Грабовський П. А.

З ЧУЖОГО ПОЛЯ

Збірка

ПЕРЕДМОВА

Подаю на перший раз переклади з оцих поетів іносторонніх, а саме: британських - Байрона, Гуда, Мура, Соуті; італійських - Кардуччі, Філікаї, Леопарді; німецьких - Гейне, Ленау, Уланда; болгарських - Вазова, Ботева, Москова; хорватських - Гарамбашича, Прерадовича; сербського - Змай-Іовановича; словацького - Томашика; чеського - Ганки, кількох московських, в тім числі і українсько-московського - Гребінки і Боровиковського; в додаток - кілька п’єс, без визначення авторів, або мені невідомих, або таких, що для галицько-руської громади становлять «гук пустий». З деяким правом мені може бути кинутий докір за брак провідної думки, що в’язала б у якусь певну цілокупність згромаджені переклади; справді, добір віршів, як і авторів,- чисто випадковий. Нехай дарують мені цю хибу заради обставин, що переважно їй спричинилися; не завжди чоловік вільний у своїй роботі... ох, далеко не завжди,- а часто повинен братись за працю, яка навернулась під руки, щоб зробити хоч дещо. Все ж намагавсь я піднести читачеві такі речі, що мали б і зміст, і літературну цікавість, одкинувши твори менш змістовні; опроче¹ в подаваній оце збірці «З чужого поля» читачі надибають і п’єси всесвітньої вартості, як-от Гудова «Пісня про сорочку».

Павло Граб

З Байрона

I. САУЛ

«Твого чару дивна сила

Збудить мертвого в труні;

Тінь великого Саміла

Молю викликать мені!»

«Встань, пророче, з домовини!» -

Характерниця мовля.

Глянув цар: тії ж години

Розступилася земля.

Увесь хмарою повитий,

У могильнім полотні,

Стояв примрак сумовитий;

Гасли промені ясні.

Нерухомий зір могили,

Очі - ніби ті склянки,

Жовті руки, сухі жили,

Ноги схудлі, мов кістки.

Аж блистіли вони, голі,

Не двигнулися уста;

Все застигло в мертвім чолі...

Аж ось голос доліта.

Над ізляканим Саулом,

Наче буря громова,

Пронеслись підземним гулом

Докірливії слова.

Підогнутий наглим жахом,

Як у грозу дуб міцний,

Пав Саул додолу прахом,

Жереб чуючи страшний.

«Хто зворушив сон мій милий,

З гробу викликав мене?

Тлін я, царю, схолоднілий,-

Твоє будуще земне.

Зійде завтра день блискучий,

Та не вспіє відпочить,

Як твій труп, у мглі гниючий,

Робаки почнуть точить.

Сам ти завтра серед бою,

Врагом зборотий, в журбі,

Меч піднімеш над собою,

Заподієш смерть собі,-

Смерть, що руку простягнула

Над твоїм царським вінком,

А за ним і рід Саула

Буде зметений цілком!»

II

Тхне домовиною сумною

Від молодих солодких мрій...

Все зникло... Що ж передо мною

Встає і зорею ясною

Злинає світлий образ твій?

Все звіяв час; так мук не спине,

Що ось під серцем бережу...

Любов, надія, втіха гине -

Шлях добрий! Що ж пак не скажу:

Прощай і згадко - все най ми́не!

III

Як до самотньої трунини

Мандрівець часом приверта,

Так най оці сумні спомини

Твій милий зір перечита.

Згадаєш через довгі літа,

Про віщо марив твій співець,-

Знай: він давно найшов кінець;

Душа ж його, любов’ю гріта,

Живе, у мову перелита!

IV. З ЖИДІВСЬКИХ МЕЛОДІЙ

1

Вона іде, її краса

Горить, мов зоря серед ночі;

І млу, і світлі небеса

Враз відбивають ясні очі;

Всю тихий блескіт осіня,

Якого шкода в сяйві дня.

Багато б з чарами тими

Чудовній вроді бракувало,

Коли б додати трохи тьми,

Коли б проміння не ставало

До тих живих, принадних рис,

Що дишуть з рамки чорних кіс.

Палає чоло та цвіте,

Усмішка вабить до кохання;

Усе засвідчує про те,

Що мук не зна її зітхання,

Що не ворушить серця дна

Ніяка думонька страмна.

2

Ридала ти: сльоза дрібна

На зір блакитний набігала,

Роса, здавалося, ясна

На землю з неба полягала.

Ти усміхнулася - і враз

Все змерхло перед милим зглядом;

З огнем очей сяйний алмаз

Не міг сперечатися рядом.

Як сонце хмари озаря,

Обливши наскрізь млявим блиском,

Що до́вго в небі не згоря

Під опівнічним пітьми стиском,-

То так усмішка твоя ллє

Проміння в серденько болюче,

Так ясне личенько твоє

Розважить горенько пекуче.

V. З «ЧАЙЛЬД-ГАРОЛЬДА»

1

Прощай, о краю мій! Ти зник;

Тебе блакить займа...

Десь чайка скиглить - журний крик;

Та буря вал здима.

На спочив сонечко сіда;

І нам за ним плисти...

Хай спочива... Після труда

Спочинь, мій краю, й ти!

2

Обіллє знов його краса,

Повітря голубе;

Побачу море, небеса,

Та тільки не тебе!

Без світла замок мій сумний,

Бур’ян мій двір вкрива,

А пес голодний, самотний

В воротах завива.

3

Дитино-чуро! Плачеш ти;

Чого - промов мені:

Злякався реву, темноти

Чи холоду на дні?

Шкода́ - не плач! Даремний страх

На кораблі сьому:

Швидкий мій сокіл, злий на змах,

Та не догнать йому!

4

«Най вітер бішено реве,

Най чорний вал стриба...

Ні, пане Чайльде, серце рве

Невимовна журба:

Матусю-батька кинув я,-

Хто б сльози переміг?

Уся порадонька моя

Вже тільки ти та біг!

5

Перехрестив мене, і все,

Мій батько - ні сльози;

Голубка ж неня... чи знесе?

Тужна за всі рази...»

«Сумуй, дитинонько! Коли б

Я щирості не збув,-

Заворушився б серця глиб

І я б заплакав був!»

6

«Мій слуго певний! Ти затих

Через нудьгу свою;

Боїшся, либонь, хвиль отих,

Чи ворога в бою?»

«Не з полохких я, пане мій,

Ниць чолом не хилюсь...

Та як дружиноньці самій?

За нею все журюсь.

7

В хатині скнітиме одна,

Ряд² із дворцем твоїм...

Спитають діти,- що вона

Про батька скаже їм?»

«Ти правий: тугонька свята;

А я... кого пак жаль

Мені в миру? Душа пуста,

Зо сміхом лину в даль!»

8

Зітхання, сльози - все бридня

У женщини оте,

Любов прямує навмання,

Слід зрадно замете.

Я не боюся більш грози:

Минуле не втіша,

Ні одна тихої сльози

Не викличе душа.

9

До моря давсь; свистять вали,

Бурхочуть байдуже...

По кому ж плакати, коли

Кругом усе чуже?

Мій пес повиє день чи два

Та й помандрує скрізь;

За харч, що трапиться нова,

Мене не пустить й близь.

10

Вперед, кораблю! Не страшне

Плескання вод у млі,

Аби подальш заніс мене

Від рідної землі.

Добраніч, хвилоньки любі;

І вам у тьмі німій,

Провалля, скали; і тобі

Добраніч, краю мій!

VI

Не вихваляйте мені більш

Краси північної британки:

Зачарувала б вас незгірш

Чудовна врода кадіксанки.³

Кіс злото блиском не влива,

В метких очах нема блакиті;

Але їх промінь огріва,-

Не знайдеш зору краще в світі.

Гішпанка, ніби Прометей,

Перехопила вогню з неба;

Стрілками він пашить з очей,

Злетить - разливіше не треба…

А хвиля кучерів... та ви

Сказали б - воронові крильця;

Хоч поклястися - так живі:

Цілують шийку, дишуть кільця…

Британка стужею уллє -

Як личко в неї там не гарне,

Уста мов кригою скує:

Ну, залицяння, звісно, марне…

Палюча ж південі дочка,

Гішпанка - вся втілення згаги;

Втекти хто сили одшука,

Не закохатись знайде снаги?

Все в неї щире, все просте:

Шкідливо вічками не блуде;

Любов, погорду - вмить здріте:

Вдавати іншої не буде.

А що вже серденько, то - шкло:

Скарби байдуже їй - невріку;⁴

Раз закохатися прийшло,

Так закохається довіку.

Від неї жарту годі ждать;

А не схибне в лиху годину

Всю міць душі тобі віддать,

За тебе стати до загину.

У краї здійметься війна -

Не задрижить гішпанка жвава;

Убито друга - мстить вона,-

Знакома їй вояцька справа.

Коли ж увечері пурхне

Між гурт хисткий вона до танця,

Чи під гітару розпочне

Про битву з мурином гішпанця,

Або ручицею чітки

Перебиває з палом в зорах,

Чи на вечерні залюбки

З дівоцтвом заспіва на хорах…

Чийого серця не збурить

Принадний вигляд чарівниці;

Чия душа не заболить,

Не спалахне рум’янець в лиці?

Чимало по світу брести

Мені, пустившись свого ганку,

Серед заман,- та не знайти

Над чорнооку кадіксанку!

З Томаса Гуда

ПІСНЯ ПРО СОРОЧКУ

Потомилися пальці слабі,

Червоніють отемрені очі,-

Швачка ж голкою вертить в журбі,

На ній лахми якісь нежіночі.

Ший, ший, ший -

Серед бідності, голоду, спраги!

І тремтів її голос смутний -

Про сорочку співав без розваги.

«Поробляй, поробляй, поробляй!

Доки півень не крикне надворі.

Поробляй, поробляй, поробляй,

Доки з неба присвічують зорі.

О, була б кращ, нещаснице, ти

Хоч рабою у турка-деспота.

Де вік жінці душі не спасти,

Коли се християнська робота!

Поробляй, поробляй, поробляй!

Доки колесом світ не заблима;

Поробляй, поробляй, поробляй,

Доки бачиш хоч трохи очима.

Поробляй: стібок, ластівка, зшив;

Зшив та ластівка, стібок-доріжка,

Доки змор ще не всю приглушив,

Доки гудзик скінчиш серед ліжка.

Чи згадало ж коли хоч одно,

В кого сестри є, ненька, дружини,

Що на вас не просте полотно,

А життя дорогої людини?

Ший, ший, ший -

Серед бідності, голоду, спраги;

І сорочку, і саван сумний

Одинаково ший без розваги!

Але годі о смерті гадать!

Кістяк викличе тільки огиду...

Що лякатись? Ні взяти, ні дать:

Мій певнісінький образ по виду,

Так на мене скидається він.

Вічно - піст; чи я з’їм коли ласо…

Чом не збавиш на хліб, боже, цін,

А не збільшиш на кров та на м’ясо?

Поробляй, поробляй, поробляй!

До труни не спочити сіромі...

І за все оте в руб’ї гуляй,

Жуй шкуринку та гний на соломі!

Вбога пустка: стіл, лавка крива;

З усіх боків обідрана стріха;

Голі стіни, по стінах, бува,

Тінь моя промелькне - вся утіха.

Поробляй, поробляй, поробляй!

