Грабовський П. А.

ДОЛЯ

(Збірка)

ПЕРЕДМОВА

Сумний талан поодинокої людини, не краща доля і цілих народностей. Се переважний мотив співної творчості загальносвітової; панує він і в моїх переспівах. Відси і назва збірничка. Деякі твори привабили мене або формою художньої, або згодою думок з моїми власними; в інших я сам вишукував придатного виразу для своїх гадок та почувань. Таким чином користувався я творами оцих поетів чужосторонніх, саме: англійські (вкупі з американськими) - Едгар По, Вільям Купер, Томас Гуд, Лонгфелло, Вальтер Скотт, Вордсворт, Роберт Соуті, Теннісон, Кемпбелл, Феліція Гіменс, Шеллі, Роберт Бернс, Елізабета Броунінг; італьянська поетка - Ада Негрі; французькі - П’єр Дюпон, Сюллі Прюдом, Катюль Мендес, Бодлер, Коппе, Поль Верлен, Барб’є; німецькі - Гете, Роберт Прутц, Шамісєо, Ленау, Рюккерт, Іван Шерр, Фрейліграт, Гервег, Гамерлінг, Уланд, Ада Крістен; грузинські - Чавчавадзе, Бараташвілі; вірменські - Патканян, Леренц; венгерські - Петефі, Арані; слов’янські - Вазов, Петро Негош, Юрій Якшич, Бранко Радичевич, Франц Мажуранич, Прешерн, Гейдук, Тіль, Конопніцька, Асник і кілька московських. У декотрих поетів я брав тільки мотив, переймався настроєм, а переспівував цілком по-своєму. Нехай читачі вибачать, коли часом моя українська бандура грала на далекій чужині не по-рідному, бриніла непевним відгуком Півночі.

Якутськ, 1897

Павло Граб

Едгар По

I. КРУК

Поема

Вкінець змучений журбою,

Раз північною добою

Я схилився, задрімав

Над одним старинним твором,

Над забутим мислі взором,

Що велику славу мав.

Коли чую: стук роздався,

Стук роздався з двору мого...

Подорожній заблукався

Та прибивсь до двору мого,

Подорожній - більш нічого.

Близько грудня се творилось,

Кругом пітьмою все крилось;

Меркло вугілля в печі.

Ждав я ранку, ждав я світу:

Ні привіту, ні одвіту;

Занудився я ждучи...

Хоча б звістка об Ленорі,

Що втекла життя земного,

Об Ленорі, ясній зорі,

Звістка з миру потайного...

Дожидання - більш нічого.

Тужно вила хуртовина,

Розвівалася запина

Пурпурова на вікні,

Шамотіла, ляк будила.

Кажу вставши: що за сила?

Що за враг? Страхи дурні.

Зараз серце втихомирю:

Гість лучився - от і всього;

Кому бути в таку чквирю

За дверима дому мого?

Гість приблудний - більш нічого.

Тож лякатись задаремно.

«Вибачайте: так нечемно

Я загаявсь, бо здрімнув;

Не розчуло зразу вухо:

Тихий гук донісся глухо,

Я уваги не звернув».

Проказав та й пометнувся

Я за двері дому мого,

Пометнувся та й жахнувся:

Зирк - навколо дому мого

Ніч похмура - більш нічого.

Нігде іскра не заблисла;

Туча звисла; серце стисла

Така туга дошкульна,

Що ні одна душа в світі

Не здолає зрозуміти,-

Тії туги світ не зна.

Враз «Ленора» віддалося -

Любе мення сонця мого...

Сам шепнув я: розляглося,

Залунало з шепту мого,

Залунало - більш нічого.

Тяжко в грудях защеміло;

Припер двері я несміло.

Знову стук, та вже чутніш.

Думка: тріснуло де-небудь,

Ворухнулося що-небудь,

Вітер б’є в шибки буйніш...

Таємниця? Ніякої...

Відки взятись, як і з чого?

Плід уяви навісної...

Годі ж, годі, кат зна чого!

Вихор знявся - більш нічого.

