!» - жидок від[казав].

«Марш з вікна, бо стрілю!» - шель[вах] закр[ичав].

«Овва, не боюся»,- жидок відказав.

Втім бухнув кара́бін, з вікна він упав,

Мов з дерева грушка, лиш книжку

До груді притиснув рук[ами]…

І бухла му кров, мов з нори.

Усі ми до нього. Жидок, може з три

Мінути тримався: «Я думав, не

Буде стріляти,- я так лиш, до

Світла,- я так…» - Та більш

Прошептати не міг неборак.

Отак і застив він, лиш книжку

Держав на груді. Пан книжку

Ту бережно взяв, та що -

Вже читать ми її не могли,

Бо кров’ю листочки усі протекли.

6/9

«Тяжкою зморою лежить на мні…»

Тяжкою зморою лежить на мні

Минувшина твоя, народе рідний.

Тривожать сни і помисли мої

Твої тисячолітнії страждання.

З роздорів княжих, з нападів татарських,

Із війн козацьких, з злигоднів руїни,

З-під блиску слави походів воєнних,

З-за гуку гаківниць, з побід коротких

Усе мені незмінно визирають

Потоки крові та глибокі рани,

Нестямні муки, стогін, наче буря,

Що виє над твоїм степом безкраїм,

Чудова, бідна мамо Україно!

Плила ти - ох, не молоком і медом!

Кормила ти доситу - та не своїх

Дітей голодних, голих, безприютних -

Кормила круків, галич та собак

Їх непохованим, холодним трупом.

В торзі всесвітньому сотками літ

Значилась ти доставщиком багатим

Не золота й каміння дорогого,

Не хліба і не коней степових,

А самого найкращого товару -

Невольників. Кишіли, Україно,

Торговиці Стамбула, Каффи, й Смирни,

І Йонни, й Тангера, й італійських міст

Твоїм чубатим, скованим потомством,

Твоєю чорнобровою красою.

Пороли пишні судна морську хвилю,

Везли багатства східної країни,

Щасливої Араб’ї, Фаррістана

І Індії багатої туди…

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

КОМЕНТАРІ

ПОЕЗІЇ, ЩО НЕ ВВІЙШЛИ ДО ЗБІРОК

1875

На день 11 юлія 1875. Вперше надруковано М. Возняком у кн.: Іван Франко. Статті і матеріали. Збірник п’ятий, Львів. Вид-во Львівського ун-ту, 1956, с. 26. Зберігся автограф (ф. 3, № 1575). Це невеличка картка, під текстом вірша зазначено: «Ользі Рошкевич Іван Франко».

Подається за автографом.

«O złe i dobre, które w sercu noszę…». Вперше надруковано у кн.: «Літературна спадщина. Т. 1. Іван Франко». К., Вид-во АН УРСР, 1956, с. 27.

1877

«Шукай краси, добра шукай!». Вперше надруковано у кн.: Іван Франко. Твори в двадцяти томах. Т. 13. К., Держлітвидав, 1954, с. 26.²⁵

Подається за автографом (ф. 3, № 322, с. 1).

1878

Стара пісня. Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 27-28. Зберігся автограф 1878 р. (ф. 3, № 216, с. 2, з кінця зошита), в який поет в останні роки життя вніс окремі правки.

12-й рядок «Чому ж вам щасливо не жити, чому?..» викреслений. Замість нього написаний такий рядок: «А як би направить, ніяк не збагну!»

Подається за автографом.

«Бувають хвилі - серце рветься…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 28.

Зберігся автограф (ф. 3, № 216, с. 3, з кінця зошита), в якому викреслені останні два рядки:

Я щастя боюся, як бачу

Те безконечне море мук.

Умовно датується 1878 р.

Подається за автографом.

«Самотній, хворий, думаю в хатині…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 29. Зберігся автограф серед віршів, датованих 1878 р. (ф. 3, № 216, с. 56-57). На цій підставі вірш умовно датується 1878 р. В автографі є викреслені рядки: 7-й - «Мертва холодна мисль немов мор…»; 25-й - «Так пусто, холодно любов мину…».

Подається за автографом.

«Смерклося. Тихо круг мене, мов в гробі…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 30. Зберігся автограф 1878 р. (ф. 3, № 216, с. 40), в якому викреслені 9 - 12-й рядки:

Слух мій напруджений чує виразно

Шелест голки у твоїх руках,

Що все викликує мислі тужливі,

Зітхнень глибоких де джерело є?

Подається за автографом.

«Ой матінко люба, єдина моя…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 30 - 31.

Умовно датується 1878 р.

Подається за автографом (ф. 3, № 216, с. 2, з кінця зошита).

Ми. Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 41. Подається за автографом (ф. 3, № 216, с. 4, з кінця зошита).

За фонетику п’ятнадцять літ воювали ми тягом… - поет висміює відсталі погляди галицьких ботокудів, які були далекі від передових громадських інтересів і обмежували свою діяльність «Азбучною війною», тобто боротьбою за фонетичний правопис.

Словар-поет, Вер-ий, «Слово», В-ові П-ому, П’ять гріхів головних, «Слово» і «Правда». Вперше надруковано в журн. «Нові шляхи», 1931, № 1, с. 55. Епіграми написані олівцем на чистих сторінках книги М. Костомарова «Исторические монографии и исследования», т. XII, СПб., 1872, с. 464-465, у тюрмі, під час першого арешту в 1877-1878 рр.

Подаються за автографами (ф. 3, № 213, с. 464-465).

Словар-поет, Вер-ий - епіграми на Івана Верхратського (1846-1919), учителя дрогобицької гімназії, поета, діяча народовського табору.

Вер-ий - Іван Верхратський (1846-1919), учитель дрогобицької гімназії, поет, діяч народовського табору.

«Слово» - щоденна газета, орган москвофільської партії, монархічно-клерикальне видання. Виходила у Львові (1861-1887). Отримувала таємні субсидії від російського самодержавства. Реакційний характер «Слова» викрив М. Чернишевський у статті «Національна безтактність».

Богдан його відтам украв… - Йдеться про Богдана Дідицького (1827-1909), письменника і журналіста реакційного спрямування, засновника і редактора газети «Слово».

Чом «Слово» на «Правду» весь час ворогує… - між газетою «Слово» і журналом «Правда» не було принципових політичних розходжень, обидва ці видання посідали реакційні позиції. Щоправда, «Слово», як і партія «москвофілів», орієнтувалося на російське самодержавство, «Правда» - на австрійську монархію. В цьому питанні між ними точилася боротьба, хоча вони «вірою і правдою» служили обом монархам. В питанні про ставлення до трудового народу вони посідали однакові реакційні позиції - нехтування народними інтересами.

«Правда» - літературно-науковий і політичний журнал, що виходив у Львові з перервами (1867-1897). В ранній період - ліберально-буржуазного напряму; з кінця 80-х років став трибуною українського буржуазного націоналізму.

В-ові П-ому - Венедиктові Площанському (1834-1902), галицькому діячеві «москвофільського» табору, історикові і журналістові монархічно-клерикального спрямування.

Арістофан II. Вперше надруковано в кн.: Твори, т. 13, с. 44.

Збереглися два автографи: ф. 3, № 216, с. 12 з кінця зошита та ф. 3, № 232, с. 59.

Подається за автографом (ф. 3, № 232).

«Послухайте, добрі люди, що маю казати…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 44-46. Умовно датується 1878 р.

Подається за автографом (ф. 3, № 216, с. 57).

Невольники. Вперше надруковано в журн. «Громадський друг», 1878, № 2, с. 97-98. Подається за першодруком.

«Громадський друг» - революційно-демократичний літературний і політичний журнал. Видавався у Львові 1878 р. І. Франком та М. Павликом.

Елегія. Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Вікна», 1932, № 9, с. 28. Умовно датується 1878 р.

Подається за автографом (ф. 3, № 215, с. 425).

Наум вже Безумович… - йдеться про Івана Наумовича (1826-1891) - галицького клерикального діяча, «москвофіла», видавця, журналіста.

«Ах, коб то я був музикантом…». Вперше надруковано у кн.: Іван Франко. Статті і матеріали. Збірник п’ятий, с. 62-63. Зберігся автограф (ф. 3, № 1204). Вірш написаний 1878 р. у листі до О. Рошкевич, що починається словами: «Саме що приїхав вечером до Львова…».

Подається за автографом.

«Не журись, що на світ осінь сумрачна йде!..», «Ні, на діло, щоб виречи: та воно праве…», «Сльозами личенько ти не вмивай!..». Вперше надруковано у кн.: О. Г. Мельниченко. Невідомі автографи Івана Франка. К., «Наукова думка», 1966, с. 17-20.

Ці вірші написані олівцем на полях журналу «Отечественные записки» за 1877 р. в тюрмі, під час першого арешту Франка 1877-1878 рр. На цій підставі вірші умовно датуються 1877-1878 рр. Під час переплетення журналу у другому вірші зрізано два перші рядки.

Подаються за автографом: Інститут літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР, відділ рукописів, бібліотека Івана Франка, № 504, журн. «Отечественные записки», 1877, т. 233, с. 98-99, 197.

1879

«Не раз нагадую ті дни…». Вперше надруковано у наукових записках Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР «Радянське літературознавство», 1940, № 5-6, с. 130. Умовно датується 1879 р.

Подається за автографом (ф. 3, № 279, окремий аркуш). Під текстом автором закреслена посвята «Сердечній Ользі». Це дає підстави твердити, що вірш був присвячений О. Рошкевич.

«Між щастям а горем…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 47. Умовно датується 1879 р.

Подається за автографом (ф. 3, № 211, с. 19, з кінця зошита).

«Встидно плакати, тужити…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 48. В автографі (ф. 3, № 216) відсутній заголовок. Умовно датується 1879 р. на тій підставі, що вірш написаний Франком у тому зошиті, що й вірші, датовані 1879 р.

Подається за автографом

На смерть молодого поета. Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 48. Умовно датується 1879 р.

Подається за автографом (ф. 3, № 211, с. 19, з кінця зошита).

Думка («Ой погляну я на поле…»). Вперше надруковано М. Возняком у кн.: «Іван Франко», 1926, с. 243.

Збереглися три автографи (ф. 3, № 231, с. 7; № 190, с. 16-17; № 232, с. 6). Тексти перших двох ранніх автографів ідентичні, але значно відрізняються від останнього варіанта. Наводимо з ранніх автографів третю та четверту строфи:

Гляну, що за рай в природі,

Що за розкіш, красота!..

Та мені ж на ню дивитись,

Кой гризе мя гризота?

Для нещасного природа,

Мов убитая мовчить,

Де над серцем му голодна

Нужда: Хліба! Враз кричить.

Подається за автографом (ф. 3, № 232).

1880

«Знов рік минув. Знов крок один вперед…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 80 - 81. Умовно датується 1880 р.

Подається за автографом (ф. 3, № 211, с. 5 з кінця зошита).

«Наче вихор, минають роки…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 81-82. Зберігся автограф (ф. 3, № 214, с. 113). В автографі є ряд правок. Зокрема, 17-й рядок: «Лиш одне те залізо студене» викреслений, замість нього написаний такий рядок: «Тільки звоздя залізо студене». Умовно датується 1880 р.

Подається за автографом.

«Промине, проплине…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 82. Умовно датується 1880 р.

Зберігся автограф (ф. 3, № 214, с. 90), в якому останню строфу Франко закреслив. Із закресленого можна прочитати:

Де твій розум погас?

Чеснота твоя де?

… не раз

Та повергла мене?

Подається за автографом.

«В самоті, гризоті…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 82-83. Зберігся автограф (ф. 3, № 214, с. 120). В автографі викреслені рядки 24-25:

Ти здорова, жива,-

То в могилі лежить…

та рядки 30-31:

Ні, не ти так глядиш,

Безнадійно у горі…

Умовно датується 1880 р.

Подається за автографом

«Як тихо, ясно надворі!..». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 83-84. Зберігся автограф (ф. 3, № 214, с. 90), без заголовка і дати. Вірш написаний олівцем у зошиті поряд з творами, датованими 1880 р. На цій підставі вірш датується 1880 р.

Подається за автографом.

«Пісні тихії, сумнії…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 84. Зберігся автограф (ф. 3, № 214, с. 90), без заголовка і дати. Вірш написаний олівцем у зошиті поряд з творами, датованими 1880 р. На ній підставі вірш датується 1880 р.

Подається за автографом.

«Ей, думи золотії…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 84.

Подається за автографом (ф. 3, № 231, с. 1).

Шевченко і поклонники. Вперше надруковано О. Кисельовим і М. Деркач у журн. «Література і мистецтво», 1941, № 3, с. 25.

Подається за автографом (ф. 3, № 231, с. 2).

«Ти знов оживаєш, надіє!..». Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Культура», 1925, № 10-12, с. 6.

Збереглися два автографи (ф. 3, № 239, с. 11; № 231, с. 4). В останньому відсутня перша строфа. Крім того, третій рядок четвертої строфи в цьому автографі читається так:

Тягар се обмови й осуди.