Від зірниці і знов до зірниці;

Поробляй, поробляй, поробляй,

Наче каторжник-злодій в темниці,

Поробляй: стібок, ластівка, зшив,

Зшив та ластівка, стібок-доріжка…

Доки мозку ще труд не зсушив,

Не поклав до покійного ліжка.

Поробляй, поробляй, поробляй!

Серед грудня в захмурені днини;

Поробляй, поробляй, поробляй,

Не здихни весняної години:

Пташки саме щебечуть в гаю

Та годують свої пташенята,

Наче дразнять за гарність твою,

Закликають до божого свята.

Любо вільно зітхнути б хоч мить;

Вашим запахом впитися, квіти;

Осягнути небесну блакить,

По муравці хоч раз походити!

На хвилиночку одну хоч би

Знов відчутись, як серденько звикло,-

Не зазнала б я горя-тужби,

Коли б дрантя останнє не зникло.

Відпочинку б хоч каплю мені

За мій довгий пекельний одбуток;

Не кохання, не мрії злудні⁵

Його прагнуть, а скорби та смуток.

Я дала б усю волю плачу,

Я розважила б сум по крихітці...

Не діждатись,- кріплюсь та мовчу;

Сльози шкодять і голці, і нитці…»

Потомилися пальці слабі,

Червоніють отемрені очі;

Швачка ж голкою вертить в журбі,

На ній лахми якісь нежіночі.

Ший, ший, ший -

Серед бідності, голоду, спраги!

І тремтів її голос смутний

(Вчуйте, дуки, той стогін марний!) -

Про сорочку співав без розваги.

З Томаса Мура

I

Не забудьмо того поля,

Де почили бояки...

З ними вклалась спати воля,

Одцвіли надій квітки.

О, вернися, наша славо!

Сміло, браття, згине враг;

За свободу та за право

Нум до бою, нум під стяг!

О, порвіться ті кайдани,

Що дихнуть не даєте;

Вдруге, знайте, злі тирани,

Їх уже не скуєте!

Най судились ми на жертву…

Будь заклятий без кінця,

Хто зневажить долю мертву

Благородного борця!

Що величніш: за країну

Люті муки, смерть, тюрма;

А чи промінь на хвилину

За прихильність до ярма?

II

Найчудовніший вид, оживає душа:

Рано військо знялось, шик за шиком пиша,

Разом всипало цілу площину.

Жде хоробро, от-от загукає труба,

Не на жарт закипить навкруги боротьба;

Перемоги, а ні - так загину!

Вістря грає огнем, проти сонця сверка;

Жвавий спів розкотивсь; смерть бійців не ляка...

Наперед, наперед без запину!

Гей, тирани-кати; гей, одмовте: коли

Ви отак своє військо блискуче вели,

Жахляки та жаденники зроду?

Ми лишили про вас та полигачів-слуг

Блискотливість оту, яко панський недуг,

Бо бажаємо щастя народу.

Проти військ княжих ми сміло, просто йдемо,

Твердо певні, що вас до ноги поб’ємо...

Наперед, наперед за свободу!

З Соуті

СУД БОЖИЙ НАД ЄПИСКОПОМ

(По Жуковському)

Дощ без устанку лив осінь і літо;

Луки затоплено, трави побито,

Хліб недостиглий поліг на лану,

Голод складає людей у труну.

Тільки в єпископа - повні комори,

Божого дару насипано гори,

Бо приберіг він старого житця:

Знали обачність Гаттона-вітця.

Купи старців потяглись відусюди,

Всипали двір голодуючі люди.

Але на злидні та горе чуже

Жмикрут отой споглядав байдуже;

Надто обридли благання Гаттону,-

Як захиститись від людського стону?

Добре: убогих з усяких країн

Зараз до себе покликує він.

Дива такого не чувано зроду:

Збіжжя Гаттон роздарує народу,-

Милость у серце жорстоке ввійшла,-

Радісна чутка, мов грім, прогула.

От назбиралися прохані гості,

Блідні, намучені - шкура та кості.

Всіх багатир до комори веде;

Сперлась, принишкла, напружено жде

Хліба сірома - і боса і гола,

Суне юрбою під стріху зокола.

Сміхом вітає єпископ її:

Спалює з людом багатства свої.

Глянув на попіл радіючим оком:

«Визволив я жартовливим сим кроком

Край від лихих, ненажерних мишей,-

Всі мені вдячними будуть ачей!»

Весело він повернувся додому,

Сів за вечерю, упивсь без сорому,

Ліг собі спати і спав без журби,

Але востаннє з тієї доби.

Предків поличчя пишалися в замку...

Дивиться вранці: всю з’їдено рамку

Саме з малюнком чудовним його;

Клапоть хустини... немає й того.

З уст ані пари, не знає де сісти;

Ледве що дише, а тут наглі вісти:

«Миші кругом, загиба сторона,

Разом не стало ніде ні зерна».

Потім загримало відкись: «Гаттоне!

Бог проти тебе - ніхто не збороне;

Миші твій двір оточили зусюд,-

Що ти відмовиш за спалений люд?..»

Мався до Рейну хідник попідземний,

З муром сполучувавсь шлях його темний.

«Тільки б до башти дістатись, і все.

Миттю ж, бо інак ніщо не спасе!»

Гострим бескетом з-під Рейнської піни

Башта здіймала понурені стіни,

Грізно дивилась у вічі кругом,

З замку єпископ подався бігом.

Човник посунувсь по хвилі легенько,

В башті Гаттон опинився швиденько;

Двері приперши, по східцях зліта;

Зір його блудить, шепочуть уста...

Стіни неначе будовані з криці,

Вікна в залізах, немов у в’язниці,

Щільні віконниці, склеп кам’яний,

Засов висить над дверима міцний.

Грішник шука порятунку-визволу:

Очі зажмурив, лягає додолу...

Щось застогнало в кутку перед ним,

Блиском метнуло зловіщо-страшним.

Зирк - аж то кітка нявчить з переляку,

В душу йому навіваючи мряку:

Мабуть, зачула вже близько мишей.

Слуха Гаттон - не заткати ушей;

Впав на колінки, безсилий з розпуки,

Бога благає - спинить оті муки...

Скиглить злодійник: ох, бути біді...

Чує - а миші пливуть по воді,

Вже недалечко, шумлять та скрегочуть,

Зуби, до стін досягаючи, точуть;

Ось заскреблись, прогризають кремінь…

Господи правий, тепера - амінь!

Разом сипнули крізь вікна, крізь двері,

Спереду, ззаду, з боків і зі стелі,

Хмарою лізуть та й лізуть собі...

Як воно малось, Гаттоне, тобі?

Зуби встромили нещасному в тіло,-

Скрикнув єпископ, усе защеміло,-

І розтягли в одну мить на шматки…

То йому кара за вас, бідняки!

З Кардуччі

НА П’ЯТІ РОКОВИНИ РІЗНІ МЕНТАНСЬКОЇ

Зайнявся знову день Ментани,

Кривавий день різні,

Що раз на рік зрушає рани

Питомій стороні.

Все обізвалося навколо,

Стялись уп’ять бійці,

З глибоких трун підводять чоло

Замучені мерці.

Та не страшними кістяками:

Прекрасні, як були,

Химерно влиті зіроньками,

В тонкім серпанку мли.

Повітря знищечку лоскоче;

Легкий вітрець звіва,

Напрочуд пестить, щось шепоче,

Чаруюче співа.

За милих виплакали очі

Дружини, матері;

Скрізь ллються слізоньки жіночі

Від зорі до зорі.

Ми ж сон порвали непрокидний,

Щоб серцем відітхнуть,

Тебе вітати, краю рідний,

Круг весело зирнуть.

Бувало, лицар перед пані

Коштовний стелить плащ,

Щоб не прилипла й крапля твані,

Щоб стежка стала кращ.

Так ми за тебе душі клали,

Рятуючи зі тьми,

Жили для тебе і вмирали...

Але забуті ми!

Най не до нас твоє кохання,

Не нам твої вінки...

Палають наші почування,

Не вмруть святі думки.

Рим до Італії вернувся,

Справдивши заповіт!..

До учти кожен з нас прочнувся,

До гурту встав на світ.

І от, мов тиха хмара, лине

Сумних мерців юрба.

Якого серця в ляк не кине,

Не візьме враз журба?

Померхнув блескіт, пітьма гнала;

Принишкло звільна все,

Хіба гул длявий⁶ квіринала

Луною донесе.

Так ненажерники безстидні,

Нікчемнійше з колін,

Благословляють людські злидні,

Неславлять Гракхів тлін:

Най вік турбуються безумці,

Най гине мир у пень,

Нам байдуже: у нас на думці,

Гукають, зріст кишень!

З Філікаї

ДО ІТАЛІЇ

Італіє! Італіє! О ти,

Що маєш дар за всі дари природи -

Отой нещасний спадок красоти,

Якого вже не знищать всі пригоди!

О, кращ, коли б у тебе менше вроди,

А більш завзяття до борні й мети,

Щоб не знущались, як тепер, кати,

Щоб смерті жах не підтинав свободи!

Не слали б Альпи галльської орди -

До смаку з По, серед лихого бою,

Твоєю кров’ю впитись місць води.

Ти не ставала б у чужі ряди,

Не жертвувала б для других собою,

Вік не служила б - вільно чи рабою!

З Леопарді

ДО САМОГО СЕБЕ

Засни, засни, навіки опочинь,

О моє серце, змучене та бите!

Шкода конать! Життя тіка, мов тінь...

Не надь же знов мене, зрадливий світе!

Загибло все, що марилось колись

Та озаряло чарами мертвоту;

Надій нема,- вони пережились;

До прошлого не буде повороту.

Мені не треба золотих химер

З тії доби, як все ясним зробилось;

Останній пал в моїй душі замер.

Доволі ти, безглузде серце, билось!

Не плач дарма: весь мир не варт сльози.

Облуда, лжа. Земля - шматок багнюки;

Світ - тільки привид... Гинь, не дорожи

Нічим, здригнись перед кінцем з розпуки!

Глянь на безцільну доленьку людську,

Що власть сліпа призначила на горе,

На смерть конечну - люту та гидку!

Замкнись, замкнись, о моє серце хворе!

Зневаж себе і других - все зневаж;

Найпаче ж ту шалену, дику силу,

Що жизнь дає природі, і вона ж

Живуще все склада в сиру могилу.

З Гейне

I. ТКАЧІ

За верстаком ткачі; з очей ані сльозини;

Зубовий скрегіт... віки те ж само...

«Тобі, Німеччино, покрівля⁷ за години,

З трикляттями бездольної людини,

Тчемо, тчемо!

Трикляття ідолу, що нам за бога стався,

А з голоду та холоду мремо!

Даремно ждати: він одно знущався,

Ошукував, з надій пореготався...

Тчемо, тчемо!

Трикляття королю, полигачеві дуків,

Що нас запріг облудою в ярмо,

Кров висмоктав останню гірше круків,

Стрілять дає немов собак-тварюків...

Тчемо, тчемо!

Трикляття краєві пануючої зради,

Де ми наругу тільки несемо;

Де гине цвіт без сонечка-відради,

Де робаки все точать без повади,-

Тчемо, тчемо!