Пхнув вікно я: гість північний,

Крук днедавній,¹ крук одвічний,

З-за віконниці вліта.

От влітає: постать горда,

Як буває тільки в лорда,

Не вклонився, не віта;

Махнув крильми з чуттям влади,

Махнув байдуже до всього

Він та й сів на бюст Паллади

Над дверима дому мого,

Сів поважно - більш нічого.

От діждався собі лиха...

Усміхнувся тут я стиха:

Крук у всій своїй писі!

«Твого чуба вскуб хтось зручно,

А поводишся бундючно...

Як же звали тебе всі

Там, у вічнім пеклі Ночі,

Де не знають дня ніколи,

Де тьма Ночі сліпить очі,-

Як ти звався?» Крук поволі

Відповів на те: «Ніколи!»

Мов людина - от дивниця -

Відказала мені птиця,

Хоч без глузду, та дарма:

Крук балака справді чудно,

Понять віри навіть трудно,

Непостижно для ума.

Гей, не жди собі відради,

Не шукай добра, відколи

В тебе сів на бюст Паллади

Хижий Крук, віщун недолі.

Крук, що зветься скрізь «Ніколи».

Вік прокракав так розпучно,

Одногучно, але влучно,

Мовби душу виливав,

А сидів - не ворухнеться,

Пером злегка не тріпнеться...

Я тим часом міркував:

«Згибло братство... все загине...

Мрій розвіялось доволі...

Так і він мене покине,

Пурхне ранком в чисте поле...»

Крук відрік на те: «Ніколи!»

Запитався я тремтяче:

«Що за назву мана кряче,

Мов не знає інших слів?

Десь її колишній владник,

Бідолашний який страдник,

У тім слові разом злив:

Безнадійність, думи журні,

Всі пригоди, що збороли

Як у повідь хвилі бурні,

Поривання, що схололи,-

Злив, безщасний, в тім «Ніколи».

Коло уст у мене знишка

Знов забігала усмішка;

Я присунувсь, я пример,

Без сил спершись на оксамит...

Щось снувалось... вже й не тямить

Голова моя тепер...

«Крук... та що ж,- гадав я в кріслі,-

Страшний Крук, що чинить болі,

Що труїть всі людські мислі,

Простирає зла приполи,-

Що ж віщує тим «Ніколи»?»

Розв’язання ждав я марно;

Крук мовчав, дивився хмарно,

Грізним зором мене пік.

На подушку в ту годину

Зліг я - мукам нема впину...

Не злягати вже повік

На оксамит масаковий,

Не злягати вже ніколи

Моїй галоньці чудовій,-

Жалкував я мимоволі:

Не припасти більш ніколи.

Хмара диму заходила,

Заходила, мов з кадила...

Що се? Ангел спочуття?

«Згинь, напасна потороче!

Сам бог визволити хоче,

Посилає забуття.

Швидше ж пити його буду,

Щоб не згадувать Ленори:

Все, що давить, скину, збуду;

Пам’ять зітреться Ленори!..»

Крук відрік на те: «Ніколи!»

«Гей, прорічнику, мій жаху,

Лихий демоне чи птаху!

Тебе вихром принесло,

Чи дух ночі спокусливий

Тебе шле в наш край журливий,

Де панують смерть та зло?

Та скажи: чи є злік ранам

Там, де всі по божій волі

Всі ми будем; забуття нам

Чи дадуть хоч ті околи?»

Крук відрік на те: «Ніколи!»

«Гей, прорічнику зловіщий!

Чи ти птах, чи демон віщий,-

Богом, скритим від усіх,

Вкупі з небом, заклинаю;

Ти скажи: в надземнім раю,

Межи ангелів святих,

Чи зустрінусь я з душею

Незабутньої Ленори,

Чи побачусь там із нею,

Що скрашає райські доли?»

Крук відрік на те: «Ніколи!»

Хто б не був ти: птах брехливий

А чи Демон, Дух злосливий,

Геть від мене! Геть туди,-

Проказав я, з місця вставши.-

Геть - де Пекло Ночі завше,

Не вертайсь мені сюди!