Подається за автографом (ф. 3, № 239).

«Культура» - щомісячний громадсько-політичний журнал. Видавався у Львові з листопада 1924 до червня 1927 р. (№1-42) як неовіційний орган КПЗУ. У 1927 р. Журнал потрапив до рук націонал-ухильницької групи КПЗУ. У вересні 1934 р. видання журналу припинилося.

«Втомився я. Мов жар, горить все тіло…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 86-87.

Подається за автографом (ф. 3, № 239, с. 16-17).

«Чом так тривожно б’єсь у мене серце в груди…». Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Культура», 1925, № 10-12, с. 2-4.

Подається за автографом (ф. 3, № 239, с. 17-20).

«Мчиться блискуча карета…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 89-91.

Подається за автографом (ф. 3, № 309, с. 2). Зберігся ще один автограф вірша (ф. 3, № 214, с. 58, з кінця зошита), в якому відсутня четверта строфа.

Не бійтеся тюрми! (Сонет). Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Культура», 1925, № 1, с. 2. Збереглися два автографи - ранній, 1880 р. (ф. 3, № 216, с. 3, з кінця зошита), і останніх років життя поета (ф. 3, № 232, с. 65-66). Автографи мають розходження. В ранньому автографі перші два рядки другої строфи читаються так:

Що ж, раді ся пани забавить трохи з нами,

Бо видять, що в тюрмі зовсім ми в їх руках…

Відмінний і перший рядок третьої строфи:

Ні, не для нас тюрма. Ми другі тюрми знаєм…

Подається за автографом (ф. 3, № 232).

Сучасна пісня. Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Культура», 1925, № 10-12, с. 4-5.

Подається за автографом (ф. 3, № 309, с. 1).

Сонети-невільники. Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 93.

Збереглися два автографи - ранній (ф. 3, № 216, с. 10, з кінця зошита) і останніх років життя поета (ф. 3, № 232, с. 67).

Автографи мають значні розходження. Перша строфа раннього автографа читається так:

Сонети! Се ж невольничі стихи! Закутий

В тісную форму, мов у пута, тут поет

Ні мислей вольних тут не може розвернути,

Ані ярких картин. Покинь, покинь сонет!

Подається за автографом (ф. 3, № 232), в якому є така примітка поета: «Написано в р. 1880, досі не друковано. Деякі мотиви з сього сонета я переробив пізніше, хоч того самого року, в першім сонеті серії «Вільних сонетів», пор. мою збірку «З вершин і низин», друге доповнене видання, Львів, 1893, стор. 151».

[«ІЗ ГАЛИЦЬКИХ ОБРАЗКІВ»]

Правдива казка. Вперше надруковано О. Кисельовим у журн. «Радянська література», 1941, № 4-5, с. 6-7. В автографі рукописного збірника ця поезія значиться так: «I. Правдива казка». Під цим заголовком вміщено п’ять віршів, розділених зірочкою.

Подається за автографом (ф. 3, № 231, с. 1-2).

«Питаєш, чим я согрішив». Вперше надруковано у кн.: «Літературна спадщина. Т. I. Іван Франко», с. 25. Зберігся автограф (ф. 3, № 231, с. 4), в якому вірш позначений цифрою VII.

Подається за автографом.

[Оповідання цюпасника]. Вперше надруковано у польській газеті «Praca», 1880, № 17, під заголовком: «Opowidańe cupasnuka» («Szczóż mij gruntyk bożow wolejn»).

Збереглися два автографи - ранній (ф. 3, № 190, с. 17-19) і пізніший (ф. 3, № 231, с. 8). В обох автографах відсутні заголовки. В книжечці, де написаний ранній варіант цього твору, є список віршів циклу «Галицькі образки», в якому згаданий вірш значиться під № 2 і має заголовок «Оповідання цюпасника». Зберігся ще список вірша, писаний невідомою рукою (ф. 3, № 329) Умовно датується 1880 р.

Подається за автографом (ф. 3, № 231).

«Praca» - легальна робітнича газета в Галичині, яка видавалась польською мовою у 1878-1892 рр. у Львові. Спочатку - орган львівських друкарів, а потім - загальноробітнича газета. Франко певний час був одним з її редакторів і друкував у цій газеті художні твори та статті про життя бориславських та дрогобицьких робітників.

«На небі чорна тьма…». Вперше надруковано О. Кисельовим у журн. «Радянська література», 1941, кн. 4-5, с. 8-9.

Зберігся автограф (ф. 3, № 214, с. 65, з кінця зошита), в якому закреслені останні дві строфи:

І ви жалібники,

Хто там го вздрить,

Як не поможете,

Пощо будить?..

Но хто ж дитина та?

Що сон її?

Се людськість в злотім сні

Поезії!

За планом збірки Франка «З вершин і низин», що є в цьому ж зошиті, вірш мав бути поданий у циклі поезій «Галицькі образки» під заголовком «Дитя під брамою».

Умовно датується 1880 р.

Подається за автографом.

1881

«Не все іще було, що може бути…». Вперше надруковано у журн. «Світ», 1881, № 8-9, с. 156.

Подається за першодруком.

«Світ» - літературно-науковий і політичний журнал революційно-демократичного напряму, виходив у Львові 1881-1882 рр.

I. Привіт. Вперше надруковано О. Кисельовим і М. Деркач у журн. «Література і мистецтво», 1941, № 5, с. 12-13. Зберігся автограф (ф. 3, № 215, с. 419). Цей вірш разом з віршем «Бубнище» є початком незакінченого циклу поезій: I. Привіт. II. Бубнище. Під номером III подано заголовок «Сон на скалі» і перший рядок - «По скалах спинавсь я всю днину», який Франко закреслив.

Умовно датується 1881 р.

Подається за автографом.

II. Бубнище. Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 101-102. Умовно датується 1881 р.

Подається за автографом (ф. 3, № 215, с. 419).

«ІЗ ГАЛИЦЬКИХ ОБРАЗКІВ»

Три арештантки. Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 103-106.

Збереглися два автографи - останніх років життя поета (ф. 3, № 232, с. 69-74) і ранній варіант вірша (ф. 3, № 211, с. 22, з кінця зошита), який був опублікований у журн. «Радянська література», 1941, № 4-5, с. 9-11. Ранній автограф має значні розходження і заголовок «Баби в арешті». Для порівняння наводимо з нього останню строфу:

От так розмовляли жінки,

Лягли на брудні сінники,

Укрились веретов бруднов,

І нич не чути.

Та сон десь до вольних пішов,-

Не мож уснути.

Подається за автографом (ф. 3, № 232).

Смерть убійці. Вперше надруковано М. Возняком у кн.: «Іван Франко», 1926, с. 227-231.

Умовно датується 1881 р.

Подається за автографом (ф. 3, № 224, с. 435-439).

Матрона-комірниця. Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Культура», 1926, № 4-6, с. 33-36.

Зберігся автограф (ф. 3, № 224, с. 431-434). В автографі закреслені дві перші строфи, написані іншим розміром, ніж увесь твір:

В службі-м виросла; ті руки вже, мабуть, відроду

почали робить на других! В сльоту чи погоду

маленькою лажу, було, за гусьми на пашу,

діти бавлю, хоть сама б ще бавилась…

Раз нашу

гуску яструб вбив під плотом, аж мій газда з ниви

схопився, жене за мною і кричить щосили:

«Так пильнуєш меї праці, бахуре поганий?

Чом не била-сь дику птицю?»

Умовно датується 1881 р.

Подається за автографом.

Передмова. Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 120-121. Зберігся автограф (ф. 3, № 214, с. 101-102). В автографі закреслені два рядки другої строфи:

Що писателі суспільними

Питаннями зайнялись.

Замість них написані такі рядки:

Що молодики свавільнії

На естетику плюють.

В автографі є й інші виправлення. Умовно датується 1881 р.

Подається за автографом.

Устиянович Корнило Миколайович (1839-1903) - український художник і письменник ліберально-буржуазного напряму. Видав дві історичні поеми - «Іскоростень» та «Вадим», які Франко критикував за відступ від історичної правди.

1882

Руським в’язням із р. 1882. Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Культура», 1925, № 1, с. 2-3. Вірш є відгуком поета на судовий процес Ольги Грабар та інших «москвофілів», що відбувся у Львові в 1882 р. Підсудні, що звинувачувалися у шпигунстві на користь Росії, були виправдані. Франко згадує обставини свого першого арешту, коли «москвофіли» глузували з нього і вимагали для нього суворої кари.

Збереглися два автографи - ранній (ф. 3, № 191, с. 13-14) та останніх років життя поета (ф. 3, № 232, с. 75). Ранній має заголовок «Ув’язненим руським людям» і окремими строфами відрізняється від пізнішої редакції.

Зважаючи на це, наводимо з автографа № 191 два рядки із другої строфи та восьму і дев’яту строфи:

що й ми колись-то в домі тім

ще гірше мучились-страждали.

І чи ви схочете признать

минулі блуди - чи забагнуть

вас ноги знов нести в ту ж путь,-

се теж як ваші коні тягнуть.

І до поправи, до покут

вас звать - ми теж некомпетентні;

одно лиш просим: будьте все

одверті, щирі й консеквентні!

У непам’ять. Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Культура», 1925, № 1, с. 3-4.

Збереглися два автографи - ранній (ф. 3, № 191, с. 14) і останніх років життя поета (ф. 3, № 232, с. 76). Автографи не мають істотних розходжень.

Подається за автографом (ф. 3, № 232).

На смерть Володимира Навроцького, автора «Пропінації», «Народних шкіл», «Подвійної крейдки» і др. Вперше надруковано в журн. «Світ», 1882, № 16-17, с. 301-302.

Зберігся автограф (ф. 3, № 191, с. 4, зв. та с. 5 з кінця книжечки) без заголовка

Подається за першодруком.

Навроцький Володимир Михайлович (1847-1882) - прогресивний діяч Галичини, публіцист, економіст-статистик, автор ряду статей: «Що нам коштує пропінація?», «Руська народність в школах галицьких», «Класові інтереси і інтереси народу» та ін.

«Нема, нема вже владаря грізного…». Вперше надруковано М. Возняком у кн.: «Іван Франко», 1926, с. 245-246.

Збереглися два автографи - ранній (ф. 3, № 192, с. 33, зв. 34, зв.) та пізніший (ф. 3, № 226, с. 10-11). Ранній автограф неповний (відсутні три строфи), має розходження порівняно з автографом № 226. Для порівняння наводимо передостанню строфу раннього автографа:

Глянь, зеленіє жизні чудне древо,

Для всіх уже знання достигли плоди.

Встань, людськості, природи королево!

Встань, день надходить!

Подається за автографом (ф. 3, № 226).

Рубач. (Із переказів народних»). Вперше надруковано у журн. «Література і мистецтво», 1941, № 1, с. 26-27, за підписом Мирон.

В плані збірки поезій «З вершин і низин» (ф. 3, № 214, с. 126 і 235) цей вірш значиться, але у збірці він не був надрукований.

Зберігся автограф (ф. 3, № 299, с. 1) та два уривки-варіанти, що є значно розширеним початком цього твору. Один з них (ф. 3, № 206, с. 17) вперше опублікований 1926 р. М. Возняком у кн. «Іван Франко» (с. 238-239) як самостійний вірш; другий (ф. 3, № 206, с. 7-8) вперше надрукований у кн.: Твори, т. 13, с. 177-178, теж як окремий вірш. Подаємо обидва уривки, які мають відмінності порівняно з основним текстом.

Автограф № 206, с. 7-8:

В життя вандрівці я блудив багато,

Блудив, бо правди і добра шукав,

В добро і правду віруючи свято.

І кождий блуд слізьми я полоскав,

І топтано мене, і гнано, й клято,

За зло й добро докори я спіткав,

Но в серці я зберіг спокій, свободу,

Любов до правди й рідного народу.

Всміхавсь часом і мні світ на хвилину,

Та щастя я не вмів в лету хватать,-

Воно мов тисло, гнуло мя вдолину,

На людське горе вчило взір звертать.

Я й бачив горе скорше, ніж провину,

Зрів слабість там, де другі підлість зрять,

І з власних мук, і з досвіду тяжкого

Не виніс я ненависті до злого.

Ох, бо ненависть - се прикмета сили,

А я слабий, м’який, тривожний був.

Вітхнення жар терпіння в мні згасили,

Надії цвіти вихор в пух роздув,

А сумніви відвагу підкосили,

І кождий вал мене додолу гнув.

Так я пройшов, зранивши серце й ноги,

До половини земної дороги.

І заблукався я у пущу темну,

Котрій, здавалось, і кінця нема.

Глибокий морок дрож будив таємну,

Дрімала в дебрях непроглядна тьма,

В верхів’ях вітер думу вів надземну,

Стогнав, то грізно шибавсь, та дарма!

Хоч як він рвавсь на вольний світ гуляти,-

І він, як я, в тім борі був заклятий.