Тріщить стілець, мелькає човник в очі,

А ми над саваном для тебе сидимо,

Гнила Німеччино; працюєм дні та ночі,

Страшне трикляття, скільки в нас є мочі,

Тчемо, тчемо!»

II

Ми, бургомістри та сенат,

Городолюбніше всім станам

Сим ознаймуємо, що знать

І що робити слід підданим.

Дух ворохобні сіють нам

З усього світу заволоки;

Країни ж рідної синам

Він - дякувать - незвісний доки.

Хула на бога,- все від них;

А хто відкинувсь свого бога,

Забуде і властей земних,-

Однаковісінька дорога.

Начальства слухать - перша річ

Для християнина і жида;

Почне смеркатись - гайда з віч,

Крамарню кожен най лиш кида!

Там, де зустрінеться їх три,

Най підбирають швидш плахіття;

Без світла темної пори

Ні кроку навіть за воріття!

Най безодмовно кожен в часть

Положить зброю за приказом,

До того ж гурту передасть

І амуніцію всю разом!

Хто просторікувать гладкий -

Під кулю миттю, аби свідки;

Хто ляска з виприском,- такий

Най не здивує за послідки!

Всяк до управи віри йми,

Що боголячно завзялася

Коло державної керми,

І пам’ятай, як личить, зася!

III

Нас омертвячив сон страшний,

Спав Брут, та не прогавив рана,

А яко римлянин справжний

Зарізав Цезаря-тирана.

Ми - шваби, куримо табак;

У всіх своя питома слава,-

І в нас звичайно - рідний смак:

Чи є над наші кльоци страва?

Ми - німці: добрість та снага;

Спимо здоровим сном ростини;

Нас мучить з прокиду жага...

Але не княжої кровини.

Ми певні звіку, як дуби

Та липи,- гордість наша тута;

Чи можна ж серед нас хоч би

Знайти однісінького Брута?

Та й те... Завважте-бо таки:

Ну, де нам цезарів набрати?

В нас є солодкі пиріжки,

Але про цезарів не знати.

Ми маєм тридцять шість владик

(Ще, богу дякувать, не дуже!),

На кожнім світить молодик,-

Про іди марцеві байдуже!

Ми їх батьками зовемо,

А край - народною красою,

Що весь підліг під те ярмо,-

Капусту ж любим з ковбасою.

Всяк бриль лама перед старим:

Німеччина - побожна дітська,

А не який розпусний Рим

Чи та калюжа злодійницька!

IV. КИТАЙСЬКИЙ ЦІСАР

Мій батько й крапельки не пив,

Тверезим дурнем вмер - і тільки;

Я ж трон могучий наступив,-

Зробився цісарем з горілки!

Напиток, бігме, хоть куди;

Чи є над його, запитаю?

Хлиснув живучої води:

Ба... зацвіло все по Китаю.

Небесне царство споконвік

Не красувало ще, як нині;

В мені прокинувсь чоловік,-

Зробилось важче господині.

Най одшука хто в чому брак.

Хоть одну душу здиба хвору…

Конфуцій, світовий мудрак,

У нас заблискав серед двору.

Солдат мигдальні пироги

Місць сухаря тлить наостанці;

В шовку блукають навкруги

Та в оксамиті голодранці.

Старий, нікчемний інвалід

Згадав своє юнацтво давнє;

Як мають коси; що за вид:

Прочнулось мандаринство славне.

Велична пагода знялась,

Святої віри охорона;

Вся жидова переп’ялась

Хрещеним орденом Дракона.

Дух революції зника

З непорушимої держави:

Мандружи просять канчука

Місць самостійної управи!

Най заперечують притьмом

Пить Ескулапові коханці,-

Я не похиблений умом:

П’ю на здоров’я вам, підданці!

Ковток горілки! От смачна!

Сказати - як та божа манна...

Мій люд і гадоньки не зна,

Їсть ріпу та кричить: «Осанна!»

V

Вони кохалися удвох,-

Задивувався б на обох.

Він крав, вона собі мотала,

До ліжка скік - і реготала.

День-ніч їм весело було,

В обіймах щастя протекло.

Над ним - тюрма і смерть-потала...

Вона ж крізь вікна реготала.

Як не молив із самоти

Журбу розважити прийти,

Вона головкою хитала

І безтурботно реготала.

Його чіпляли в шість годин,

В сім у труні лежав один,

А восьма ледве чи настала,-

Вона пила і реготала.

VI

Щодня надвечір ходила

Султанівна чарівнича

Туди й відти до криниці,

Де плюскочуть срібні води.

Щодня надвечір стояв там

Молодий раб край криниці,

Де плюскочуть срібні води,

Та марнішав дужче й дужче.

Раз наблизилась до його

Княжна смілива - питає:

«Як зовуть, яких батьків ти

І з якого краю родом?»

«Магометом прозиваюсь,

Родом з Медини,- одмовив.-

А батьки мої - то Азри,

Що мруть разом, покохавши».

VII

На дальнім небосхилі,

В вечірнім тумані,

Малюються будинки

Та башти кам’яні.

Дзюрчать сивенькі хвилі

Під тихим вітерком;

Журливо мій керманич

Керує байдаком.

Заходить сонце на ніч,

В останній раз сія

Та світить над куточком,

Де милу втратив я.

VIII

Вітер стогне, завиває,

Дрібний дощ сліпить у віч...

Де сумує-спочиває

Сиротина в темну ніч?

Щільно замкнута світличка;

Північ сходить; а вона

Утирає сльози з личка,

Вся припала до вікна.

З Ленау

I

Легко серцю дихать; порвані кайдани;

Бурно серед моря заревли боввани;

Вихром неокутим давсь я до простору,

Човном ріжу хвилі, кинув край позору.

Привітав мандрівця любо гай зелений;

Сон під небом ночі огорнув блаженний...

Так навіщо ж горе, жизні хуртовини,

Ти поніс, зігнанцю, і сюди, в чужину?

Сниться мені морок, тюрми та закови;

Вітер завиває мов по мертвякові;

Мріє куток рідний, де я тратив літа,

Гасла душа в путах, щастям не пригріта.

Чого ж пак питоме бачиться усюди;

Чого б’ються тяжко наболілі груди

І буває часом, що до світу-сонця

Я сиджу в темниці, марю край віконця?

А заграє море, почне швирять піну,-

Пропадай, свободо, важко до загину:

Тягне до вітчини, битої бідою;

Гірко, одиноко плачу над водою.

Бурха вал за валом; слухаєш та мариш;

Кида човном вітер, мій лихий товариш…

Швидш додому, швидше! Плискай собі, хвиле!

Що мені та воля, як ніщо не миле?

II

О, як серцем я хвораю,

Рану глибоко ношу;

Не знайду вже мукам краю;

Що було - не воскрешу.

Мав на світі одну душу,

Щоб все виплакать до дна,

Та нічим більш не зворушу,

Упокоїлась вона.

Мамо, мамо! Згляньсь на сина,

Прихилися знов, коли

Смерть та темна домовина

Ще любові не взяли!

Вчуй, коли вона жива ще;

В інший мир візьми мене:

Най дитя твоє боляще

Уколихане засне!

З Уланда

Йшла дівчина з козаченьком,-

Де те лихо в ката?

Любо, мило молоденьким -

Справді, голуб’ята.

Цілуються (звісно, діти)

В устоньки, очиці,

Розцвітають, наче квіти,

Сяють, мов зірниці.

Перервали сон їх дзвони;

Збудили коханих:

Б’є черниченька поклони,

В’язень мре в кайданах.

З Вазова

I. ДО ОРЛА

Обох нас, орле стервоїдний,

Знаджає поле боротьби:

Рвемо у других шмат послідній,

Жаги нікчемної раби.

Та чом не в мене твої крила?

Я полинув би вище хмар:

Тут кров злочинства землю вкрила,

Скрізь повно сліз, в повітрі - вар!

Де б не поглянув - боже! - всюди

Слід жертв, загублених дарма;

Не змовк стон тіней, рвуться груди;

Нищаву смертю обійма.

О браття серби, гірко плачу!

Свята надія геть зника...

Все кров та кров... Між нами, бачу,

Червона річка протіка!

II. В ОКОПИЩАХ

Покінчили різанину;

Сумно ллється тьма нічна...

В муках жде болгар загину,

Сербин рядом з ним кона.

Два убивці мимоволі:

В тому - куля, в сьому - спис…

Незабаром дійдуть в полі,-

Скон смертельний в груди стис.

«Братку, ти,- зняв сербин мову,-

Враз накинув я вічми».

А болгар сербину: «Знову,

Брате Йово, стрілись ми...»

«Жаль, життя твоє нещасне,-

Марно дітки будуть ждать...»

«Га?.. Спасибі... Пам’ять гасне...

Хто ти,- швидше дай згадать!

Де пак дружби ми зазнали?»

«В олексинацькім бою

Турків до разу стинали...»

«Петко, брате! Пізнаю...

Так прощай... Дав бог згадати...

Смерть спіткала б і сама...

А за тебе, було, мати

Часто свіченьку вийма!»

«Киньмо, Йово, лічби всякі!

Дай лиш руку... близько час...

Покусались, мов собаки...

Най господь помирить нас...»

«Брате!..» - «Йово, я доходжу...

Ох... водиці б... все пала...»

«На... каплинку... пий... не можу.

І по мене смерть прийшла».

«То царствуй же, брате Йово!

Нащо мали нас звести?..»

«Рад я, Петко,- щире слово,

Що спочину хоч де й ти...»

Смеркло. Тьма, щодальш густіша,

Лан кривавий застила;

Огорнула мертва тиша

Покарбовані тіла.

III

Ні, нема що нам радіть на горе;

Не під силу лаври після бою!

Всяка радість крає серце хворе,

Мовби ножик тяжкою журбою.

Самі сльози просяться на люди,

Поклик втіхи став би хижим робом:

Розбратання навіжене всюди,

Кожен лавер є - тріумф над гробом!

Годі ж, годі святкувать безумно:

Кров, що ллється, не чужа є, наша…

Плач, о пісне, жалібно та сумно,-

Через вінця плиска смертна чаша.

Брязкіт зброї вам натхнув жадання,

Слави промінь вас до крові кличе...

А могили, матерів ридання,-

Їх хіба поет всезрячий зліче?

З Ботева

I. ХАДЖІЙ ДИМИТР

Він ще витає на Балканах...

Лежить та кров’ю дотіка;

Одсили дише в тяжких ранах...

Кохання, дружба - все зника.

Не візьме більш рушниці в руки,

Страшного списа не вживе…

Прокляття шле, безсилий з муки,

На панування світове.

Лежить юнак. Проміння ясне

Героя мручого пече...

Співає жниця... Серце ж гасне,

Востаннє смертна кров тече.

Скрізь жнива... Плач, співай, небого!

З землею сонечко спалай!

Юнак не вбаче вже нічого;

Осиротіє бідний край.

Гинь непохитно! Хто за волю

Вмира,- вік пам’ятка жива:

Шанує люд, про того долю

Співець усюди проспіва.

Давала тінь йому вірлиця,

Лизав криваві рани вовк;

Безсумний сокіл, вихор-птиця,

З журби, мов брат над братом, мовк.

Аж ось і смеркло; місяць сходить,

На небі зіронька сплила,

Під грозу ніби гай заводить,

По горах буря прогула.

Русалки, вбрані мов на свята,

Постали - гожі як одна;

Не ширхнуть травкою дівчата:

Юнак замучений кона.

Та перев’яже тяжку рану,

А та обвіє холодком,

Та поцілує... «Ні, не встану»,-

Панує дума юнаком.

Де Караджа? Чи скаже вила?⁸

Де товариство любе, де?

Мене покликує могила,

По мене, бачу, смерть іде.

Русалок низка в стрійнім колі

Через повітря понеслась,

Щоб одшукать героїв волі,

Поки зоря не зайнялась.

Зачервонілися Балкани;

Хаджій Димитр опочива;

Вовк лиже кротко чорні рани;

Як перше, сонечко вгріва.

II. ЕЛЕГІЯ

Навік покинь оті пісні та мови,-

Печуть мене отрутою вони...

Зі мною враз без жалю оджени

Палку жагу, безумної любови.

Прокляв я сміло молодість мою

З нікчемною любов’ю отію.

Забуть, що я колись за ніжні вічка

Весь обливавсь кипучими слізьми:

Гидкий-бо то був час неволі-тьми

За позіх твій, за млявий вигляд личка.

Минув той час; байдужий до життя,

Зневажив я і ліру, і чуття.

Забуть ті жарти,- дітство нам негоже:

Любов у грудях більше не пала;

Її прокинуть знову, як була,

Холодний розум дотиком не зможе;

В розбитім серці не шукай снаги,-

Знесилене гадюкою нудьги.

Співаєш ти (всяк згодиться) прегарно;

Але послухай, як шепоче ліс...

Гей, нум туди, за межу тих завіс,

Де стогнуть вбогі, де ридають марно…

Що ж та любов? Вона не варта слів…

Ось подивись, яка усюди крів!

Забудь пісні, мовляв, отрути повні;

Прислухайся до гомону в гаю,

До бур та вод у рідному краю,

Збагни хоч раз їх думоньки безмовні:

Вони тобі розкажуть про старе

Або й нове, що мука забере.

Ти заспівай лиш краще про сірому,

О вилонько кохана та сумна:

Як гине сила, молодість кона,

Як братом брат крамує без сорому,

Як бідолашна плаче удова

З сирітками... Для пісні річ нова!

Так заспівай мені мерщій, чи годі!

Болить та б’ється серденько моє...

Воно загине... Де ж та пісня є?

Опам’ятайсь, поруш його насподі,

Поки не зникло слухати пісні,

Де смерть глуха та слізоньки одні!

III. МОЛИТВА

(Уривок)

Не тобі молюсь я, боже,

Що тремтять владики-ченці,

А що мисль обняти зможе,

Що кохаю справді в серці!

Перед розумом гну чоло,

Заборонником пригнутих,

Дійсним богом, що навколо

Просвітлить у яму пхнутих.

Підійми ж нас, боже правий,

До борні за волю милу,

Щоб загинув кат безславий,

Щоб побити вражу силу.

Підведи ослаблу руку,

Як за рідний край повстану,

Щоб без ляку зніс я муку,

Ліг тиранам на догану.

Не дай, боже, серцем мерти,

Вік тинятись на чужині...

Сліду людських туг не стерти

Скорбним співом по пустині...

З Москова

МАНДРІВЕЦЬ ДО ПТАШИНИ

Скажи, пташино, ти літала

Через моря, лани, ліси,-

Чи то ж уваги не звертала

На край чудовної краси:

Де стільки років люд нещасний

У тяжких ретязях кона,

Де на Голгофі кат всевласний

Його ще й досі розпина...

Той люд - потомок є славутний

Борців за істину святу!

Додолу хилить гніт незбутний

Державну голову оту.

Ти чула стогін від наруги,

Вбачала слізоньки дрібні?

Благаю дружої послуги:

О, заспівай про них мені!

Що жде бездольців? Перемога?

Чи люта смерть покриє все?

Ні, певен єсьм, пташино вбога:

Будучність волю нам несе.

Коли згадаєш знов про вирій,

Де в муках гине бідний край,

То заспівай про сум мій щирий,

Моє вітання передай!

З Гарамбашича

I

Ти була мені краща, ніж очі,

Світлом жизні, що зорею ночі,

Я не зваживсь і раз погадать,

Не втішався у мрії судьбою,

Поділить свою долю з тобою,

Чистих радощів вкупі діждать.

В грудях билось єдине жадання:

Щоб тебе не спіткало страждання,

Щоб минула година лиха,

Щоб була ти щасливою в світі,-

То не мав би я іншої хіті,

Най там серце кого не коха.

Але й те побажання нікчемне,

Як не зичив, осталось даремне,

Не справдилось і трохи воно.

Швидко згасли надії кохані;

Твоя зірка блиснула в тумані...

У труні спочиваєш давно.

Та крізь сльози я чую неначе:

«Друже, кинь піклування гаряче;

Є дорожче від мене - боліть...

Будь твердим, випливаючи в море;

Край знесилили нужда та горе...

Чи тобі ж у коханні зітліть?»

О мій раю! Ти там, в домовині...

Геть боління!.. Я дужий віднині,

За вітчину готовий лягти...

Віє жвавістю в мене розлука:

О, яка б то судилася мука -

Нам у рабстві кохання нести!

II

Є хвилини, є години:

Ясні очі туга мруже;

Слізьми щирої дитини

Затужив би дуже-дуже.

Є хвилини, є години:

Повний смілого завзяття,

Я кепкую - ні сльозини,

З уст летять гіркі прокляття.

Сум на серце гнітом ляже -

Прагнеш швидше домовини,

Так петелька з життям в’яже,-

То любов є до вітчини.

З Прерадовича

ЗОРІ

У блакитному просторі

Заходили колом зорі,

Ясним світлом все влили

Та про землю многострадну,

Цю мандрівницю безрадну,

Тихо мовоньку вели.

«Наша змучена сестричка,-

Каже ранішня зірничка,-

Щось похмура та сумна.

Не врікайте її дуже;

Від тяжкої долі туже,

Від загибелі кона.

Скрізь блукають голі-босі,

Крихти лану ждуть і досі.

Мов його поглинув враг!

Без роботи міцні руки

Опускаються з розпуки...

Праці, праці! Ні на шаг!

Скільки серць отам з любов’ю

За люд бідний сходить кров’ю,

Завжди рветься на шматки!

Не воруште ж землі! Тихше!

Щоб не стало їй ще лихше!..»

І розбіглись зіроньки.

Із Змай-Іовановича

БІДОЛАШНА МАТИ

Трьох синів годує мати,

Ще й дочку собі на втіху.

«Оченятка мої милі»,-

Шепче доньці мати стиху.

«Що за дівка! Що за врода!»

Братів Данка покрашає;

А під місяцем турецьким

Ними Босна вся пишає.

Не нахвалять брати Данки,

Та ворушить їх до зброї,

Ними ж Босна вся пишає,

Бо то - месники, герої.

Стара ненька у молитві

Заливається сльозами:

«Борони ти, боже, діток,

Голубоньку з соколами».

Так ага турецький Гавран

Не засне - сидить три ночі,

Промовляє: «Де ти, раю,

Де ти, Данко, ясні очі?»

От подався з товариством;

Стрелють... Що там за подія?

Прокидається небога:

«Браття, ви - моя надія!»

Бій пекельний; все червоне;

Сором: Гавран утікає;

А у Данки, у голубки,

Кров’ю братик дотікає.

Знову ніч. Ага підвівся;

Летять скільки є завзяття.

До братів гукає Данка:

«Онде Гавран... он... прокляття!»

Бій пекельний; все червоне;

Сором: Гавран утікає;

А у Данки, у голубки,

Кров’ю другий брат стікає.

Третя ніч. Ага - в дорогу,

Мчиться з гуртом через мряку.

«Порятуй мене, мій рідний!» -

Будить Данка брата з ляку.

Бій пекельний; все червоне,

Північ. Бути лютій шкоді!

«Де ти, Данко, сиротино?

Стогне брат твій на відході».

Обняв Гавран дівчиноньку:

«А, добув-таки я любу!»

«Помиливсь, турецький змію:

В мене ножик є до шлюбу!»

Грає кров у Данки з серця,

До ніг пада бузувіру

І мовля з зітханням тихим:

«Прийде месник - маю віру».

Пусто всюди: ніч не ширхне..

Поміж трупів бродить мати,

Вся знедолена, причинна

Від безсилих сліз утрати.

Ось три мечі синів любих

Перед нею (боже правий!),

Он і гострий ножик доньки,

Отой суджений кровавий.

По всій Сербії проходе;

Вбачить камінь: «Кари, кари!»

Палко схопиться до зброї:

«Мсти за кров і за пожари!»

Що ж мовчить сербин? Прокинься!

Хіба в серці шкода сили?

Темна ніч... Глухе каміння...

Тиша мертвої могили.

З Саміла Томашика

* * *

Гей, словаки, ще не вмерло слово наше рідне,

Доки в грудях болить серце за ярмо народне.

Живе, живе дух словенський, повік буде жити,

Грім чи пекло - будь що буде,- не маєм тужити.

Даром мови вславив бог нас, бог наш громовладний

Того дару не посміє від нас вирвать жадний!

Най чортів є - скільки люду,- що те заподіє?

Бог за нами: хто проти нас, того вихром звіє!

Най реве навколо буря, усе грізно крушить,

Валить скелі, лама дуба, землю з місця рушить,-

Сталий, певний, як мур-камінь, край наш не загине,

Хто ж нам зрадить, твержа чорна без жалю поглине.

З Вацлава Ганки

* * *

Гей, повій на сиротину,

Висуш сльози та хустину,

Вій зі сходу, вчуй дівчину,

Вітре любий мій!

Їде сходом козаченько,

Під ним ворон кониченько…

Вій же звідти та хутченько,

Вітре любий мій!

Їде милий та питає,

По віночок поспішає.

Вій же, відки він рушає,

Вітре любий мій!

Дівчинонько кароока,

Не сідай коло потока,

Де не візьметься морока...

Не сідай отам!

Пожене геть вітром воду

На велику тобі шкоду.

Дівчинонько, зваж на вроду,

Не сідай отам!

Гей, повій на сиротину,

Висуш сльози та хустину,

Вій зі сходу, вчуй дівчину,

Вітре любий мій!

З Пушкіна

I. ЛИСТ НА СИБІР

На глибині сибірських руд

Кохайте світлі почування:

Не згине ваш скорботний труд

І дум високе прямування.

Надія, щирша мук сестра,

У підземеллі тугу спине,

Блисне сподівана пора,

Відвагу молодість прокине.

Любов та дружба промінь свій

Так само кинуть крізь затвори,

Як дійде голос вільний мій

До вас у каторжницькі нори.

Порвуться ланцюги, падуть

Темниці з мурами додолу;

Брати вам меча віддадуть

В обіймах радісних визволу.

II. ПТАШКА

Божа пташка не зазнає

Ні турботи, ні клопіт,

Що кубельця не звиває

На багацько довгих літ.

Продрімає ніч на віту;

Ось і сонечко вгріва:

Пташка славить прокид світу,

Голос бога спочува.

По весні, красі природи,

Тепле літечко мине:

Чорних хмар та непогоди

Осінь пізня нажене.

Людям - сумно; людям - горе;

Пташка в вирій одліта,

А з весною через море

Знов до гаю завіта.