І не було дороги предо мною,

Столітній лом спиняв щокрок мій хід,

Там лютий звір ревів десь під скалою,

Лиш в порохні його виднівся слід,-

Тут яр глибокий, прірвою скального

Клекоче потік, хлеще піну вбрід,-

Там в віттях дятел стукнув голосніше,

То кані чути зойкання зловіще.

В могучій тій, безвихідній западні

Я вчувсь такий безсильний і малий.

Всі змагання до бою й свободи

Такі дрібні, незначні мні здались,

Що й руки впали, в груді дух заперло,

І, мов підтятий, з ніг я поваливсь,

І з глибини сердечної розпуки

Я крикнув: «Хто спасе мя з сеї…»

Автограф № 206, с. 17:

В життя вандрівці я блудив багато,

Блудив, бо правди і добра шукав,

В добро і правду віруючи свято.

І кождий блуд, окуплений слізьми,

Стававсь товчком у мене до поправи.

А кільки ж то добра відплачено

Мні злом, і щирості лиш клеветою,

Любві прокляттями! Я все те зніс

І в серці зберігав спокій, свободу,

Любов до правди й рідного народу.

Всміхалась доля і мені часом,

Та щастя я не вмів в лету ловити.

Не вмів у щасті сам себе забути,

Забути других, бідних та слабих.

Я й бачив горе скорше, ніж провину,

Зрів слабість там, де другі підлість зрять,

У всім старавсь найти поперед всього

Зерно добра й зерно те оцінить,-

І з власних мук, і з досвіду тяжкого

Не виніс я ненависті до злого.

Ох, бо ненависть - се ж ознака сили,

А я слабий, м’який, тривожний був.

Я змалку звик коритись і боятись

І виростав рабом, немов провину,

Таючи в собі ті горді чуття,

Що справді вольним роблять чоловіка.

І рабські привички отрутою

Запали в кров мою і помутили

Пречисте джерело життя. Каліка,

На бойовище світу вийшов я,

Судном хрупким в бурхливе виплив море,

І кождий вал мене збивав з пуття.

Так я пройшов, зран[ивши] душу й ноги,

До половини земної дор[оги].

В піску безплоднім я старавсь найти

Хоча й маленьке золоте зерно…

На цю тему Франко опублікував оповідання польською мовою «Rąbacz» у журн. «Przegląd Społeczny», 1886, т. II, с. 233-239, і українською мовою оповідання «Рубач» у збірці «Сім казок» (Львів, 1900, с. 3-14). В нашому виданні оповідання «Рубач» друкується в 16-му томі. Умовно датується 1882 р.

Подається за автографом (ф. 3, № 299).

Народна гутірка про комету з осені 1882 р. Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 132-133.

Збереглися два автографи - чистовий (ф. 3, № 214, с. 78, з кінця зошита) і чорновий (ф. 3, № 597, с. 4). Автографи не мають істотних розходжень.

Подається за автографом (ф 3, № 214).

«Жолудь збирати в ліс побігли діти…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 133.

Зберігся автограф (ф. 3, № 214, с. 79, з кінця зошита), який перекреслений Франком, як і ряд інших віршів, в процесі готування збірки до друку. Поряд поет написав уривок іншого варіанта цього вірша:

В ліс поблизький на жолудь

Веселенькі діти йдуть:

Недалеко царський ліс,

Тут дуб за окопом ріс,

А здоровий ввиш і вшир,

А рясний то, мов панцир,

Вітер віє, повіває,

Що гильками похитає,

То жолуді ті, мов град,

Густо з конарів летять…

Умовно датується 1882 р.

Подається за автографом.

«My lubimy Rusinów…». Вперше надруковано в журн. «Зеркало», 1882, № 22, с. 174, під заголовком «Patriotnik». В останні роки життя Франко дав йому іншу назву: «My lubimy Rusinów» і готував до друку, маючи на увазі вмістити його у збірку поезій. Але цей задум не здійснився. З новим заголовком вірш вперше опубліковано у кн.: «Літературна спадщина. Т. I. Іван Франко», с. 27-28.

До цієї гострої сатири на польську шляхту Франко додав в останні роки життя таку примітку: «Написано д[ня] 15 жовтня 1882, друковано тоді ж у часописі «Зеркало», ч. 22, ст. 174, під заголовком «Patriotnik».

Подається за автографом (ф. 3, № 232, с. 79).

[ІЗ ГАЛИЦЬКИХ ОБРАЗКІВ]

Лісовою вузькою дорогов. Вперше надруковано О. Кисельовим у журн. «Радянська література», 1941, № 4-5, с. 11-13.

В рукописному плані збірки «З вершин і низин» (ф. 3, № 214, с. 50, з кінця зошита) цей вірш під заголовком «Старець з губами» вписаний до циклу «Галицькі образки». Слідом за ним у списку стоїть вірш «Як люблю я по лісі блукати», тематично близький до першого. Під заголовком «В лісі» він надрукований у збірці «З вершин і низин» (1893, с. 200). Вірш має спільну заключну строфу.

Збереглися автографи - ф. 3, № 214, с. 80-82, з кінця зошита, та уривок вірша (ф. 3, № 211, с. 23, з кінця зошита) із підзаголовком «Із галицьких образків». Наводимо текст цього уривка:

Лісовою дорогою йду я,

День осінній, мокро, студено;

Мов недужий ліс, тужить і плаче;

Моя думка усе про одно.

Про одно те народнеє горе

І про те, чим йому помочи,

З безвідрадного горя, додому

Похилив я чоло ідучи.

Умовно датується 1882 р.

Подається за автографом (ф. 3, № 214).

ІЗ МОЇХ ВАНДРІВОК ПО ГАЛИЧИНІ

Похвала Дрогобича. Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 139-141. Збереглися два автографи - ранній (ф. 3, № 1618, с. 31-33) та пізніший (ф. 3, № 214, с. 86-87, з кінця зошита). На с. 32 раннього автографа є така примітка автора: «В середніх віках жидам не вільно було мешкати по містах всуміш з християнами, а вони замешкували звичайно окрему дільницю, одгороджену, а часто й одмуровану од решти міста. Тота дільниця чисто жидівська звалась зіталіянська Ghetto».

Подається за автографом (ф. 3, № 214, с. 86-87, з кінця зошита).

Як краківський Zygmunt… - дзвін у краківському католицькому соборі.

Храм готицький - костьол у Дрогобичі, побудований в XVI ст.

Львівська Зарваниця - район м. Львова.

Нічні думи

Недужий. Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1883, № 1, с. 5, у циклі «Нічні думи». Цикл складався із чотирьох віршів: «Я недужий, я втомився», «Прикоротала мене мачуха погана», «Ночі безмірнії, ночі безсоннії» та «Не раз у сні являється мені». Два останніх вірші увійшли до другого видання збірки «З вершин і низин» (1893).

Збереглися три автографи - два ранніх (ф. 3, № 281, с. 2; № 192, с. 44, з датою «12 грудня 1882 р.») та автограф, написаний поетом в останні роки життя (ф. 3, № 232, с. 81), що має певні розходження порівняно з ранніми автографами. Для порівняння наводимо другу і третю строфи та два останні рядки четвертої строфи автографа № 281:

Я недужий, хоч доктори

Кажуть, що здоров, як уж.

Серця тайні фібри хорі,

Сам душі вузол недуж.

Що у других міцно, тісно

У суцільну зв’язь сплелось,-

В мене - як? Се богу звісно,

Розв’язалось, розпряглось.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Ба та волі нерв підтятий

Орган жизні нездоров.

Подається за автографом (ф. 3, № 232).

Мачуха. Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1883, № 1, с. 5, під заголовком «Прикоротала мене мачуха погана…» у складі циклу «Нічні думи».

Збереглися три автографи: ф. 3, № 192, с. 56, датований «13.XII 1882»; ф. 3, № 281, с. 2; ф. 3, № 232, с. 85, написаний в останні роки життя поета. Третій автограф не має суттєвих розходжень порівняно з двома попередніми, аутентичними автографами.

Він відрізняється від них лише тим, що має заголовок «Мачуха».

Подається за автографом (ф. 3, № 232).

1883

«Як двоє любляться, а ждуть…». Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Глобус», 1926, № 14, с. 296. Збереглися два автографи - ранній (ф. 3, № 190, с. 31) та останніх років життя поета (ф. 3, № 232, с. 89-90), дещо відмінний від попереднього. Для порівняння наводимо п’яту і шосту строфи із автографа № 190:

Коли не буде між тобов

Голодних, бідних і трудних,

Ані обійдених судьбов,

Ані слуг, ані панів гордих,

Коли у твоїх всіх дітий

Науков мислі розцвітуть,

Тоді, народе мій святий,

Тоді мене ти позабудь.

Є відмінності і в кількох інших рядках.

Подається за автографом (ф. 3, № 232).

Смертельно ранений. Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 144-145.

Збереглися два автографи - ранній (ф. 3, № 216, с. 47) та останніх років життя (ф. 3, № 232, с. 93-97). Ранній автограф під заголовком «Хорий» має деякі відмінності порівняно з автографом № 232. Наводимо текст за раннім автографом.

ХОРИЙ

I

Спинили кров! Пощо спиняти?

Нехай тече та клекотить.

Як та криниця! Час вмирати,

Бо страшно, тяжко тутка жить!

Ох як болить! Та лиш на хвилю,-

Здоров’я швидко надійде,-

Великий пан прийде,- похилю

Послідній раз чоло своє

Під сильною його рукою,-

Відтак спокій і забуттє!

Що там за гомін? Наді мною

Лежить він, мов важка скала,

Мов пітьми темної гора!

Що то за крик? Ах, знаю, знаю,-

Се вулицями стугонить

Ріка народу і валить

Тиранський трон! Гармати грають,

Пожар лютує, кров плине,

Се революція, єдине,

Коханеє дитя моє!

Га, де я? Чом я не між ними,

Не між борцями молодими,

Не серед лютого вогню?

О боже,- трони і тирани

Втонуть у крові,- а вони

Сказать готові: «Де ж був ти,-

Чом ти не бився разом з нами?»

Я ж довго, довго працював,

І слушного часу я ждав,

Де ж я тепер? Куди попав?

Понурі стіни і склепіння

Злорадно пнуться надо мнов,

Мов вороги. Бліде проміння

Ледве-ледве тут прориваєсь

Знадвору. В мене сил немає,-

На мні, круг мене всюди кров…

Не можу встати! Лютий біль

Пропалює до кості тіло…

А там,- а там кипить десь діло,

Сон чудний сповнюється мій.

Година тому… я дав знак

До лютого, страшного бою.

Я сильний був, здоров,- о, як

Бажав я кинутись стрілою

І наложити головою,

Зломивши ворога! Та ні,

Не доведесь, видиш, мені

Кінця дожити! Бій триває,

А холод, пітьма підступає

Чимраз то ближче, мов у сні.

Ох, як пече! Води, водиці!

Так! Легше стало! Підведіть

Вгору́ капинку подивиться

Послідній, може, раз на світ.

Як чудно, тепло, сонце сяє,-

Як зелень розкішно блищить,-

Який світ гарний,- та хто знає,

Чом нам на нім так гірко жить?

Ох, як же гірко! Нагадаю

Своє життя в тім чуднім раю!..

II

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Хвиля зневіри. Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Глобус», 1926, № 13, с. 278.

Подається за автографом (ф. 3, № 232, с. 99-100). Зберігся ранній чорновий автограф, (ф. 3, № 317, с. 1), в якому відсутня перша строфа (одірвано верхній шматок паперу).

До штурму! Вперше надруковано М. Возняком у кн.: «Іван Франко», 1926, с. 239. Збереглися два автографи - ранній, 1883 р. (ф. 3, № 193, с. 40-41), без заголовка, та останніх років життя поета (ф. 3, № 232, с. 101), в якому Франко зробив незначні стилістичні правки і дав віршеві заголовок.

Подається за автографом (ф. 3, № 232).

«Не схиляй своє личко прекрасне…». Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Світ», 1925, № 5, с. 4. Збереглися два автографи - ранній (ф. 3, № 193, с. 53-54) та останніх років життя поета (ф. 3, № 232, с. 103). Автографи мають незначні розходження в тексті першої і останньої строф.

Подається за автографом (ф. 3, № 232).

Рибачка. Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Світ», 1926, № 11-12, с. 3.

Подається за автографом (ф. 3, № 232, с. 111). Більш ранній автограф (ф. 3, № 134, с. 116) не має заголовка.

Я забув. Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Світ», 1925, № 5, с. 3. Збереглися два автографи - ранній (ф. 3, № 193, с. 59-61) та останніх років життя поета (ф. 3, № 232, с. 113). Ранній автограф має неістотні розходження порівняно з основним текстом. Крім того, в ньому відсутній заголовок і викреслені такі два рядки другої строфи:

Що між нами народнії сльози,

Що любитись не мож нам, не слід.

Подається за автографом (ф. 3, № 232).

Осторога. Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Світ», 1925, № 5, с. 3. Збереглися два автографи - ранній (ф. 3, № 193, с. 61-62) та останніх років життя поета (ф. 3, № 232, с. 113-114). Перший не має заголовка, в його тексті є незначні розходження порівняно з основним текстом. Наводимо передостанні два рядки раннього автографа:

Сли зможеш ти тягти весло те,

І не лячні ти бурі тії…

Подається за автографом (ф. 3, № 232).