З Туманського

ПТАШКА

Я вчора випустив з темниці

Співачку зборкану мою:

Нехай летить між вільні птиці,

Щебече весело в гаю.

З чудовим співом пташка мила

Пурнула в простори ясні,-

А залилася, мов молила

Заплати в господа мені!

З Жуковського

* * *

За край, де світ удзріли ми,

Зазнали щастя змалку,

Покоштували втіх дітьми,

Здіймаю повну чарку!

Де стали вчитись, розуміть...

А грища... любий спомин!

Нам сяла лагідно блакить,

Струмочки слали гомін…

Що нам заступить чари ті,

Принадить більш серденько?

Тобі всі думоньки святі

Довіку, наша ненько!

З Державіна

ВОЛОДАРЯМ ТА СУДДЯМ

Піднявсь всевишній на пороки,

Повстав судить богів земних:

«Скажіть мені, непевні, доки

Вам злих щадити та блудних?

Ваш довг - справдить людські закони

Байдуже до вельможних лиць;

Без запомоги-оборони

Не кидать сиріт та вдовиць.

Зарятувати неповинних;

Слабих, бездольних підвести,

А дуків знищити злочинних,

Кайдани вбожества знести».

Та що їм голос судівництва?

Всім засліпила очі мла;

Ворушать землю злодійництва,

Неправда чоло підняла.

«Вважав я вас, царі, богами,

Гадав: хто вам отут суддя?

Ви ж, бачу, рівні серцем з нами,

Смертельні також, як і я.

І ви повалитесь без сили,

Як листя з дерева старе;

Так само не втекти могили,

Як раб останній ваш умре».

Воскресни швидше, боже правих!

Прийди та згляньсь над бідарем:

Зроби свій суд, скарай лукавих,

В миру єдиним будь царем!

З Рилєєва

I. ДО БЕСТУЖЕВА

Де ті любі сни дитини?

Насувають інші дні,

Тяжкий жереб самотини

В мирі випався мені.

Тьму таємну рано дуже

Грізний досвід розігнав;

Вельми рано, щирий друже,

Серце людське я пізнав.

Страшно жити без відради‚

Чужим бути між свома;

А страшніш тієї стради -

Гола істина ума.

Дума гадиною в'ється;

Я тиняюсь округи;

Божий світ давно здається

Пристановищем нудьги.

Сумом тиснуть стрічі всюди..

Що вбачається мені?

Або скляклі трупи - люди‚

Або діти навісні.

II. СПОВІДЬ НАЛИВАЙКА

Ні, отче праведний, шкода!

Не дорікай гріхом пекельним,

Гріхом лютішим надземельним...

Нехай по-твоєму впада!

Щоб українському народу

Вернуть загублену свободу,

Край рідний визволить з ярма;

Гріхи татар, жидів, сарматів,

Злочинства зрадних уніатів -

Візьму на душу, все дарма...

Шкода ж спиняти! Пекла досить,

А ти дивись та потурай...

Вкраїна гине, пута носить...

Здобути волю - в тім мій рай!

Ще неня з сестрою вливали

Той пал до серденька мені,

Як над колискою співали

Про час завзятої борні:

Вкраїнець, либонь, перед ляхом

Не опадлючений був страхом,

Супоні рабства не волік

Гидких тиранів та шулік.

Як вільний з вільним, рівний з рівним,

Братались ляхи й козаки,

Та зникло примраком марівним

Оте єднання залюбки.

Мов ненажерних круків зграї,

Жид, уніат, литвин, поляк

Мордують нас у нашім краї,-

Опанував народом ляк.

Давно закон дріма в Варшаві,

Скрізь чути стогін голосний..

Усе побачивши в неславі,

Я спалахнув мов навісний;

Злоби ніщо вже не вгамує;

Мій зір похмурий та смутний,

Душа без вільності сумує.

Єдина мрія день і ніч

Слідкує тінню безперіч;

Не дам я ради сам з собою:

Ні в ріднім затишку степів,

Ні серед табору чи бою,

Ні в церкві, слухаючи спів.

«Вперед»‚- шепоче голос стиха:

Зітнути ворога час б'є!

Я знаю: не минути лиха

Тому, хто першим повстає

Проти утисників народа;

Мене десь доля посила...

Коли, скажи, чи ким була

Без жертв осягнута свобода?

За край я голову складу,-

Заздалегідь все уявляю,

Але на все хоробро йду

І жереб свій благословляю!

З Губера

* * *

Тяжко жити; зникли сили;

Рветься грудь моя.

Люте горе до могили

Чи дотерплю я?

Вже б давно пора спочити,

Час заснуть костям;

Досить мук зазнав на світі,

Час заснуть страстям.

Чи діждуся? В домовині

Одітхнув би я;

Стихла б, може, в самотині

І журба моя!

З Полежаєва

I. СПІВ ІРОКЕЗЦЯ

Я умру! На поталу катам

Незахищене тіло віддам!

Байдуже ті кати

Для потіхи дітей -

Розпочнуть від костей

Мої жили тягти;

На шматки розітнуть

І в нарузі швирнуть!

Стерплю все! Не дам стогону їм,

Не рухну навіть чолом моїм;

А як дуб віковий,

Що стріла не лама,

Твердо - скеля сама,

Стріну скін світовий

І, як мужі-борці,

Перейду між мерці.

В товаристві безтіло-живім

Про загибель свою оповім.

Най додасть їм утіх,

Най порадує слух;

Бойовий, палкий дух

Най прокине у всіх;

Най іде з уст в уста

Міцна певність ота!

Скажуть голосно всі, як один:

«Найдостойніший прадідів син!»

Не лежати нам, ні:

Труни кинемо ми -

Люд позвать до борні

Проти рідної тьми;

Проженем, поб’ємо,

Ворогів помстимо!

Я умру! На поталу катам

Незахищене тіло віддам.

А як дуб віковий,

Що стріла не лама,

Твердо - скеля сама,

Стріну скін світовий!

II. БЕЗНАДІЙНИЙ

О, за віщо мене згубила доля?

О, за віщо природа викида

Мене навіки з життєвого поля,

В сумну могилу зрана уклада?

Ще полум’ям палають мої груди,

Кипить огонь невгасної жаги,

Я ж - мов заклятий: відцурались люди;

Болить сумління - не знести ваги.

Ще зір блудячий від землі гидкої

Злітає часом в ясні небеса;

Та ні надій, ні віри ніякої...

Остання божа іскорка згаса!

Життя моє од пекла ще страшніше,

Уява смерті каменем лягла;

А вічінь...⁹ Ні, вона мене не тіше;

Я - син загибелі та зла!

Так навіщо, питаю я провиду,

Мене узято з вікової тьми?

Зроби ж навпак, щоб не осталось сліду

Болючого атому між людьми!

III. КАЙДАНИ

Шкода пустот, шкода даремні

Малюнки щастя уявлять;

Образи серця потаємні

І так намучено щемлять.

Побитий примхами недолі,

Я в'яну жертвою жаги;

Ярмо огидної неволі

Б'є цвіт юнацької снаги!

Надії промінь загас разом,-

Усе покрила темна ніч;

Ліхтар покійницький тим часом

Мені став блимати до віч!

Любов до гарного, природа,

Дівчата любі, друзяки,

І найсвятіший дар - свобода,-

По них самі тепер тямки!

Що відчуваю? Чого хочу?

Чи збуду тяжу світову?

Скидаюсь більш на поторочу,

Аніж людиною живу.

Я мру; запалу слабі сили,

Бува, прокинуться в мені:

Навпроти грізної могили

Борюсь безплідно, мов у сні.

Хапаюсь з порухом нестями

Мої кайдани рознести,

Скоріш кровавими струмцями

Задоволити спрагу мсти!

Уже розпучною рукою

Берусь за вигострену сталь;

Ум, що не знав давно спокою,

Рад сперти горе і печаль...

Так загримів кайдан на тілі -

Щоденний свідок рабських мук,-

І сталь, піднята в згубній цілі,

Безсило виприснула з рук!

Як раб, заляканий, пригнутий,

Клену свій жереб я тоді

І байдуже несу, закутий,

Життя в неславі та стиді.

З Огарьова

* * *

Ніч; небосхил туманіє;

Сніг окрив куток,

Стужа гірше скаженіє,

Пражить до кісток.

Сплять покійним сном хатини,

Напхані людьми...

Сторож тишу самотини

Рушить чобітьми.

Змерз, а плута по дорозі‚-

Хуга йме всього;

Посивіла на морозі

Борода його.

Хоч би місяць блис потрошку...

Де той ранок є?

І з журби в чавунну дошку

Якось сумно б’є.

Розкачалась, завиває

Дошка голосніш;

Дужче серце заниває,

Туга - дошкульніш!

З Грекова

* * *

Бувають години:

Все хочеться злити,

Нудьгу без причини

Із ким поділити.

Всім серце та груди

Розкрив би охоче,

Щоб крикнуть на люди:

«Добийте, хто хоче!»

А мрієньки темні

Збушують, заб’ються,

Вмить сльози таємні

Струмцями поллються.

Не дай, боже, зразу

В незгоду ще впасти:

Не змислить виразу,

Ані перекласти!

З Красова

ЛУНА

В чистім полі скільки сили

Я гасаю на коні;

Мовби тишею могили

Все обвіяно у сні.

В чистім полі, по простору

Мчусь, вигукую пісні;

Нашорошив уха‚- з бору

Відгукається мені.

Північ б'є; спливають хмари;

Тоне місяць в тумані;

Обік скаче хтось до пари,-

Почувається мені!

З Баратинського

ЗИМА

Де шепт відрадний

Гайків моїх?

Всох квіт принадний,

Струмок затих.

Садочки голі;

Килимом сніг

Послався долі,

Усюди ліг.

Спинились води,

Закуті в лід;

Змели негоди

Всіх чарів слід.

Хуга завила,

Сумна та зла:

Все небо вкрила

Білява мла.

З Плещеєва

I. МАТИ ТА ДИТИНА

Блимає каганчик; посеред кімнати

Пильно припадає до колиски мати,

А знадвору рветься дикий завід бурі,

Стогнуть за віконцем деревця похмурі.

З колиски матуся очей не зривала;

Колишучи, журно пісеньку співала:

«Перестаньте, вітри! Не шуміть, ялини;

Не лякайте нагло сонної дитини;

Не зворушуй, грозо, милого покою;

Розійдись, негодо, хмарою швидкою!

Спи, моє зол́ото! Любо скрізь та тихо!

Бороню я сон твій - не підступить лихо.

Прокинешся ранком - глянеш без опаски:

Стрінуть тебе сонце, пестіння та ласки»!

II. ХЛОПЧИК

Смеркло; блиски зорі ночі;

Надворі мороз лютів;

Хлопчик плентав куди очі,

Весь посинів та тремтів.

«Боже! - скрикнула дитина.-

Хто подасть мені шматка;

Де притулок сиротина

Під негоду одшука?»

Тут бабуся хлопця стріла;

Вчувши голос, підійшла,

Захистила, обігріла,

Повечеряти дала.

«Спи!» - поклала на ряднинці.

Ліг він, віченьки зімкнув:

«Як тепленько!» По хвилинці

Сном покійницьким заснув.

Пташку бог годує в полі,

Дбає кожного цвітка...

То чи вже ж не пошле долі

Сироті, не дасть шматка!

III. ПТАШКА

«Пташко різва та співуча,

Ти чого, скажи мені,

Так раненько завітала

В наші сторони сумні?

Засліпили небо хмари,

Тоне сонечко у млі;

Очерет сухий та жовтий

Вітер хилить до землі.

Став і дощик накрапати,

Поливає як з відра;

Скука, холод, глянеш - овсі

Не весною позира».

«Що там сонце, що там небо,

Що незгодоньки оці!

Не зів’ю собі кубельця

В очереті-осоці.

Ні, під стріхою сіроми

Я притулочок знайшла:

Бог мене йому на втіху

Іздалеку посила.

На ніч вернеться він з поля

У хатиноньку нудну,

В тузі ляже на солому,-

Я співать йому почну.

Одну пісеньку про нього

Я з-за моря принесла,

Про нещасних її тільки

Та убогих берегла.

Оповім у ній чимало

Я про дивний інший світ,

Де ні бідних, ні багатих,

Ні нужди, ані клопіт.

Ота пісня тихим миром

В душу змучену війне‚-

І з надією на бога

Хлібороб-бідар засне».

IV. МУЗА ДО ПОЕТА

Журба тобі понівечила груди;

А довгий шлях... Який колючий він!

Що жде тебе? Повстануть різні люди,

Посипеться каміння наздогін

За те, що здіймеш сміле слово проти

Рабів неправди, торгу та мерзоти!

За те, що вчує помсти відгомон

Не один злий, заплямлений позором,

Кому законом стався батьків сором,

Кого не зрушить страшний братній стон.

Та не лякайсь, бо всюду я з тобою:

Героєм - знай - повернешся із бою!

В кайданах будеш,- віри твердо йми:

Тебе, мого обраного левіта,¹⁰

Я виведу з заклятої тюрми,

Щоб голос твій не згинув серед світа...

До серць зерно любові западе,-

Дасть плід сівба - дарма не пропаде.

Недовго вже тії доби нам ждати,

Недовго вже нам мучитись в ярмі;

Воскресне мир - про правду нагадати...

Ось глянь - як промінь запалав у тьмі!

Іди ж та віруй... А на лоні в мене

Замовкне серце, горе потомлене!..

З Жадовської

НИВА

Ниво моя, ниво,

Ниво золота!

Стигнеш ти на сонці,

Налила жита...

Стигнеш-доспіваєш,

Повний колос гнеш,

Тугоньки не чуєш,

Гірко не зітхнеш.

Однеси геть, вітре,

Хмару градову;

Збережи нам, боже,

Ниву трудову!

З Мих. Михайлова

* * *

Дружно, міцно всіх вас, браття,

Я б до лона притулив

І надії, і прокляття

З вами разом поділив.

Так женуть лихі катюги

З гурту братнього мене

В хмурий край снігів та хуги,

В підземелля кам’яне.

Най назустріч тьма та холод,

Най тяжкий рудник,- і там

Найсвятішу віру в молодь

Збережу на глум катам.

У гнітючій млі загнання

Непохитно світла жду,

А в душі одно бажання,

Як молитву, покладу:

«Будь наверсі сила ваша,

Стрінь в бою побіда вас

І минуй гіркоти чаша,

Що труїла стільки нас!»

З Майкова

* * *

Пахне сіном серед луки,

Розлягаються пісні:

Грабельки побрали в руки

Молодиці голосні.

Там протряхле вже громадять,

Тут - зворушують, а те -

Мужики на віз провадять,

Віз хатиною росте.

І, зігнувшись під вагою,

Хирна шкапа краю жде,

Ноги вип’яла дугою,

Спить - ушми не поведе.

Тільки Жучка невгавуча

У покосах порина

Та гасає, куди луча‚¹¹

Або бреше, як дурна.

З Фета

I. БЕРЕЗОНЬКА

В химерні шати вбрана

Морозом, край вікна

Схилилася від рана

Березонька сумна.

Мов кетяг винограду,

За вітом віт звиса,

І прокида відраду

Їх жалібна краса.

Вливає верх зірниця

Березоньці моїй;

Та шкода: змахом птиця

Обіб’є перли їй!

II. ОСІНЬ

Ластівок не стало;

Вчора ж на зорі

Що круків літало,

Та он там витало

Сіткою вгорі.

Звечора сон клонить,

Поночі стає;

Сад убрання ронить,

Вітер хмари гонить,

Люто в шибку б'є.

Краще чквирю¹² всяку

Часом зустрічать!

Кидаючи мряку,

Ніби з переляку

Журавлі ячать.

Вийдеш - все скрізь голе,

На душі нудьга!

Глянеш: через поле

Перекотиполе,

Наче м’яч, плига.

З Некрасова

ПРОРОК

Не дорікай: «Забув він осторогу!

Сам згубу кличе... хто пак винен тут?»

Незгірше нас він бачить неспромогу

Добру служити, а лякатись пут.

Бо любить він безмежніше та вище,

В душі ні крихти світових заман.

«Заради брата йдуть на кладовище;

Заради себе топчуть людський лан!»

Так він гада, і смерть для його мила;

Не скаже він: жизнь його потрібніш;

Не скаже він, що марно згине сила:

Свою недолю він зазнав давніш.

Враги його поки що не розп'яли;

Та прийде час,- він не мине хреста...

Його послав бог неба та печалі

Червам землі згадати про Христа.

З Олекси Толстого

I. ВАСИЛЬ ШИБАНІВ

Князь Курбський від гніву царевого втік‚

З ним Васька Шибанів кульбашний;

Важкий, повнотілий був князь чоловік.

Ніч темна; здох кінь бідолашний.

Але раб певніший, порадник всього,

Шибанів дає воєводі свого:

«Скачи, князю, в табір ворожий‚-

Допхаюсь ачей пішохожий!»

І знову подався, доскочив умет

Опальник царів - воєвода;

Над ним підіймався литовський намет,

Люд товпивсь цікаво край входа.

Всяк велету руському шапку лама;

Дивують на його враги недарма,

І ходять їх голови кругом:

«Князь Курбський зробився нам другом!»

Не радує князя шаноба нова,

Не спинить він жовчі і разу;

Зісподу встають осоружні слова,

Душа прокидає образу:

«Все нині, що в серці таємно ношу,

Цареві докладно поволі спишу;

Скажу без ніякої хиби

За всі його ласки спасибі».

Ніч пише боярин, надворі світа;

Перо його пімстою дише;

Чита, усміхнеться, і знову чита,

І знов ще ярливіше пише.

Як мож дошкуляє деспота-царя.

Аж ось зайнялася над миром зоря,-

Година давно відітхнути:

Лист, повний палючої трути!

А хто ж оті ремстні, діткливі слова

Доручить Іванові сміло?

Кому на заваді своя голова,

Серед світу жити немило?

І князь зупинився в журбі мимохіть;

Шибанів запрілий уходить в ту мить:

«Загадуй, що треба, мій пане,

Бо, бач, не догнали царяни».

Річ гожа, і князь посилає раба,

На шлях виряджа нетерпляче:

«Здоровий ти з тіла, душа не слаба,

А ось тобі й гроші, козаче!»

Шибанів на те відрікає: «Шкода!

На тебе тут дужча пристигне нужда;

Я лист передам і за муки

Цареві в самісінькі руки!»

Дзвін мідний по Москві несеться, гуде:

Цар, просто одягнутий, дзвонить:

Чи знову покою колишнього жде,

Чи совість навіки хоронить?

Розмірено, часто у дзвони він б’є,

Великого ляку кругом завдає,

Молитвою сповнені хати,

Щоб день минувався без страти.

На відгук цареві гудуть тереми;

Видзвонює Вяземський злюта,

Завила кромішність оприцької тьми -

І Васька Грязний, і Малюта;

А се гордовитий на ваби свої,

З дівочістю вроди, з душею змії,

Коханець забовкав Іванів,

Одвернутий богом Басманів.

Все стихло; з окільницьким гуртом ступа

Цар, спершись на край патериці;

Аж вершник летить; зарухалась товпа;

Над шапкою лист у правиці.

Додолу моторно плигає з коня;

Цареві навпроти твердий, як щодня,

Пішов, проказавши до його:

«Від князя Андрія Курбського!»

І очі царя палахнули ураз:

«До мене?.. Від злодія листи?..

Читайте ж, дяки, та щоб кожен вираз...

Побачимо, що там за вісти...

Давай сюди грамоту, гінцю буйний!»

Шибанову в ногу стромляє стальний

Шпиньок патериці і слуха

Іван, нашорошивши уха.

«Цареві, що вславлено древлє всіма,

А тоне в мерзотах страмнючих!

Кажи, навіжений, за віщо дарма

Побив ти слабих і могучих?

Чи то ж - оповідай мені - не вони

Стинали славетно врагів голови;

Чи то ж не їх мужність та сила

В пригоді тебе боронила?

Безсмертніш, як ми, завважаєш себе?

Покинь сю заблуду, шалений!

Час грізний відплати спіткає й тебе,

Писанням святим проречений...

І аз, іже кров в безупинних боях

За тя аки воду ліях і ліях,

До суду з тобою постану!» -

Так Курбський доводив Івану.

Шибанів мовчав, омлівавши. З ноги

Кров бігла червоним патьоком;

А цар на спокійливе око слуги

Дивився пильнуючим оком.

Стояв нерухомо опричників ряд;

Щодалі владики туманився згляд,

Огорнутий хмарою смутку,

Всі ждали недоброго скутку.

«То правда,- цар мовив‚- що пише твій пан

Життя мені - тягар даремний,

Ллю кров безневинну братів-християн

Я, пес засмерділий, нікчемний...

Не раб, а товариш ти, гінцю, і друг;

Десь, певно, не трохи в боярина слуг:

Твоєї не жаль йому шкури...

З Малютою ж гайда в тортури!..»

II. КАЙДАННИКИ

За хмарами сонечко тоне,

Полискує тирса-трава;

Невольник кайданами дзвоне

Та куряву шляхом зрива.

Бредуть вони - півлоба голо;

Тяженько ступає нога;

Захмурене думкою чоло,

На серденько туга ляга.

За ними тінь квапиться збоку.

Гей, ще далеченько... З трудом

Сторожа додержує кроку;

Дві шкапи віз тирять слідом.

«Ану лиш гуртом заспіваймо,

Геп об землю лихо-біду!

Най буде, що буде,- не дбаймо...

Так писано, знать, на роду!»

І от розляглися луною,

Кругом розкотились пісні

Про Волгу з її стороною,

Про марно загублені дні;

Про рідні степи та селища,

Про воленьку вільну, про все...

День згас... Треба встигти до мрища...¹³

Дуж дзвонять, дуж пилом несе.

З Тютчева

* * *

Пошли їм, господи, відраду,

Хто в добу душну та суху,

Неначе старець мимо саду,

Бреде по спеклому шляху.

Хто зазирає попід тинком

На буйну зелень деревин,

З їх недоступливим сутінком‚-

Любує з розкоші долин.

Не про їх долю невмолиму

Зріс райський затишок-краса;

Не про їх долю пасмом диму

Струмець водотриску звиса.

Схов мармуровий дарма з листу

Їх зори вабить-приверта;

Хоча б росиночку перлисту -

Скропити раз смажні уста.

Пошли їм, господи, відраду,

Хто, вік свій тягши жизнь лиху,

Неначе старець мимо саду,

Бреду по спеклому шляху.