Апострофа. Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Світ», № 11-12, с. 3. Збереглися два автографи - ранній (ф. 3, № 193, с. 62), без заголовка, і останніх років життя поета (ф. 3, № 232, с. 114). Автографи мають неістотні розходження. Зокрема у ранньому автографі третій рядок читається так:

Днесь пора змінная.

12-й рядок має такий вигляд:

Впадеш у гріб.

Подається за автографом (ф. 3, № 232).

Перспектива. Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Світ», 1926, № 11-12, с. 3-4.

Подається за автографом (ф. 3, № 232, с. 114). Інший автограф (ф. 3, № 193, с. 63), без заголовка, є першим начерком вірша.

На могилі. Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 152-153. Збереглися два автографи - ранній (ф. 3, № 193, с. 64), без заголовка, та останніх років життя поета (ф. 3, № 232, с. 115). Автографи мають деякі розходження. Для порівняння наводимо восьму строфу з раннього автографа:

Так прорік я, і в тій хвилі

Мні з очей ся покотили

Сльози дві гіркі, криваві,

Розкотились по мураві.

Подається за автографом (ф. 3, № 232).

«Не раз безсонному здається…». Вперше надруковано М. Возняком у кн.: «Іван Франко», 1926, с. 244-245.

Подається за автографом (ф. 3, № 232, с. 117). Інший, ранній автограф (ф. 3, № 192, с. 54) має неістотні розходження порівняно з основним текстом.

До Дранмора. Прочитавши його поему «Requiem». Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Глобус», 1926, № 13, с. 278.

Подається за автографом (ф. 3, № 232, с. 119). Зберігся ранній автограф (ф. 3, № 192, с. 55), без заголовка, що є першим начерком вірша.

Дранмор - псевдонім швейцарського поета Фердінанда Шмідта (1823-1888), послідовника філософії Шопенгауера.

«Довга ніч для того…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 154

Подається за автографом (ф. 3, № 193, с. 79).

«Мов той пишнобарвний цвіт прекрасний…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 155. Умовно датується 1883 р.

Подається за автографом (ф. 3, № 193, с. 79).

«Коли чесний упаде, то гнеть повстає…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 155. Умовно датується 1883 р.

Подається за автографом (ф. 3, № 193, с. 36).

«Дрібнії сили вмій докупи збити…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 155. Умовно датується 1883 р.

Подається за автографом (ф. 3, № 193, с. 44).

«Харчем, що жизнь тобі дала…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 155. Умовно датується 1883 р.

Подається за автографом (ф. 3, № 193, с. 41).

«В природи нема ні ядра, ні лупини…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 155.

Подається за автографом (ф. 3, № 191, с. 7).

Звірячий парламент. Уривок політичної байки. Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Глобус», 1926, № 13, с. 278. Збереглися два автографи - ранній (ф. 3, № 193, с. 50-52), без заголовка, та останніх років життя (ф. 3, № 232, с. 109). В другому автографі Франко зробив незначні стилістичні виправлення.

Подається за автографом (ф. 3, № 232).

Меморандум будяків. Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Культура», 1925, № 1, с. 4-7.

Збереглися три автографи - останніх років життя поета (ф. 3, № 232, с. 105-107) та дві ранні редакції - чернеткова (ф. 3, № 193, с. 46-50), під заголовком «Меморандум будяків», і чистова (ф. 3, № 296, с. 1-2), під заголовком «Про пам’ятне письмо будяків». До автографа № 193 Франко подав таку примітку:

Меморандум будяків.

Домагаються, щоб були признані царями рослин, а то на слід[уючих] підставах:

1. сильне коріння, котре ссе з всякої землі;

2. артистично витинане листя;

3. горда непідлеглість - нікому не служать, бо ні на що не здалі;

4. множество насіння, котре летить з вітром і швидко приглушило би нужд[енних] рабів людських: жито і пшеницю;

5. місія на всході; в степах укр[аїнських] вони властиво були защитою Євр[опи] від татарви, були przedmurrem chrzesciaństwa.²⁶

Зато жадають:

1. щоб ніхто не смів їх нищити, щоб хлопці не сміли стинати їх головок ані палити їх насіння;

2. щоб признане їх історичне право посідання щонайменше східної половини Європи, котру вони оборонили;

3. щоб в гербах і коронах царських замість лілей, лаврів і рож були листки і головки будяків. Fiat!

До автографа № 296 Франко подав епіграфом уривок із статті реакційної польської газети «Nowa reforma» (1883, № 175), в якій проголошувались прагнення польських магнатів.

Ці реакційні погляди Франко гостро висміяв у сатиричному вірші «Меморандум будяків».

Подається за автографом (ф. 3, № 232, с. 105-107).

Do Józi D[zwonkowskiej]. Вперше надруковано у кн.: «Літературна спадщина. Т. І. Іван Франко», с. 28-29.

Подається за автографом (ф. 3, № 232, с. 121).

Дзвонковська Юзя - знайома поета.

1884

В XXIII-ті роковини смерті Тараса Шевченка. Вперше надруковано 1884 р. окремою листівкою, що зберігається в Інституті літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР в бібліотеці І. Франка, № 1250, 65-66 арк.

Подається за першодруком.

Могила Тарасова. Вперше надруковано в журн. «Нове зеркало», 1884, № 5, с. 1, за підписом Живий.

Подається за першодруком.

«Тобі, що власною рукою…». Вперше надруковано в газеті «Назустріч», 1936, № 10, с. 3.

Подається за автографом (ф. 3, № 313). Вірш написаний на звороті титульного листка книжки «Іван Франко. Жіноча неволя в руських піснях народних» (Львів, 1883).

«Назустріч» - літературна газета, орган українських націоналістів. Виходила у Львові в 1934-1938 рр.

Не без але. Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Світ», 1925, № 5, с. 4.

Збереглися два автографи - ранній (ф. 3, № 193, с. 113), під заголовком «16 марта», та останніх років життя поета (ф. 3, № 232, с. 125). Автографи мають неістотні розходження в тексті. Зокрема четвертий рядок першої строфи в автографі № 193 читається так:

Вчути той голос, звучний, як струна.

Подається за автографом (ф. 3, № 232).

Перша вчителька. Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Глобус», 1926, № 14, с. 296. Збереглися два автографи - ранній (ф. 3, № 194, с. 7, з кінця зошита), без заголовка, та останніх років життя поета (ф. 3, № 232, с. 131). Автографи мають деякі розходження в тексті. Зокрема в ранньому автографі відсутні два перших рядки другої строфи, два останніх рядки читаються так:

І в доброму порівно, як і в злому,

Учителькою мужеві була.

Подається за автографом (ф. 3, № 232).

Казка для молодих директорів банкових. Вперше надруковано в журн. «Нове зеркало», 1884, № 18, с. 2.

Подається за першодруком.

Газеля. Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Світ», 1925, № 5, с. 4.

Збереглися два автографи - ранній (ф. 3, № 194, с. 8), без заголовка, та останніх років життя поета (ф. 3, № 232, с. 133). Тексти автографів ідентичні.

Подається за автографом (ф. 3, № 232).

В річницю. Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Світ», 1926, № 11-12, с. 4.

Збереглися два автографи - ранній (ф. 3, № 194, с. 23-24), без заголовка, та останніх років життя поета (ф. 3, № 232, с. 137). Автографи мають неістотні розходження.

Подається за автографом (ф. 3, № 232).

Амврозію Яновському. Вперше надруковано у журн. «Нове зеркало», 1884, № 6, с. 3, під псевдонімом Живий (у несконфіскованому номері). У сконфіскованому номері журналу вірш надруковано на с. 4.

Подається за першодруком.

Яновський Амврозій (1810-1884) - педагог і громадський діяч ліберально-буржуазного напряму.

«Новому проломові» в альбом. Вперше надруковано в журн. «Нове зеркало», 1884, с. 2, під псевдонімом Мирон.***

Подається за першодруком

«Новий пролом» - журнал реакційного напряму, виходив у Львові у 1883-1887 рр. як продовження «Пролому».

Праведні й неправедні. Вперше надруковано в журн. «Нове зеркало», 1884, с. 1, під заголовком «Перший псалом» («Сучасна парафраза»), під псевдонімом Не-Давид.

Збереглися два автографи - ранній (ф. 3, № 193, с. 50-51, з кінця зошита), без заголовка, та останніх років життя поета (ф. 3, № 232, с. 143). Автографи мають деякі розходження в тексті. Для порівняння наводимо два рядки останньої строфи автографа № 193:

І щезне пам’ять їх, замре їх слід,

Розслизнесь вся їх коромола хитра.

Неістотні розходження є і в інших рядках.

Подається за автографом (ф. 3, № 232).

Калінка Валеріан (1826-1886) - польський буржуазний історик, відомий реакційними заходами по заснуванню колегіумів для української молоді в Галичині з метою виховання в неї почуття відданості польській шляхті та навернення її до католицької віри. Франко гостро критикував ці його заходи.

Сильвестр - Сембратович Сильвестр (1836-1898), професор догматики Львівського університету, з 1885 р.- греко-католицький митрополит, з 1895 р.- кардинал, організатор реакційного видання «Рускій Сіон».

Клим - Сарницький Климент (1832-1909), реакційний церковний діяч, протоігумен, професор богослов’я і східних мов Львівського університету.

Нагірний Василь (1847-1921) - галицький дрібнобуржуазний діяч, один з організаторів торговельно-економічних товариств. Архітектор.

«Зеркало» - сатирично-гумористичний журнал ліберально-буржуазного напряму, виходив у Львові з 1882 по 1893 р., з липня 1883 р. під назвою «Нове зеркало».

«Рускій Сіон» - клерикальний журнал, виходив у Львові у 1871-1883 рр.

Матиці - культурно-освітні товариства у південних і західних слов’янських країнах, які у XIX - на початку XX ст. відіграли позитивну роль у розвитку національної культури, зокрема у вивченні історії, фольклору та етнографії. За своїм складом матиці були неоднакові, в них точилася боротьба між прогресивними і консервативними силами.

У 1848 р. у Львові була заснована Галицько-руська матиця, яка займалася видавничою діяльністю. До її складу входила частина галицької інтелігенції, зокрема уніатського духівництва, що підтримувала реакційну політику цісарського уряду.

Головна руська рада - політична організація української буржуазної інтелігенції та верхівки уніатського духівництва Західної України проавстрійського напряму (1848-1881). Головну руську раду називали ще Руською радою головною, Руською народною радою, Народною радою.

Народний дім - культурно-освітній осередок, який 1849 р. відкрила у Львові Головна руська рада. У діяльності цього закладу брала участь галицька буржуазна інтелігенція. У 60-ті роки опинився в руках «москвофілів».

«Діло» - газета ліберально-буржуазного напряму, згодом буржуазно-соціалістична. Виходила у Львові з 1880 р. до 1939 р.

«Ставропігійське братство» - релігійно-національна організація українських міщан у Галичині, заснована у Львові в XV ст. Братство мало школи, сприяло книгодрукуванню та розвиткові культури. Воно вело боротьбу проти національно-релігійного гніту з боку польської шляхти та уніатів. Братство також виступало проти необмеженої влади церковних феодалів - православних єпископів. У 1708 р. клерикали схилили братство до унії з римо-католицькою церквою. За часів І. Франка «Ставропігійське братство», очолюване «москвофілами», мало реакційний характер.

Галичино, думай о собі сама! Вперше надруковано в журн. «Нове зеркало», 1884, № 13, с. 1, під псевдонімом Живий.

Подається за першодруком.

Галичино, думай о собі сама.- У 1884 р. велика повінь зруйнувала 44 повіти Галичини, близько півтора мільйона населення лишилося без житла. Австрійський уряд не надав будь-якої допомоги потерпілим, а навпаки цинічно проголосив: «Допомагайте собі самі!»

Шегедин (Сегед) - місто в Угорщині, що потерпіло від катастрофічної повені.

Мурчія - місто в Іспанії, яке в 1879 р. потерпіло від повені.

Загреб - столиця Хорватії (Югославія), що у 1871 р. потерпіло від великого землетрусу.

Іскія - острів поблизу Неаполя, який у 1883 р. потерпів віл землетрусу.

Пісня руського бурсака. Вперше надруковано в журн. «Нове зеркало», 1884, № 19, с. 3, під псевдонімом Мирон***.

Подається за першодруком.

о. Костецький - львівський реакційний церковний діяч.

Шумка о. Павликова. Вперше надруковано в журн. «Нове зеркало», 1884, № 19, с. 3, під псевдонімом Живий.

Подається за першодруком

Павликів Теофіл, Халява (Михайло Малиновський) - галицькі церковні діячі.