З Лермонтова

МОЛИТВА

Я, божа матінко, нині з молитвою

Край твого образу, влитого сяянням,

Не за рятунком або перед битвою,

Не з подячливістю або розкаянням;

Не за свою молюсь душу пустинницьку,

Душу мандрівця без роду коханого...

Ні. Доручаю дівчину невинницьку

Теплій заступниці мира крижаного.

Щастя достойну не кидай на жалощі;

Дай їй прихильців на щирі послугоньки,

Світле дитинство, безжурливі старощі,

Най не зна серце ні злоби, ні тугоньки.

А припаде у світ інший доріженька

Ранком шумливим чи тихої ніченьки:

Кращого ангела вишли до ліженька

По святу душу її, чарівниченьки.

З Омулевського

ПІСНІ СИБІРЯКА

I

Божий день - нудьга та зради,

Відчуваєш серцем гидь...

Та з якої, брате, ради

Сумувать заздалегідь?

Божий день назустріч муки;

Зате стануть розумніш

Через досвід наші внуки,

Ніж батьки були давніш.

Жизнь - живому; смерть - могилі;

Вгору водам не текти...

Так не тьмі, не хижій силі

Спільний труд перемогти!

II

Не йму я снам, але бува:

В химерних мріях серед ночі

Так ярко, живо так сплива

Край незабутній перед очі.

Кругом панує вільний труд,

Бо то вже край - не край загнання,

На віки вічні збувся люд

Години тяжкого конання.

На сни, мовляв, не потурай:

А рад я снам отим без міри,

Бо міцно вірую в свій край,

Як неньці йме дитина віри.

III

Вихром під час непогоди

Кида до нас здалеки

Птах надзвичайної вроди,-

Сміливі жваві пташки.

Скільки вже їх завітало

Терпіть лихі холоди;

Хугою слід замітало,

Зносило рухом води.

Скільки здобутків ті гості

Нам на користь принесли...

Ми ж у подяку їх кості

В мерзлій землі зберегли.

Стужа далекого краю

Наших гостей не ляка;

Дома відважливу зграю

Швидко пригода спітка.

Здійметься геть хуртовина

Та й зашвирне аж сюди;

Прийме їх радо чужина,

Матиме певні плоди!

IV

В далекій рідній стороні

Я слухав ланцюги одні;

Їх стони в душу залягли,

Любові змалку налили

До люду вбогого мені.

Я не затямлю днів отих,

Щоб звук кайданів трохи стих;

Ночей я навіть не знавав,

Щоб суму він не навівав

Замісто чарів золотих.

Куди б не давсь - і досі скрізь

В ушах болючу чую різь;

Увесь дрижу, хоча б здалік

Невольник пута проволік,

Мені забрязка ніби зблизь.

І я молю, щоб тяжкий звук,

Мов безнадійний гробу стук,

Пошвидше стратив власть свою

В моєму бідному краю -

Краю невольництва та мук.

З Всеволода Гаршина

I

Поезії святої звуки милі!

Ніколи вас мені не осягти.

Чи зважусь я свої персти несмілі

До золотої ліри простягти?

А тільки злоба в серці запалає,

Мсти забажа моя рука слаба,

В той час ніщо спинити не здолає,

Мість¹⁴ розуму керує всім журба.

Хоробрий голос буйно заговоре,

Всю жовч у грудях битих зворухне,

Щоб хоч на мить забути люте горе,

Угамувати пекло дошкульне.

II

Погасла свічка, тільки кінчик гноту

Червону іскру кидає в темноту.

Страшенний чад розливши навкруги.

Отак в душі згасає жизні промінь;

Димить на дні один докірний спомин

Та додає пекучої нудьги.

Як гніт отой, смердоту ллючи, тліє,-

Зникаєш ти, моя мано-надіє

На кращу долю, на щасливі дні!

Тебе кохав я в серці потаємно,

Ти зрадила... І тлію я даремно...

Все, все ясним зробилося мені!

III

Росла собі пальма гінка та прекрасна,

Чимало уже піднялась;

Росте - не зважає... Погнулось залізо,

Покрівля шкляна подалась.

На воленьку вільну пробилася пальма,

Верхіття рясне розкида;

Вся влита погожим, небесним блакиттям,

Гордяче кругом погляда.

Бажала свободи, і мрія справдилась:

В просторах купається згляд;

А сонце цілує (байдужливе сонце!)

Її чарівничий наряд.

Чужий світ навколо, чуже товариство:

Береза, ялина. сосна.

Схилилася пальма, неначе згадала

Про рідну країну вона.

Країну, де вічно природа пишає,

Випліскують теплі струмки;

Ні шкла, ані гратів залізних не знавши,

Красуються пальми стрункі.

Та скоро садовник набачив злий вчинок,

Суворо на шкоду зирнув‚-

І вмить над верхіттям зеленої пальми

Нагострений ніж блисконув.

Від дерева царський вінець одкотився,

Здригнулася пальма сумна;

Враз подруги пальми кругом застогнали‚-

Далеко замерла луна.

До вільної волі шлях знову заткали,

Знов тяжко покрівля звиса,

Сховавши від зорів і сонце холодне,

І хмурі чужі небеса.

З Ольхіна

ЖИТТЯ

Життя - важкий подвиг з журливим кінцем:

Працюй до знемоги незмінним борцем,

Конай та одужуй, покою не май,

Шляхи вік прокладуй та гори ламай,

Скалу за скалою на плечах неси;

А близько побіда - в могилі єси!

Природі, бач, заздро, що діти землі

Збагнули всі тайни, що крились у млі.

В безсилому гніві покірно вона,

Поборота розумом, чоло згина

Та жде: похитнеться хоч трошечки лад,

До змучених зараз - і косить підряд.

З болгарської мови

I. УДОВА

Зима надворі; ніч, хуртовина;

Буря завила, аж страховина...

Всяке додому спішить якмога -

До своїх рідних, свого порога.

Ану лиш гляньмо в село зо мною:

З нуждою люди б’ються страшною...

Велика шкода... мовонька стине...

Як-то сірома нещасна гине.

Край села саме хатина мріє;

Там не спить мати, серцем боліє,

Дивиться гірко на свої діти:

Що їй казати, що їй робити?

Заплаче слізьми - немає впину;

До лона горне малу дитину.

Думоньки чорні, вік неісходні,

Сироти бідні лежать голодні...

«Спіть, ангелятка, не знайте болю;

Най бог погляне на вашу долю...

Дровець чи хлібця - немає й званку!

Чим нагодую, витоплю зранку?»

Та й заніміла сердешна мати.

Дуже стомилась, стала дрімати,

Хилить головку, заснула тихо,

Забувши тяжке, пекельне лихо.

Зоря промінчик ллє помаленьку;

Жалібно кличуть дітоньки неньку:

«Вставай, мамуню, стужа неначе;

Пригорни Милчо, нехай не плаче...»

Ні слова мати, лежить холодна...

Вичитав піп їй - ото відходна.

II. БАТЬКІВЩИНА

Кому власна батьківщина

З малих літ не дорога,

Той непевна є людина;

Най він буде гірш врага!

В батьківщинській охороні

Дітства всі зазнали ми,

Всі зросли на однім лоні,

Кров одна межи всіми!

Пишна квітка, ростінь, жито...

Все дає нам рідний край.

Скільки в надрах його скрито!..

Батьківщина - то наш рай.

З чеської мови

ЗАКЛЯТА ДОЧКА

Мати дочку рано

В ліженьку збудила:

«Ганно моя, Ганно,

Ти б мерщі сходила

По воду студену

Під липу зелену».

Побігла дівчина

Води доставати;

Так лиха година:

Висока цямрина.

Ждала, ждала мати,

Ждала, знавісніла,

Ну лишень гримати:

«Ось і пішла з двору...

Де була сю пору,

Щоб там скам'яніла!»

Відро кам'яніє,

Лиска мармур наче;

Ганна зеленіє,

Явором маняче.

А де явір стався,

Тут нездалеченьки

Шлях широкий слався,

Йшли два козаченьки,

Брати-музиченьки.

«Бач, братику милий,

Явірця гінкого?

Обійшли світ білий -

Не знайшли такого.

Зітнемо по гілці,

Буде по сопілці

З яворонька того».

Сказали - цюкнули:

Крів дзюрчить з явору;

Жахно позирнули -

Падають додолу.

Зарубали знову -

Чують тиху мову:

«Най тече кров з гілки,

Січіть - не зважайте,

Та серденька тільки

Мого не вражайте.

Поробіть сопілки

Та візьміться грати,

Щоб почула мати».

«Осе є та панна,

Явором заклята,

Осе твоя Ганна,

В рученьки підтята;

З тих рученьок-гілок

Паронька сопілок».

Стали край порогу

Жалібненько грати.

До вікна спрожогу

Кинулася мати:

«Ох, мої кохані,

Не зрушайте смутку...

Шкода вельми Гані,

Але досить збутку,

Що її немає...

Туга й так діймає».

З російської мови

I. НІЧ

Ніч та стужа за ворітьми,

Небо сиве з краю в край,

Надворі ні клаптя пітьми,

Хоч голки тобі збирай!

Місяць світить наді мною,

Стріхи приязно влива,

Що навколо пеленою

Сніг сріблястий укрива.

Стихло все; хіба санками

Пролетить хто по снігу

Та злегенька полозками

Заскрегоче на бігу.

Або дід церковний часом,

Як примариться у сні,

Розпочне клепати разом

Об залізо на стіні!

Пусто, глухо; позгасали

По всіх вікнах огоньки;

Всюди спати полягали

Після праці мужики.

II. РІЧЕНЬКА

Все, що видно оку,

Снігом замело,

Річеньку широку

Кригою скуло.

Але сонце гляне,

Побіжить весна -

Зашумить, розтане

Річенька шкляна.

Плиснуть по водиці,

Граючись, рибки;

Знову з-під вербиці

Дід метне гачки.

Знову трави пишні

Звиснуть отуди,

І стоги, і вишні,

Хати і сади.

III. ОСІНЬ

З тучі безустанку

Дрібний дощ пере;

Ряд калюж край ганку,

Аж нудьга бере.

Гнеться верба, плаче

Супроти вікна:

Хутір - клаптик наче

Сірого п'ятна.

Що се осінь, що се

Рано так прийшла,

Коли серце просе

Світу та тепла?

IV

Дуже березку сокирою тнули;

Сльози сріблясті на корінь скапнули.

Годі журитись, березонько люба!

Літком забудеш уп'ять дроворуба,

Знов закрасуєш, у листячко вбрана...

В серденьку тільки не згоїться рана!

V. ВЕСНА

Кригу рве; з водиці чистої

Ріє камінь та пісок;

Співом пташки голосистої

Залунав увесь лісок.

Сонце блиска над хатинами,

Все прокинулось від сну.

Враз запахло над долинами...

Привітаймо швидш весну!

VI

Сяли очі, сяла стрічка,

Сяли божі квітоньки...

Весь поблідлий, наче свічка,

Я стояв оддалеки.

Гомін, тиск, боярів низка,

Розмальовані вінці...

І гаряча дрібна слізка

Покотилась по щоці.

З того часу та години

Я не бачу ясних днів,

Ні привітної людини,

Мовби серцем скаменів.