Вівця й Цап. (Байка). Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 170-171. Збереглися два автографи - ранній, 1884 р. (ф. 3, № 194, с. 9-10), та останніх років життя поета (ф. 3, № 232, с. 135). Ранній автограф не має заголовка, істотно відрізняється від останньої редакції. Франко змінив розмір окремих рядків і вніс значні стилістичні правки. Наводимо повністю текст першої редакції байки:

В гарячий день літній у полонині

Рядами овечки лежали,

В глибоких думах жвачку жвали.

Пастух дрімав у холодку в ялині.

- Мій боже,- в небо взнісши взір,

Розпочала овеча мати,-

Як ми помрем - отсе я рада б знати -

Що буде з тих нещасних наших шкір?

- А що ж би,- цап старий відрік,-

Наквасить на кожух,

На кучму та на смух,

А то й на рукавиці чоловік.

- Ні, мов що хоч,- вівця рекла,-

А се не чесне діло -

По смерті так знущати грішне тіло,

В котрім також жива душа була!

- І що вни думають собі: вівця,

То вже лиш пашу й жвачку знає,

А ідеальних поривів не має,

Гадками не летить повиш даху хлівця?

Дурний! Чи ж не зробив їх наш примір

Отим, чим так чваняться нині,

Що слухать вівчарів і псів повинні.

Подається за автографом (ф. 3, № 232).

1885

Я снив. Вперше надруковано М. Возняком у кн.: «Іван Франко», 1926, с. 237-238. Збереглися два автографи - ранній (ф. 3, № 194, с. 76), без заголовка, та останніх років життя поета (ф. 3, № 232, с. 143). Ранній варіант вірша вперше надрукований у кн.: Твори, т. 13, с. 172.

Автографи мають розходження в тексті.

Наводимо першу строфу автографа № 194:

Мні снилось: на далекій Україні

Ясніла зірка тиха з-поміж хмар.

Мні снилось: ласкавим привітом к мині

Її проміння лився любий чар.

Подається за автографом (ф. 3, № 232).

Підгір’я взимі. Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 173-174. Зберігся автограф (ф. 3, № 290, с. 1). В останні роки життя поет зробив незначні виправлення, здебільшого це стосувалося написання окремих слів.

Так, у шостій строфі у першому рядку уточнено написання слова їдучи, у дев’ятій строфі третього рядка слово ту виправлено на тут; у десятій строфі четвертого рядка замість єго написано нього; в одинадцятій строфі першого рядка також уточнено слово тут; в передостанньому рядку вірша йіх виправлено на їх. Крім того, поет додав заголовок: «Підгір’я взимі».

Подається за автографом.

«Зближався день і сон прогнав (невинний)…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 175-176. Умовно датується 1885 р.

Подається за автографом (ф. 3, № 206, с. 1-3, з кінця зошита).

Ранок на пастівнику. (Із галицьких образків). Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Культура», 1926, № 4, с. 29-33.

Подається за автографом (ф. 3, № 297, с. 28-31), підписаним псевдонімом Мирон***. Інший автограф неповний (ф. 3, № 194, с. 25-28, 32), має незначні розходження в тексті.

Славословіє храброму рицарю Юліанові Черкавському… Вперше надруковано в журн. «Нове зеркало», 1885, № 6, с. 3.

Франко висміює Юліана Черкавського - польського депутата австрійського парламенту, який 18 березня 1885 р. виступив з псевдопатріотичною промовою.

Подається за першодруком.

«Гей, «пани» й «господинове»…». Вперше надруковано в журн. «Нове зеркало», 1885, № 2, с. 2, під заголовком «Микити Хруня колибельна пісня руському комітетові виборчому», без підпису. Умовно датується 1885 р.

Подається за автографом (ф. 3, № 194, с. 9).

Її сміх. Вперше надруковано у кн.: «Літературна спадщина. Т. І. Іван Франко», с. 29.

Подається за автографом (ф. 3, № 232, с. 141).

1886

«У темну ніч я містом тихо брив…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 234. Умовно датується 1886 р.

Подається за автографом (ф. 3, № 195, с. 97). На цю тему поет написав вірш польською мовою «W noc ciemna zcicha».

Нижче друкуємо цей вірш за автографом (ф. 3, № 195, с. 10):

W noc ciemną zcicha szedłem po ulicy

I w sercu niosłem ból mój utajony.

Dokoła mnie jak morze życie wrzało

I lamp odblaski oczy me drażniły.

Koło mnie prędkie przebiegały cie[nie,]

Na bal, do szynku, w dom lub do teatru,

Fiakry hurkotały po kamieniu,

A w dali grzmiał ponuro odzew wozu.

Wtem jeden cień poruszył się przede mną.

Ona szła [w czarnym], ruchem chwiejnym.

Spojrzała, [zaraz]z duszy, z dna samego

Podniosły się ukojone tam cierpienia.

I tylko raz spojrzała, lecz[okrutne]

Spojrzenie to, jak nóz, utkwiło w sercu.

O, gdyby były oczy me oślepły,

Jaśniej by było w duszy drżącej…

В двадцять п’яті роковини смерті Тараса Гр[игоровича] Шевченка. Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 6, с. 85.

Збереглися два автографи 1886 р. і авторизований список з останніх років життя письменника. Перший неповний автограф (ф. 3, № 1615, с. 711-714) має лише сім строф; другий автограф (ф. 3, № 1615, с. 715-717) має дванадцять строф; авторизований список (ф. 3, № 232, с. 39-44) складається із одинадцяти строф.

Тексти обох автографів ідентичні, за винятком сьомої строфи. Текст її в першому автографі такий:

Змагаєсь ум - проти тяжку сю пробу,

Та з серця оклик рветься: «Мало нас!

Куди то рватись нам? І хто піде за нами?..»

Я плакав з ними враз - кривавими сльозами.

В другому автографі ці рядки читаються так:

І ум, що не одну тяжкую пробу

Пройшов, як несхибляючий компас,

Показує стежки нові, новії труди…

Ах, та коли ж вони нас виведуть у люди!

Список має розходження порівняно з автографами у написанні ряду слів. Франко провів значну редакційну роботу по наближенню мови твору до загальноукраїнської літературної мови. В ряді місць він виправив они на вони, змагавсь на змагається, рвеся на рветься, б’єсь на б’ється тощо. Крім того, є чимало стилістичних уточнень. Наприклад останній рядок п’ятої строфи автографа читається так:

І хто він?.. Хто ви є?

У списку цей рядок виправлено так:

І хто він?.. А хто ви?

Шостий рядок восьмої строфи автографа:

В ідейну бездну необачно пресь…

у списку виправлено на:

Нові дороги віднайти береться.

Перший рядок дев’ятої строфи в автографі:

Кобзарю-батьку, де ж іще глядіти…

у списку замінено на:

О, батьку! Де ж в Україні ще глядіти?

Останній рядок цієї строфи в автографі:

А тут би не дітей, а мужів треба много…

у списку перероблено на:

А нині б не дітей, мужів тут треба много.

Крім того, у списку відсутня передостання, одинадцята строфа:

А в тій страшній, многоболющій хвилі

Докором здалі голос гомонить,

Що ми й зовсім уже з путя схибили,

Зовсім зірвали ту живую нить,

Що в’яже нас з тобою, батьку милий!

Ох, ти сумління невмолиме, цить!

Хто не блудив в житті, не зна, де стежка красша,

А наш найтяжчий гріх - не злість, а слабість наша.

Подається за авторизованим списком (ф. 3, № 232).

1887

Моїй дружині. Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Світ», 1926, № 11-12, с. 4.

Зберігся автограф 1887 р. (ф. 3, № 269, с. 2), в якому в останні роки життя автор зробив незначні поправки та дописав заголовок «Моїй дружині» і дату. Після заголовка написано і викреслено чотири рядки, з яких можна прочитати:

Поема! Боже! - скрикнеш, певно, ти.

Сей чоловік, знать, совісті не має,-

Чи все те…

В останній строфі у другому рядку слово нелегкий замінено на мов цвіт.

Подається за автографом.

«Чи бач, на моїм стало, гарна крале!..». Вперше надруковано М. Возняком у кн.: «Іван Франко», 1926, с. 241-242.

Подається за автографом (ф. 3, № 206, с. 32).

«Не для того багатого, що брата здирає…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 237. Вірш написаний Франком на звороті листа Б. Грінченка, датованого 28 VII 1887 р.

Подається за автографом (ф. 3, № 1602, с. 167).

Притча про сокиру. Вперше надруковано М. Возняком у кн.: «Іван Франко», 1926, с. 231-233. Збереглися два автографи - ранній, 1887 р. (ф. 3. № 206, с. 33-34), та останніх років життя поета (ф. 3, № 232, с. 145-146). Ранній автограф має заголовок «Легенда о сокирі» і складається з тринадцяти строф. В останні роки життя автор переписав твір, зробив незначні поправки, додав кінцеві строфи, поставив дату.

Подається за автографом (ф. 3, № 232).

1888

«Душе моя! Душе душі моєї!..». Вперше надруковано М. Возняком у кн.: «Іван Франко», 1926, с. 240-241.

У записній книжечці (ф. 3, № 206) вірш іде другим у циклі, що складається з п’яти поезій: І. «По довгім важкім отупінню», II. «Душе моя! Душе душі моєї!..», III. «Я нелюд! Часто, щоб здушить», IV. «Так сталось! В труні металевій нині», V. «Як на вулиці зустрінеш». Умовно датується 1888 р. на тій підставі, що написаний серед творів, датованих 1888 р. Наступні вірші датуються поетом 1889 р.

Подається за автографом (ф. 3, № 206, с. 53-54).

До Ц[еліни] Ж[уровської] («Jak pająk sam ze…»). Вперше надруковано у кн.: «Літературна спадщина. Т. І. Іван Франко», с. 32.

Подається за автографом (ф. 3, № 232, с. 147).

Целіна Журовська - знайома поета.

1889

«Неясна для вас ця легенда…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 245-246.

Подається за автографом (ф. 3, № 206, с. 52, з кінця зошита).

«Ні, не любив на світі я нікого…». Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Вітчизна», 1946, № 5, с. 178.

Франко в тому ж 1889 р. написав ще один сонет під заголовком «Ні, не любив на світі я нікого», але іншого змісту і вмістив його у збірці «З вершин і низин» (1893, с. 158).

Для порівняння наводимо першу строфу, в якій перший рядок однаковий:

Ні, не любив на світі я нікого

Так, як живому слід живих любить,

Щоб, не зрікаючись себе самого,

Ввійти в другого душу, переймить…

Подається за автографом (ф. 3, № 234, с. 2), написаним олівцем на дуже потертому папері.

[Строфи]

«В тім високість душ високих…», «Трус не починає діла…», «Лиш високий ум не кине…», «Почин у всякому ділі…», «Не починать, чого зробить не можна…», «Навіть той милосердя не має…», «Не вбивати - се перша з чеснот…», «Хто дерево зітне, хто худобину вб’є…», «Чиє життя без добрих діл проходить…», «Покинь одного для родини…», «Гадюка вбива своїм зубом затрутим…», «Горе старому, ой, горе…». Вперше надруковані М. Возняком у журн. «Вітчизна», 1946, № 5, с. 178-179, під назвою «Тюремні чернетки Івана Франка», за винятком строфи «Лиш високий ум не кине…», яка публікується вперше за автографом (ф. 3, № 230). В першопублікації в тексті віршів припущено ряд літерних помилок, до того ж всі вірші надруковані як один твір, без поділу на строфи. Ці помилки були виправлені у книзі М. С. Возняка «З життя і творчості Івана Франка» (К., 1955, с. 195-196), але пропущений у першопублікації текст не надрукований і тут. Строфа була виявлена О. Кисельовим у 1963 р. під час готування текстів до IV тому «Літературної спадщини» Івана Франка.

Вірші написані олівцем на обкладинках Мойсеєвого П’ятикнижжя в тюрмі під час третього арешту Франка у вересні 1889 р. Вони не поділені на рядки, лише після кожного останнього рядка закінченої строфи поставлена цифра III, а поряд з нею двозначне чи тризначне арабське число. Ці цифри намагався пояснити М. Возняк, який вказував, що вони, очевидно, стосуються використаної літератури, але невідомо, якої саме. Це питання лишилося нез’ясованим.

Зіставлення цих текстів із «Строфами» збірки «Мій Ізмарагд» дає підстави говорити про їхню тематичну близькість.

Подаються за автографом (ф. 3, № 230).

«Ні, вдуріти доведеться…». Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Вітчизна», 1946, № 5, с. 179-180. Вірш написаний олівцем на обкладинці Мойсеєвого П’ятикнижжя в тюрмі під час третього арешту Франка. Після виходу з тюрми поет готував ці рядки до друку, значно розширивши їх. В чистовому автографі значиться 29 сторінок, з яких збереглася лише остання, що починається рядком: «Час, простір, замки могильні…» і кінчається: «В казці, в казці nota bene!». У томі 13 (с. 411-412) цей уривок, тотожний з першодруком всього вірша, помилково надрукований як окремий незакінчений твір.

Подається за автографом (ф. 3, № 230).

«Цар на ловах заблудився…». [Притча]. Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Вітчизна», 1946, № 5, с. 180-182, як продовження вірша «Ні, вдуріти доведеться…». В другій публікації (М. С. Возняк. З життя і творчості Івана Франка) він відділений від попереднього тексту зірочками.

За змістом і спрямованістю твір «Цар на ловах заблудився…» близький до притч, вміщених у збірці «Мій Ізмарагд». Серед них є кілька притч, в яких поет показує царя в оточенні простих людей, розкриваючи його безпорадність у складних життєвих ситуаціях і духовне убожество.

Подається за автографом (ф. 3, № 230).

1890

Подорож на місяць. Вперше надруковано у журн. «Дзвінок», 1890, № 22, с. 173-174, з передмовою «Ще про чоловіка у місяці» за підписом Гаврило Кремінь. Це був своєрідний відгук поета на вірш Данила Млаки «Чоловік у місяці», вміщений у журн. «Дзвінок» (1890, № 21).

Наводимо Франкову передмову «Ще про чоловіка у місяці» повністю:

Слідуюче оповідання п. Гаврила Кременя дістали ми і друкуємо враз із ось яким листом:

«Шановний пане редакторе!

Читаємо ми не віднині Ваш «Дзвінок». Гарний він, нівроку. Та вже що як що нам подобалося в нім, а найбільш оті гарні пісеньки про «Козака когута-курку» та про «Чоловіка у місяці». А чому вони нам так сподобалися? - спитаєте. Тому, скажемо Вам, що під ними ми побачили підпис нашого дорогого сусіда Данила Млаки. Адже се він написав, правда, пане редакторе? Ми зараз пізнали, що то він, хоч сам він ані руш не хотів до того признатися. «Де мені до писання! - говорить він.- То, певно, хтось інший, наслухавшися моїх оповідань та похопивши щось п’яте через десяте, ще й під моє ім’я підшився. Але я, скари ж то мя господи, нічого до «Дзвінка» не писав». Ну, та ми, пане редакторе, шануючи день святий, сонце праведне і Вас, яко чесних, таки не віримо йому. Де ж би хто в світі поважався підшиватися під нашого Данила Млаку? І де би другий зумів так гарно оповідати, як він! Ви, пане редакторе, може, не знаєте його з лиця, може, не чули його оповідань? Шкода! Такого оповідача нема в цілім нашім окрузі. Ось тим-то ми так дуже врадувалися і гордості набралися, побачивши, що наша слава аж до «Дзвінка» доперла і там так голосно забряжчала. І нехай собі наш Млака говорить, що хоче, ми не дамо її собі відобрати, ми не відречемося свого сусіда навіть друкованого. А по чім ми допевно дізналися, що то власне він пише? А власне по «Чоловіці у місяці». Оскільки знаємо, ніхто в нашім окрузі, а може, і в цілім нашім краю, не був на місяці і не може так документно знати про того чоловіка, лиш тільки наш Данило Млака. Про сю свою подорож він сам не раз оповідав нам при чарці та при веселій кумпанії. Я навіть раз списав собі то його оповідання і посилаю Вам його, може, надрукуєте також у «Дзвінку». Ми не раз залюбки слухали його, то, може, й у «Дзвінку» прочитають його радо. А головно, хотів би я, щоби наша слава не пропадала, а на весь край ширшала, щоби весь мир хрещений знав, що і у нас світ дошками не забитий і що ми маємо своїх людей, котрими певно перед усім світом можемо повеличатися. В ласці божій оставайтесь, пане редакторе!

Писав у славнім селі Товстохлопах

Гаврило Кремінь».

Подається за першодруком.

Данило Млака - псевдонім буковинського композитора і письменника Сидора Воробкевича (1836-1903).

«Дзвінок» - ілюстрований журнал для дітей і молоді ліберально-буржуазного напряму, виходив у Львові (1890-1914).

1891

Болячка. Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1891, № 3, с. 48, без підпису. Авторство Франка зазначене в річному покажчику змісту журналу.

Зберігся автограф (ф. 3, № 232, с. 149) останніх років життя поета, в якому Франко зробив незначні стилістичні виправлення.

Подається за автографом.

Чи кацап, чи народовець… - Тут Франко має на увазі представників партій «москвофілів» і «народовців».

Киця. Вперше надруковано в журн. «Дзвінок», 1891, № 8, с. 68, під псевдонімом Мирон.

Подається за першодруком.

1892

Цар-бог. Вперше надруковано М. Возняком у кн.: «Іван Франко», 1926, с. 244. Збереглися два автографи - 1892 р. (ф. 3, № 319, с. 25) та останніх років життя (ф. 3, № 232, с. 151).

В останньому автографі Франко зробив правку. Зокрема передостанній рядок вірша

Сли швидко їх царя не навчимо…

в остаточному варіанті виправлено на:

Як швидко їх царя не навчимо…

Подається за автографом (ф. 3, № 232, с. 151).

1893

Лисиця-сповідниця. Лірницька пісня на нуту «Сирітки». Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Культура», 1925, № 4, с. 2-6. Зберігся автограф 1893 р. (ф. 3, № 234, с. 15-24), в який в останні роки життя поет вніс незначні поправки і викреслив шість строф (54 рядки), що двічі повторювались у тексті. Викреслено після рядка «В зубах отих моїх смерть нагла і люта» до рядка: «Запищав когутик: «Ой, лисичко люба!». У слові лисичка послідовно виправлено малу літеру на велику. В тексті замінені окремі слова: покаєсь на покається, встидно на стидно, та й давай мя на та й ну мене тощо.

Тема цього вірша використана автором у десятій пісні поеми «Лис Микита», де вона значно розвинута і оригінально опрацьована.

Подається за автографом.

1894

Медвідь. Вперше надруковано в журн. «Дзвінок», 1894, с. 128-129, під заголовком «Медведева пригода». Зберігся автограф (ф. 3, № 266, с. 1-2), в якому кожна строфа пронумерована - 1-11. Перші сім строф перекреслені синім олівцем. Текст підписаний Франком - І. Ф. Невідомо ким поставлена дата «5/8 94». На цій підставі вірш умовно датується 1894 р.

Подається за автографом.

Лисова пригода. Вперше надруковано в журн. «Дзвінок», 1894, № 8, с. 173-176.

Подається за першодруком.

1895

Три долі. Вперше надруковано М. Возняком у журн. «Культура», 1925, № 2, с. 10 - 11. Збереглися два автографи - 1895 р. (ф. 3, № 203, с. 53-55) та останніх років життя поета (ф. 3, № 232, с. 153-155). Переписуючи твір, поет дав йому заголовок «Три долі», дописав останні два рядки, відсутні у першому автографі.

Подається за автографом (ф. 3, № 232).

1898

«Неначе ви́гнанець з чужини…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 303.

Подається за автографом (ф. 3, № 278).

НЕЗАКІНЧЕНІ ТВОРИ

Історія мідяного крейцара. Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 49-51. Деякі мотиви цього твору Франко розвинув у драматичному етюді «Послідній крайцар».

Зберігся автограф (ф. 3, № 216, с. 33) та два уривки вірша (ф. 3, № 216, с. 34; № 214, с. 117). Ці уривки мають значні розходження порівняно з основним текстом. Наводимо їх повністю.

Автограф № 216, с. 34:

I

Один лиш приятель у мене остався,

Що ворогам моїм на зраду не дався.

В самотній хатині нічною добою

Сиджу я, чоло підоперши рукою,-

Бог зна, куди думка понура летить,-

Лиш він, мій єдиний, так тихо лежить,

Так сумирно ту ж коло мене,- глядить

Так ясно, спокійно у очі мені,

Що сум мимоволі, мов хмара, щезає

І груди «його» супокій наповняє,-

Я сиджу, немов у чарівному сні.

У серці пливуть-напливають забуті

Чуття молодії, недолею скуті,

І світлії думи, гарячі слова,-

Кров грає у жилах, кружить голова,

І мова сердечна з уст насилу рветься,-

Та що ж, на ту мову ніхто не озветься.

Нікому вона не потрібна,- ба, ні,-

Ще кождий на сміх рад підняти її.

Лиш він, мій приятель єдиний, мене

Все слуха,- ніколи на сміх не здійме,-

Він поглядом своїм у поривах болю

Притишує плач мій. Нічною добою,

Коли мете вітер валом сніговим,

Саміський не раз в хаті довго я стою

І дивлюсь на нього, балакаю з ним.

Давніше я вірив (так світ повідає),

Що в нього ні серця, ні мови немає,

Що людськості в нім би ніхто не добравсь,

Що він - простий мідяний крейцар, і аус!

Но швидко я думку покинув такую,

І, досвідом навчений, так я міркую,

Що більше ще серця у крейцарі тім,

Як он в багачі й лібералі якім.

І мова є в нього, хто слухати вміє,

Хто зна, чи не більше від нього навчиться,

Як не від одного, що мудрим славиться,

З книг черпає мудрість і з книг тож дуріє.

І людськості більше в тім крейцарі, певно,

Як в моїх приятелях щирих, ретельних,

Що в щастю хвалилися мнов, а тепер

Забули за мене, немов я помер,-

Що ось ще недавно з жаром обіцяли

На діло народне всі сили нести,

А нині спокійно сіпаками стали

І, плюнувши правді у очі, зачали

Крізь сльози народні - до грошей плисти!

II

Такі ми думки в голові ся снували;

Приятель мій наче думки ті вгадав

І лагідним словом мене запитав:

«Про «них» ти гадаєш? Про тих, що відпали?

Не думай о них! Таж не варта виправи

Мізерна їх шкіра! А діло на них

Не стане! До бою не треба хромих!

Ось радше послухай, що я ти розкажу,-

Який початок мій, який був мій вік.

Чень повістев своєв твій смуток розважу;

Хоть сумна се повість, та все-таки лік.

На світ мя добуто з глибокої ями

Давно вже, багато буде тому літ,-

Давніше нічого не міг я затямить,

Лиш тямлю, як вперве побачив я світ

Огонь, у котрім розтопилась руда,

Була моя перша колиска. Із грани

Я виплив горющим потоком туда,

Де перла мя сила жарка, молода,

Де ждала мя форма-кайдани!

Я з клекотом буйним у форму поплив,

Та форми не міг я ніяк розсадити,-

Ось в кліті холодній ся я опинив,

Щоб тут з мого жару остити.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Автограф № 214, с. 117:

Історія мідяного крейцара

І

Вже північ близька. Вулиці поснули,

Окриті пітьми чорним рантухом;

Не гомонять від криків людських мури,

Від грохоту карет. Глибоким сном

Дрімає місто. Мов в багно втонули

Всі ті, що нині ще за дня ройом

Веселим ся снували перед мною.

Тепер я сам - з пекучою журбою.

Ще хвилька тому - я лежав у сні

І бачив все… О будь проклята днина.

Коли життя забаглося мені,

Такого, щоб за хвилею хвилина

Плила розкішно, наче світляні

Пречисті хвилі.. І, немов дитина,

Я туй сягнув по привид, а не знаю,

Що світло - се огонь! І ось де-м став.

Умовно датується 1879 р.

Подається за автографом (ф. 3, № 216, с. 33).

ДОДАТКИ

РАННІ НЕДРУКОВАНІ ВІРШІ (1874)

Епіграмати і ксенії. Друкуються вперше за автографом - листом І. Франка до редакції журналу «Друг» від 6 травня 1874 р. (ф. 3, № 1058). У згаданому листі поет надіслав до редакції журналу такі вірші: «Епіграмати і ксенії», «Пісні народнії», «Думка», «Моя пісня», «Згадка старини», «Прометей» (уривок перекладу з Гете), «Дармо», «Пісня під Вишгородом» (уривок перекладу із «Краледворського рукопису») та «Путь життя». З надісланих віршів редакція журналу надрукувала 1874 р. лише два: «Пісні народнії» та «Моя пісня».

Дармо. (Газеля), Думка, Путь життя. Друкується вперше за автографом (ф. 3, № 1058).

Пісня сироти. Друкується вперше за автографом - листом І. Франка до журналу «Друг» від 13 травня 1874 р. (ф. 3, № 1059).

У листі поет надіслав до редакції журналу «Друг» чотири вірші: «Могила», «Пісня сироти», «Ранок» та «Дві дороги». Тут же були написані рукою Франка і три вірші шкільних товаришів поета. З віршів Франка надрукований лише один - «Могила» - у значно скороченому вигляді («Друг», 1875, № 2, с. 270-271).

Живі і мертві. Друкується вперше за автографом-листом І. Франка до журналу «Друг» від 5 листопада 1874 р. (ф. 3, № 1062). В листі поет надіслав до редакції журналу «Друг» чотири сонети: «Живі і мертві», «Дві дороги» («Вовіки до заслуги дві ведуть дороги»), «Пелікан» та «Наш образ», а також два переклади: «Із книги пісень» Гейне і «Спів хору із «Антігони». З них редакція надрукувала 1875 р. два сонети: «Дві дороги» та «Наш образ».

Пелікан. Друкується вперше за автографом (ф. 3, № 1062).