VII. ДО МАТЕРІ

Снивсь мені образ твій, тихий, помучений;

Перед іконою ниць ти схилилася:

Син твій - одинець - з тобою розлучений,

За полоненика гірко молилася.

Годі, матусю! Шляхом потернованим

Сміливо йшов він, бо краще загинути,

В цвіті померти, за правду скатованим,

Аніж на тебе хоч плямочку кинути.

Тож не ридай, не рви серця скорботного,

Не огортай його темною хмарою

І серед ліженька в'язня самотного

Не воруши тяжким жахом - примарою!

VIII

Грати, рушниці‚ дозорці муштровані;

Злоба пекельницька звечора, з досвітку;

Стіни з міцного каміння муровані;

Туга заклята без краю, без просвітку...

Світла моло́досте! Ані краплиночки

Ми не знижались до каяття, змучені;

Чолом не гнулись ні дня, ні хвилиночки,

Як мордували катюги спадлючені!

Що ж пак тепер, серед простору - воленьки,

Сумно манячиш ти, мовби приборкана,

Бродиш самотно, шукаючи доленьки,

Хора, підтята, понура, ухоркана?

Небо блакитне, а в очах захмарило;

Груди рве кашель - нуджусь та бухикаю,

Серденько кволе до часу постаріло;

Марно минуле до себе покликую.

Ти не зважала на рани затроєні,

Бо проти ворога дуже вже перлася;

Нині поглянула - вони не згоєні;

Гірко побачила помилки скоєні,

Наче підкошена, долі простерлася!

ПРИМІТКИ

Збірка «З ЧУЖОГО ПОЛЯ»

Збірка вийшла 1895 р. під титулом: «Дрібна бібліотека. Книжечка 10. З чужого поля. Переклади Павла Граба. Накладом Костя Паньковського». Львів, 1895, с. 100.

Байрон Джорж Ноел Гордон (1788-1824) - англійський поет-романтик. Учасник національно-визвольного руху в Італії та Греції.

Гуд Томас (1799-1845) - англійський поет, якого високо цінували російські революційні демократи за популярні соціальні вірші.

Мур Томас (1779-1852) - англійський поет-романтик, учасник ірландського національно-визвольного руху, ідеями якого пронизано багато його творів.

Сауті (Соуті) Роберт (1774-1843) - англійський поет, представник т. зв. «озерної школи».

Кардуччі Джозуе (1835-1907) - італійський поет, історик літератури, суспільний діяч.

Ментанська різня - поразка гарібальдійців від французьких і папських військ в 1867 р. поблизу Рима в м. Ментані. Квіринал - один із семи горбів, на яких виник Древній Рим; частина міста, де розташовані розкішні палаци багатіїв; в 1870 р.- резиденція італійських королів. Гракхи (Тіберій, 162-133 до н. е. і Гай, 153-121 до н. е.) - політичні діячі Стародавнього Риму, народні трибуни, брати.

Філікаї (Філікайя) Вінченцо (1642-1707) - італійський поет, автор елегій.

Леопарді Джакомо (1798-1837) - італійський поет, автор патріотичних од, в яких прославляв героїв боротьби за свободу.

Гейне Генріх (1797-1856) - великий німецький поет, публіцист, прозаїк, літературний критик. П. Грабовський у записці до редактора журналу «Зоря» Василя Лукича (1856-1938) від 5 квітня 1894 р. зазначав: «П'єси Гейне, що посилаю до Вас, я вибрав саме такі, що найбільш популярні серед громади російської, положені на музику і всюди виспівуються на зборах та вечорницях громадських».

Брут Марк Юній (85-42 до н. е.) - політичний діяч Древнього Риму, керівник (разом з Кассієм) змови 44-х проти Цезаря‚ одним із перших наніс йому удар кинджалом.

У поезії «Китайський цісар» Г. Гейне в образі китайського цісаря (богдихана) вивів короля Фрідріха Вільгельма; в образі древнього китайського мудреця Конфуція (бл. 551-479 до н. е.) - німецького філософа-ідеаліста Шеллінга (1777-1854); під пагодою (китайський будинок релігійного культу) мається на увазі Кельнський собор; Ескулап - латинська назва грецького бога лікування Асклепія; «Осанна!» - молитовний вираз, славослов'я; Іди - у римському календарі приблизно середина місяця.

Ленау Ніколаус (1802-1850) австрійський поет, в романтичній ліриці і поемах якого відбились настрої революційно-демократичної інтелігенції.

Уланд Людвіг (1787-1862) - німецький поет пізнього романтизму, драматург, історик літератури.

Вазов Іван Минчов (1850-1921) - болгарський письменник і громадський діяч, активний учасник революційного руху.

Ботев Христо (1849-1876) - болгарський поет, публіцист, мислитель, революціонер-демократ, вождь болгарського національно-визвольного руху 60-70-х років XIX ст. Хаджі Димитр (справжнє прізвище Асенов, 1840-1868), Караджа Стефан (1840 або 1842-1868) - друзі, учасники першої Болгарської легії, керівники партизанського руху в боротьбі проти турецьких загарбників, обидва загинули геройською смертю.

Елегія - вільний переклад поезії Христо Ботева «До моєї першої коханої».

Молитва - переклад уривка вірша Х. Ботева «Моя молитва».

Москов Моско (1803-?) - болгарський поет.

Гарамбашич (Харамбашич) Август (1861-1911) - хорватський поет.

Прерадович Петро (Петар) (1818-1872) - хорватський поет-романтик, драматург.

Змай-Іованович Йован (1833-1904) - сербський поет, публіцист, перекладач.

Томашик Саміло (1813-1887) - чеський і словацький письменник.

Ганка Вацлав (1791-1861) - чеський поет, філолог, діяч чеського національного відродження.

Пушкін Олександр Сергійович (1799-1837). Переклад його поезії «Лист на Сибір» («Во глубине сибирских руд») в автографі П. Грабовського названо «Послання до Сибіру».

Туманський Федір Антонович (1802-1853) - російський поет.

Жуковський Василь Андрійович (1783-1852) - російський поет, перекладач, один із засновників російського романтизму.

Державін Гавриїл Романович (1743-1816) - російський поет, представник класицизму.

Рилєєв Кіндрат Федорович (1795-1826) - російський поет-декабрист. Бестужев (Марлінський) Олександр Олександрович (1797-1837) - російський письменник, засновник альманаху «Полярная звезда». Наливайко Северин (? -1597) - керівник антифеодального селянсько-козацького повстання 1594-1596 рр. на Україні та Білорусії, спрямованого проти польських загарбників.

Губер Едуард Іванович (1814-1847) - російський поет, перекладач.

Полежаєв Олександр Іванович (1804-1838) - російський поет.

Ірокези - індіанські племена в Північній Америці.

Огарьов Микола Платонович (1813-1877) - російський революціонер, поет, публіцист, друг і соратник О. І. Герцена.

Греков Микола Порфирович (1810-1866) - російський поет.

Красов Василь Іванович (1810-1855) - російський поет, професор Київського університету.

Баратинський (Боратинський) Євгеній Абрамович (1800-1844) - російський поет, був близький до О. С. Пушкіна.

Жадовська Юлія Валеріанівна (1824-1883) - російська поетеса.

Михайлов Михайло Ларіонович (1829-1865) - російський поет, прозаїк, публіцист, перекладач, революційний діяч, співробітник «Современника». Був засуджений царизмом на каторгу, де і помер. П. Грабовський присвятив йому статтю «Михайло Ларіонович Михайлов».

Боровиковський Олександр Львович (1844-1905) - російський поет, юрист, син відомого українського поета-романтика Л. І. Боровиковського.

Гребінка Євген Павлович (1812-1848) - український поет, байкар, прозаїк, представник «натуральної школи», писав українською і російською мовами.

Майков Аполлон Миколайович (1821-1897) - російський поет, перекладач, послідовник «чистого мистецтва», брат В. М. Майкова (1823-1847).

Фет (Шеншин) Афанасій Афанасійович (1820-1892) - російський поет, послідовник «чистого мистецтва».

Некрасов Микола Олексійович (1821-1877/78) - російський поет, революційно-демократичного напряму. Його поезія мала великий вплив на творчість П. А. Грабовського, який планував видати збірку його віршів.

Поезія «Пророк» присвячена М. Г. Чернишевському і в останніх виданнях публікується під заголовком «Н. Г. Чернышевский».

Толстой Олексій Костянтинович (1817-1875) - російський поет, драматург, романіст. Разом із братами Жемчужниковими писав пародійно-сатиричні твори під псевдонімом Козьма Прутков.

Тютчев Федір Іванович (1803-1873) - російський поет, провідний майстер пейзажної лірики.

Омулевський - псевдонім російського поета, прозаїка Федорова Інокентія Васильовича (1836-1883). П. Грабовський в автографі перекладів віршів Омулевського зазначив: «Омулевський - то псевдонім талановитого сибірського поета-патріота Федорова, рано зведеного до могили безвідрадними обставинами життя. Щось багацько років пересиджував у Петропавловському мурі, де й стратив здоров'я. Його романом «Шаг за шагом» («Крок по кроці») зачитувалась російська молодіж, а може, й тепер зачитується».

Круглов Олександр Васильович (1853- ?) - російський письменник.

Гаршин Всеволод Михайлович (1855-1883) - російський письменник, майстер соціально-психологічного оповідання.

Ольхін Олександр Олександрович (1839-1897) - російський поет, близький до революційнийх народників. Відомий адвокат-захисник на тогочасних політичних процесах, відбував заслання в 1879-1887 рр.

З болгарської мови. Автори віршів «Удова» - П. Іванов і «Батьківщина» - І. Вазов у перекладі не вказані.

З чеської мови. Автора вірша, з якого зроблено переклад, не встановлено.

З російської мови (у збірці - «З московської мови»). «Ніч» - за мотивами поезії І. С. Нікітіна «Зимняя ночь в деревне»; «Осінь» - вірш О. М. Плещеєва; «Дуже березку сокирою тнули...» - О. К. Толстого; «Весна» - К. К. Арсеньєва (1837-1919); «До матері» - В. Х. Кравцова; «Грати, рушниці, дозорці муштровані...» - перші дві строфи - вільний переспів поезії П. Якубовича «Решетки‚ бойницы...». Авторство інших віршів не вказується.

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Книгу оцифровували:

Дмитро Анісіч

Марина Канівець

Павло Грабовський

З ЧУЖОГО ПОЛЯ

327

Друкований текст для вичитування взято з:

Павло Грабовський. Вибрані твори в 2-х томах. Київ, «Дніпро», 1985.

т. 1: Оригінальні поезії, переклади і переспіви.

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Книгу оцифровували: Дмитро Анісіч, Марина Канівець

© Остаточне вичитування, форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2019

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2019

¹ - Опроче - а втім, проте.

² - Ряд - поряд, поруч.

³ - Кадіксанка - жінка з іспанського міста Кадікса.

⁴ - Невріку - нівроку.

⁵ - Злудні - знадні.

⁶ - Длявий (від дієслова длятися) - повільний, протяжний.

⁷ - Покрівля - покривало, саван.

⁸ - Вила - русалка, мавка.

⁹ - Вічінь - вічність.

¹⁰ - Левіт - тут в розумінні: обранець, співець.

¹¹ - Куди луча - куди попало.

¹² - Чквиря - негода.

¹³ - До мрища - до смерку, до заходу сонця.

¹⁴ - Мість - замість.