УРИВКИ

«Судді тебе й закони зап’ятнали…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 406-407. Зберігся автограф (ф. 3, № 216, с. 46), що обривається незакінченим реченням. Крім того, в тексті викреслені 13-15, 20-23-й рядки. Їх можна прочитати так:

А тим часом, щоб трохи заглушити

Грижу та муку, ти немовби п’яний,

В розпуку кинувсь… (13-15-й рядки)

І потонув ти у багні поганім.

І в серці своїм заглушив ти

Докори й споминки,

Згадки… (20-23-й рядки).

Умовно датується 1878-1879 рр. на тій підставі, що уривок міститься серед віршів, датованих 1878-1879 рр.

Подається за автографом.

«Вечір! Вечір! Сонце сіло…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 407.

Зберігся автограф уривка (ф. 3, № 214, с. 118), в якому викреслені 11 і 20-й рядки. Прочитати їх не можна. Умовно датується 1879 р.

Подається за автографом.

«Враз з ним панотчики прийдуть…». Вперше надруковано у кн.: «Літературна спадщина. Т. 1. Іван Франко», с. 24-25.

Рукописна збірка, куди входить уривок, містила в собі 42 вірші, які поет готував до друку протягом 1880 р. В кінці збірки рукою Франка була поставлена дата «22-23.IX 1880 р.». З невідомих причин ця збірка не побачила світу. Лише 13 віршів із неї увійшли до першого видання збірки «З вершин і низин» (1887), один вірш - «Вни плакали фальшивими сльозами», в дещо відмінній редакції і без четвертої строфи, побачив світ у другому виданні збірки «З вершин і низин» (1893), у циклі «Думи пролетарія».

Інші поезії вперше були опубліковані у кн.: Твори, т. 13. Уривки ряду віршів були вперше надруковані у кн.: «Літературна спадщина. Т. 1. Іван Франко», с. 24-25.

Подається за автографом (ф. 3, № 231, с. 3).

«Людей благословляючи…». Вперше надруковано у кн.: «Літературна спадщина. Т. 1. Іван Франко», с. 24.

Подається за автографом (ф. 3, № 231, с. 3).

«О грішна душенько, отсе…». Вперше надруковано у кн.: «Літературна спадщина. Т. 1. Іван Франко», с. 25.

Подається за автографом (ф. 3, № 231, с. 3-4)

Die galizische Grundentlastung. Оповідання бувшого громадського пленіпотента. Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 2, 1950, с. 405-406.

Зберігся автограф (ф. 3, № 224, с. 432-433), що є частиною автографа циклу «Галицькі образки», які поет переписав на початку 1880-х років, готуючи їх до друку.

Четверта строфа автографа, що йшла після рядка «Стать наказується вам…», і додатковий п’ятий рядок викреслені автором. Наводимо їх:

То значить з пленіпотентами

Має статися і війт.

Як не стануть, то з процентами

Пану кошти всі сплатіть,

Толоки ні лісу й крихточки…

Після одинадцятої строфи викреслений ще один рядок, однак прочитати його не можна. Умовно датується 1881 р. на тій підставі, що уривок міститься серед творів, датованих цим роком.

Подається за автографом.

«Голосний дзвінок скликає…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 3, с. 465-467. Тут же вміщене й оповідання «Задля празника», що поклало початок опрацювання Франком цієї теми.

Умовно датується 1881 р. на тій підставі, що уривок вміщений серед віршів і перекладів, датованих цим роком. Подається за автографом (ф. 3, № 211, с. 80).

Зберігся ще один уривок вірша на цю ж тему - «Властивець фабрики велів…», який ідейним і художнім рівнем поступається першому. Наводимо його повністю за тим же автографом (ф. 3, № 211, с. 80).

Властивець фабрики велів

Скликати всіх робітників.

Задзвякав дзвін,- на клик його

Їх триста як один прийшло

З майстерень темних, порошних,-

А «пан» ось що сказав до них:

«Ви знаєте, в недовгий час

Опікун і отець всіх нас,

Цар найясніший, загостить

І край наш буде об’їздить.

Тож я, що-м все робив, що міг,

Для закладу й для вас усіх,

Тепер сю ласку виєднав,

Що, як буде цар проїжджав

Попри Дрогобич, зволить сам

В сей заклад загостить ід нам.

Вважайте, що за честь для нас.

Тож треба всім нам, поки час,

Приладитись, щоб гідно стать

Перед цісарський маєстат.

Сукна постав уже готов

На штири сотні хоругов,

Щоби з дахів, улиць, воріт

Цареві повівав привіт.

Кравець сей час сюди прийде,

Сукно на кусники потне,

А ваші вже жінки, доньки

Пошиють ті хоруговки.

Ну, звісно, ніщо й говорить,

Щоб за шиття ще їм платить,-

Се ж не для мене - для царя,

То й вам щось посвятити тра.

А браму, де ме цар входить,

З самого воску тра зробить,

Щоб гість високий ся дивив

І працю нашу похвалив.

Подвір’я висипте піском

І замаїть яличником,-

Но щоби ви ся ділом тим

Не відривали від машин,

То звільна си, заздалегідь,

Щовечір по дзвінку робіть.

А щоб і вам самим також

Пред очі царські стати мож

Пристійно якось, не в таких

Подертих шматах роп’яних,

То поробить казав вам я

Із воскового полотна

Однакові убори всім

Недорогі, по ринських сім,-

То вам будуть на десять рат

Щотижня з плати відтягать…

«Пантруйся, сину, тих людей, що слово…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 408.

Умовно датується 1882 р. на тій підставі, що автограф уривка написаний тим же чорнилом і в тому ж зошиті, що і вірші, датовані цим роком.

Подається за автографом (ф. 3, № 214, с. 77, з кінця зошита).

«Воле моя золотая…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 409. Умовно датується 1880 р. на тій підставі, що у підготовленій Франком до друку збірці поезій уривок міститься серед віршів, датованих цим роком.

Подається за автографом (ф. 3, № 231, с. 5).

«Молотять день і ніч - не жито…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 409-411.

Умовно датується кінцем 1880-х років за характерними ознаками паперу й почерку.

Подається за автографом (ф. 3, № 273, с. 1-3).

Епіктет (бл. 50 - бл. 138) - античний філософ. Філософія Епіктета відбивала пасивний протест пригноблених мас проти рабовласницького суспільного ладу. Вчення Епіктета мало значний вплив на догматику раннього християнства.

«Був вечір, ми в казні вже спати лягли…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 412-414. Автограф являє собою два листочки дуже потертого паперу, на трьох сторінках якого олівцем написаний текст уривка. Окремі рядки повністю прочитати не можна, в зв’язку з цим подекуди у квадратових дужках зроблено доповнення непрочитаних частин слів. Датується 6 IX 1889 р., роком третього арешту поета.

Подається за автографом (ф. 3, № 234, с. 1-3).

«Тяжкою зморою лежить на мні…». Вперше надруковано у кн.: Твори, т. 13, с. 414-415. Умовно датується кінцем 80-х років за характерними ознаками паперу й почерку.

Подається за автографом (ф. 3, № 315, с. 1).

ПОЯСНЕННЯ СЛІВ

Абстине́ція - стриманість від чого-небудь

Агі́й - вигук обурення, незадоволення

Адіть - дивіться

Аморе́ти - амури

Андро́ни - теревені, нісенітниці

Атента́ти - люди, що вчинили на когось замах

А́ус - кінець

Ая́ - так, авжеж, аякже

Бе́здень - безодня

Бештефра́нти - вигадки

Біци́кл - велосипед

Блю́хнути - ринути

Боло́нь (оболонь) - лука, пастівник

Бо́мблі - міхурці

Борни́дити - місити сніг, бродячи в ньому

Ботю́к - стовбур дерева, що розпилюється на дошки

Ва́ра - зась, не можна

Вере́та зрібна - рядно

Вижина́ - висота

Відпору́чник - уповноважений, представник

Ві́сьта - наліво

Внер - поринув

Вскісь і всклесь - навкоси і впоперек

Встачитися - дотриматися слова

Вча́сний - ранній, передчасний

Га́лех - уніатський піп

Га́чі - штани

Ге́зде - осьде, тут

Глий - вогка глина

Гли́піти - визирати, виглядати

Гліг - глід

Гнеть - вмить, негайно

Голобри́ш - голодранець

Горбо́тка - широкий шматок матерії, який одягають жінки замість спідниці

Грага́р - сволок

Гранати́р - гренадер

Гре́гіт - кам’янисте поле

Гри́дниця - челядна (приміщення для слуг, челяді)

Гро́жно - гроно (винограду)

Грунь, гру́ник - хребет гори, пасмо гір

Гу́би - гриби

Гук - багато, не гук - небагато, мало

Гу́ня - верхній одяг з сукна, різновид свити

Дара́ба - сплава, пліт

Да́чка - данина, податок

Дебе́рка (дебра) - невелике провалля

Дена́р - давня римська срібна монета

Дісто́дь-то - мов, мовляв, нібито так

Дик - дикий кабан, вепр

Дили́на - груба дошка, балка, брус

Дилькота́ти - дрижати, тремтіти

Ди́мати - піддувати вогонь ковальським міхом

Драбу́га - ледащо

Дралюва́ти - бігти

Дру́хнути - упасти

Ду́ндер - грім

Дури́ця - отруйний бур’ян, дурман

Дуфа́ти - надіятися, покладатися на когось або щось

Ермі́т - пустельник

Жас - жах; жа́сно - страшно

Жур - юшка з вівсяного борошна

Заборо́ло - стіна фортеці, бруствер у фортечному мурі

Загла́да - зруйнування, знищення

Загута́тися - забаритися, загавитися

Занести́ся - підкріпитися

Зарі́нок - рівне місце біля ріки, поросле травою, де літом у неділю збирається сільська молодь

Засту́пець - представник громади

Зато́ка - сковзьке місце на дорозі, де заточуються сани

Зацмо́ркнути - зашморгнути

Зашрібува́ти - закрутити

Зва́рич - робітник солеварні

Звере́чи - скидати, поскидати

Зво́ри - гірські западини, яри, провалля

Зга́нути - згадати, збагнути

Зги́рити - загубити, знищити

Зісну́тися - прокинутися, отямитись

Зма́за - пляма

Змарга́ний - змучений, замордований

Змо́ра - за народним віруванням, мара, що вночі давить сонце; примара, кошмар

Змрік - сутінок, присмерк

Зо́чити - побачити

Зрезигнува́ти - тут: відступити

Каза́льниця - підвищене місце в церкві, звідки піп виголошує проповідь, амвон

Ка́ня - птах з родини яструбових

Ка́рта - лист від офіційної установи

Ка́ртка - листок (у книжці)

Кату́ша - катування, мука

Керкерма́йстер - начальник в’язниці

Киче́ра - лісиста гора з голою вершиною

Клеме́зити - ліпити докупи

Клі́нне - стояти на колінах

Клю́ка - викрут, хитрість

Ключ - велика земельна власність, що обіймає багато сіл, кріпосницьких маєтків

Курсо́рія - обіжник, циркуляр

Кля́вза - шлюзи

Кльоци - колода, бруси

Кобе́ля - кошик із рогозу

Ко́вбиця - колода, на якій рубають дрова

Ко́вбки - невеликі колоди

Коли́ба - гірська хатина, городжена або збита із дощок, переважно для чабанів

Колюмна́да - колонада

Комі́рниця (комірник) - людина, що живе в комірнім (в найманій хаті)

Комаса́ція - землевпорядження, з’єднання кількох ділянок в одну

Коморува́ти - жити в комірнім

Компа́нія - рота

Кона́р - груба гілка

Консекве́нтний - послідовний

Коре́ць - металевий або дерев’яний кухоль чи ківш із держаком

Кочува́ти (дарабу) - проводити, вести

Кра́сий - строкатий, барвистий, цяткований

Крем - конче, обов’язково

Кретови́на - земля, яку видає кріт з нори на поверхню

Крилоша́нин (клирошанин) - чин уніатського духовенства

Криса́к, криса́ня - капелюх (повстяний) з широкими крисами

Ку́чма - хутряна волохата шапка

Ле́гітний, ле́гіт - весняний легкий вітерець

Ліцитаці́йний - акт продажу з аукціону

Логаза́ - каша з цілих зерен ячменю

Лупана́р - дім розпусти

Лю́фа - дуло

Лядо́к - вика, горошок

Маркі́тний - невеселий, пригноблений, зажурений

Ма́рсом поглядіти - глянути зле, войовничо

Моца́р - дужа людина

Му́шля - черепашка

Небезпе́чно - напевно

Наду́рх - наскрізь

Налі́г - звичка

Нам’є́тно - пристрасно

Намі́рити - націлитися

Неконте́нтий - незадоволений

Нім - поки

Ні цень - ні пари з уст

Ні чич - не сказати нічого

Новіція́т - послушництво

Нора́ - джерело

Ну́та - нота, мелодія

Оба́ва - побоювання, острах

Оба́лювати - валити

Обарі́нок - бублик

Обла́з - гола скеля

Обрі́длий - рідко зарослий

Огнища́нин - хазяїн

Оде́ - ось тут

Оконе́чно - остаточно

Опо́ка - тверда легка гірська порода

Опо́на - заслона, завіса

Опусти́ти - залишити, покинути

Оска́рд - кирка

Отхла́нь - безодня

Офе́рта - умови, на яких сторони готові укласти договір

Паді́л - долина

Параста́с - церковна відправа

Під - горище

Плай - гірська стежка

Пленіпоте́нти - виборні від сільської громади, які мали уповноваження вести громадські процеси, заступати громаду перед владою і паном

Побо́ї - дерев’яна покрівля

Повінува́ти - дати придане (віно)

Повни́ти - виконувати

Подви́гатись - підірватися

Подіга́ч - зношений верхній одяг

Поли́ка - знак, слід; без поли́ки - без знаку

Пома́на - мана, мара

Поме́т - зжатий, але не пов’язаний хліб

Поса́да - підмурок, фундамент

Посвя́чення - самопожертва

Посе́сія - оренда

Поскроми́ти - приборкати

По́спів - посполу, разом

Поче́сне - почастування

Пра́са - прасування

Прем - конче, обов’язково

Приста́йство - пристати у прийми

Пре́ці, пре́цінь - адже, а все ж, усе-таки

Приректи́, приріка́ти - обіцяти, пообіцяти

Приси́лити - прив’язати, причепити

Прислів’я - пригода

Пропіна́ція - державна монополія на горілку

Прохи́рство - лукавство, хитрість

Прут - вузенька ділянка землі

Публі́ка - ганьба, сором, осуд

Пу́кнути - тріснути, лопнути

Ра́нтух - у заміжніх жінок білий завій на голові

Ра́та - термін сплати, частина сплати (податку)

Ревере́нда - попівська ряса

Резигна́ція - відречення, відступ

Реку́рс - апеляція до вищої інстанції

Ржо́ндца - управитель поміщицької садиби

Ри́нський - колишня австрійська монета

Риска́ль - заступ

Рі́ще - хмиз

Розва́га - розсудливість

Розважа́ти - роздумувати

Розка́з - наказ

Рустика́льний - селянський, мужичий

Самотрі́ск - пастка, сильце

Сара́ка - сердега, бідолага

Сві́рні - кайдани

Сеге́льба - містина, на якій викорчуваний і випалений ліс

Сигнату́рка - дзвінок, в який дзвонять у церкві під час відправи

Сикомо́ра - фігове дерево

Сіпа́цтво - адміністративні причіпки

Скиндя́чка - стрічка, що прикрашає голову дівчини

Сквар - велика спека

Ски́тник - монах, що живе у скиті

Скобота́ти - лоскотати

Скуде́льний - глиняний, крихкий

Слебізува́ти - читати по складах

Слямаза́рність - недбальство, лінощі

Смок - казковий дракон, змій

Сокоти́тися - стерегтися, остерігатися

Сопу́х - випари, сморід; удушливий запах нафтового газу

Спиже́вий - бронзовий, мідний

Спосі́бність - нагода

Спропудити - марно провести час, змарнувати

Сте́клий - скажений

Стемпльо́ваний - оббитий, штампований

Стоко́вий - східний (вітер)

Стрілки́й - бистрий (як стріла), швидкий

Стріп - покрівля

Сту́ла - епітрахіль, частина одягу уніатського священика

Сух, на су́сі - на сухому

Схаб; на схаб спра́жити - знищити дощенту

Тако́й - так

Тала́нт - давня грецька золота монета

Тамува́тий - придуркуватий

Тарапа́ти - клопоти, неспокій

Тельмо́м - швидко, миттю

Терміпа́тор - учень, що вчиться ремесла

Ти́вон - прикажчик, доглядач

Тли́ти - роз’їдати

Тлум - натовп, юрба

Тока́нити - нудити світом

Торба́н - музичний інструмент, подібний до бандури

Торопи́ти - непокоїти, мучити

Трам - стовбур, пень, колода

Тре́ба - плата за церковну відправу на замовлення віруючих

Трі́нкельд - невеличка грошова нагорода за послугу («на чай»)

Трумна́ - труна, домовина

Трупи́ця - чаклунка, відьма

Туй - тут, зараз

Тума́н - про людину: дурень; тума́н вісімна́дцятий - останній дурень

Ту́ча - злива

Угурни́й - непривітний, грубий, сварливий, впертий

Уже́вка - налигач, гужівка

Уло́мний - кволий, каліка

Улудний - звабливий, спокусливий

Упомина́ти - нагадувати, наказувати, умовляти

Фа́йка - люлька

Фа́ля - хвиля

Фа́ма - чутка, поголоска, слава

Фа́сочка - невеличкий дерев’яний посуд у формі діжечки

Ферляду́нок - виклик до суду

Фри́бра - лихоманка

Хаба́з, хабу́з - високий бур’ян

Хитвані́ти - хиріти, хорувати

Хлань - безодня, прірва

Хова́ти - виховувати

Холо́шні - штани

Хо́пта - бур’ян

Хо́сен - користь, зиск

Хустя́та шалі́нові - великі вовняні хустки

Фе́стин - свято, святкова демонстрація

Целіба́т - заборона католицьким священикам одружуватись

Цент - дрібна монета в колишній Австрії

Цес - цей

Цирку́л - округа, колишня адміністративна одиниця в Австрії і Східній Галичині, складалася з кількох повітів

Цомо́ги - сили

Цю́па, цю́пка - тісна кімната, тюремна камера

Цюпа́сом - етапом

Цю́ра - панський прислужник

Ця́та - краплина

Цува́кс - в австрійському військовому і арештантському жаргоні - новак, поява нової особи в гурті

Чень - може, мабуть

Черірча́тий - розлогий

Че́рес - широкий ремінний пояс

Чу́вати - назирати, берегти

Шайни́й - сильний, божевільний

Шарва́рок - обов’язкова громадська робота (лагодження шляхів, мостів тощо)

Шару́га - буря, заметіль

Шафа́рка - ключниця

Шваб - глумлива народна назва німця

Ше́львах - вартовий

Шиф[а] - корабель, пароплав

Шляба́нт - шлагбаум

Шпи́хлір - громадська комора для зерна та іншою збіжжя, гамазей

Шпу́ги - вузькі залізні прути для обковки скринь

Штуде́рний - хитромудрий

Штуде́рник - спекулянт

Шу́вар - лепеха, татарське зілля

Яло́ся - слід би, треба б

Яски́ня - печера

Яспе́да - зла жінка, баба-яга

_____________

Франко І. Я.

ПОЕЗІЇ, ЩО НЕ ВВІЙШЛИ ДО ЗБІРОК

(1875-1898)

збірка поезій

045

Друкований текст для вичитування взято з:

Іван Франко. Зібрання творів у п’ятидесяти томах.

т. 2. Поезія. Київ, «Наукова думка», 1976.

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Більшість електронних текстів взято з сайту https://www.i-franko.name/

© Остаточне вичитування, форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2020

© Електронна бібліотека

класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2020

¹ - Другий том 50-ти томного видання творів Івана Франка ми розбили на чотири частини. Це зроблено для зручності завантаження книги. Прим. «Відкрита книга».

² - О зле і добре, що в серці вас ношу я,

Яких я прагну, а дістать боюся!

Щастям твоїм є біль, а смертю - насолода;

Коли ти не любов, яке ж ім’я твоє?

Якщо ти добре, то чому я стільки зношу?

Коли ти зле, чому кохає тебе моє серце?

Розкішний біль і болісні розкоші! -

Коли ти не любов, яке ж ім’я твоє?

Чому я безперервно неспокійний,

Не маю спокою - не ведучи війни?

Хочу чужого серця - й ненавиджу своє?

Хотів би світ обнять безсилими руками,

Підношусь в небо, мертвий на землі;

Коли ти не любов, яке ж ім’я твоє? (польськ.).- Ред.

³ - Діалектизм (Нагуєвичі) - ані слова, ані пари з уст.

⁴ - В другий день Зелених свят, у понеділок, празник святого духа, а в Дрогобичі того дня ярмарок.

⁵ - Діалектизм (Нагуєвичі), замість «мовить».

⁶ - Ми любимо русинів,

Їхні звичаї прадавні,

Плем’я руське, що любить

Своїх панів, свою віру,

І цю мову слуг наших,

І лакеїв, і хлопів,

І цю дітвору їхню голу,

І покірних їхніх попів,

І ці пісні їх тужливі,

І їхній танець жвавий,

Люд цей сильний, відважний,

Люд такий тихий, робочий,

Його грубі свитки,

І хліб черствий та здоровий,

Його хати злиденні,

Його корови та коні,

Його працю на лані

Польського минулого синів

І лицарів свободи -

Ми любимо русинів!

А за нашу цю любов

Ми жадаєм одного:

Хай ніхто, крім нас, не сміє

Що-небудь робити для нього!

Хай ніхто не сміє сіяти розбрат

Між двором і хатою

Чи осотом засівати

Ниву згоди багату.

Але хто хотів би для Русі

Нашу зменшить свободу

І розірвати одвічну

Наших інтересів спільність,

Сіяти в цих серцях доброчесних

Бур’ян, званий освітою,

І запалювати їх школою,

І сварити двори з хатою,

Творити літературу

І видавати газети,

Поміж нами і ним

Посередником бути,

Той - москаль і схизматик,

Гайдамацькая кара.

Супостат і відступник,

Зрадник краю, мій пане! (польськ.).- Ред.

⁷ - Отець (польськ.).- Ред.

⁸ - Дзвони проти соціалістів! (польськ.).- Ред.

⁹ - Хочеш не хочеш (лат.).- Ред.

¹⁰ - До уваги (лат.).- Ред.

¹¹ - Нехай буде! (лат.).- Ред.

¹² - ДО ЮЗІ Д[ЗВОНКОВСЬКОЇ]

Рік Новий! Своєї форми правда світ не змінить,

Але для нас він - спільний символ згадки,

І я тобі пригадуюсь скорботний,

Хоч і зневажений тобою, та кохаючий.

Минулого я не згадаю, воно було хвилиною;

Хоча й з підтятими крильми, лечу лише в майбутнє.

Тобі ж бажаю - хай любов в твоєму серці збудиться!

І не любов абстрактна до загалу,

А та, що в жилах будить кров, красить лице,

Що сколихує нерви життя, як блискавка,

Що то в безодню жбурляє нас, а то підносить на вершини,

Що родить сльози, зітхання і райський захват,

Що, вічно розпалювана, росте дедалі більше -

Так кохаючи, й загал покохаєш палкіше.

Не собі я прагну здобути любов твою,

Хоч за один її промінь я віддав би свою душу,

Хоча сил би мені додавало в цій заметілі життя

Єдине слівце твоє: «Прагни! Не втрачай надії!»

Але я страждаю мовчки. Моїх бажань сплетіння

Лише твого щастя прагнуть, сне мій золотий!

Нехай ніколи думка твоя з діями не буде в розладі,

І нехай для достойнішого запалає твоє серце! (польськ.).- Ред.

¹³ - Хазяйка й фаворита василіянського ігумена о. Клима Сарницького

¹⁴ - Мій батько (нім.).- Ред.

¹⁵ - Тоді лиш будуть (нім.).- Ред.

¹⁶ - Це жарт і ганьба! (нім.).- Ред.

¹⁷ - Майка - дрібненький, дуже кусливий нічний комарик.

¹⁸ - Або здихай, або втікай, а русинів мені не чіпай! (польськ.).- Ред.

¹⁹ - Шляхетних (польськ.).- Ред.

²⁰ - Нема Русі (польськ.).- Ред.

²¹ - Мусить заперечувати (польськ.).- Ред.

²² - Твій сміх мене ранив. Град сріблистих стріл

Цілить в моє серце, як ротний вогонь

У ворога, і плакать я готовий,

Й клясти тебе готовий, мовчазний, нервовий.

Схиляю голову й прискорюю я крок,

Відчуваю себе хворим, лихим і зневаженим,

І, ніби сарна з боком простреленим,

Уникаю твого виду (польськ.).- Ред

²³ - Як павук сам з себе снує срібні нитки

І в майстерне мереживо укладає їхнє сплетіння,

Так серце моє цей вірш виплело з журби,

З того, чим страждаю таємно, чим живу, що почуваю.

Я не хочу бути павуком, своїх мрій плетінням

Не хочу ловити твоїх почуттів і твого погляду;

Нас розлучив вал життя, отже, нехай ці мрії,

Закляті в слова, живуть, з хворим серцем гинуть.

Так черепашка, коли в її нутрі гострий камінець

Закривають, в своє тільце втискає вістря, що ранить,

Найкращі свої соки навколо нього сочить,

Аж поки не загине, та з неї перла на твоїй шиї світять. (польськ.).- Ред.

²⁴ - Галицьке вивласнення грунтів (нім.).- Ред.

²⁵ - Далі посилання на твори І. Франка подаватимуться за цим виданням із зазначенням тому і сторінки.

²⁶ - Форпост християнства (польськ.).- Ред.