Чорніш пір’я твоя злоба,

Твоя лжа, твоє «ніколи»;

З мого серця вийми дзьоба;

Щезни лютий!» Крук поволі

Відповів на те: «Ніколи!»

З того часу над дверима,

Мов примара невмолима,

Крук насуплений сидить...

Ні спочинку, ні поради:

Не спурхає він з Паллади,

Сонним Демоном глядить.

Горить світло; тремтять тіні

Від дверей, хвилюють долі;

Топнуть очі в тім тремтінні;

Мре від його дух мій кволий,

Мре - не збудиться ніколи.

II. АННАБЕЛЬ-ЛІ

Все те сталось давно,

Дуже сталось давно,

В королівстві морської землі:

Там жила, там цвіла

Та, що завжди була,

Завжди звалася Аннабель-Лі.

Ми кохались удвох;

Те кохання обох

Нас держало обох на землі.

Ми, як дітки, собі

Не давались журбі

В королівстві морської землі;

Ми кохались не так,

Як кохається всяк,-

Я та любонька Аннабель-Лі.

Покохалися ми:

Серафими сами

З неба заздрити нам почали.

Через те ж то воно

І зчинилось давно,

В королівстві морської землі:

З хмари вітер дмухнув,

Він зимою війнув,

Повійнув він на Аннабель-Лі.

От зійшовся услід

Із плачем сумний рід

І від мене її узяли,

Щоб навік положить -

Там, де нині лежить,-

В королівстві морської землі.

Частки наших святих

Не зазнали утіх

Серафими, що в раї жили.

От і сталося так

(Як се відає всяк

В королівстві морської землі):

З хмари вітер завив,

Він дмухнув, він згубив

Уночі мою Аннабель-Лі.

Ми любились тепліш,

Ми любились миліш,

Аніж ті, що життя прожили,

Ті, що мудрості більш здобули;

Серафими сами,

Навіть демони тьми

Мою душу не в силах були

До заман прикувать,

Від душі одірвать

Чарівниченьки Аннабель-Лі.

Місяченько сплива -

Промінь сни навіва

Про голубоньку Аннабель-Лі;

Зорі зверху горять -

А на мене зорять

Очі світлої Аннабель-Лі;

Тінь заблима нічна -

Скрізь зі мною вона,

Незабутня, заручена, пташка ясна,-

Обік неї лежу я у млі,

В домовині морської землі.

Вільям Купер

* * *

Я бажав би відсіль на край світу втекти,

Чи розваги б собі не спіткав де,

Щоб не бачить, як кров розливають кати

Та безкарно знущаються з правди.

Бо тут пекло кругом, гидкий брязкіт заліз...

Я ненавиджу рабства кайдани;

Завмирає душа, болить серце до сліз;

Жду: коли воно все перестане?

Сей здихає в ярмі, той добра не щита,

Знай купається в ласощах різних;

Чи згадаємо ж ми про науку Христа:

«Пригорніться по-людськи до ближніх!»

«Братство», «рівність» - слова... але й ті... де вони?

У нарузі, пилу та проклятті;

Вітер їх розмахав, як сухі бур’яни,

Що на попіл згоріли в багатті.

Братство... рівність... Які? Ми не рівні хіба?

Чого ж я побиваюсь, як дурень?

Що у мурина кожа занадто груба,

Що убогий, обшарпаний мурин;

А плантатор його - дука, білий на вид...

Еге... чорний наш мурин, як чобіт,

Та ще й дранець, злидар... Що ж? Туди йому й слід,

Хай же, кажуть, на «білого» й робить!

Де ж завіти святі? Хто на їх потура?

Батіг іродський ляска над братом...

Будь ти проклятий, хай тебе грім покара,

Держилюде, що родишся катом!

Згинь, невільництво, геть! Я не хочу ганьби,

Щоб улітку, в жари опівднішні,

Холодочком мене обвівали раби,

Білих здирців брати безутішні!

Володіти людьми? Прийде час, дукачі!

Розкує тих, що ви катували,

Що на вас же лихих цілий вік, орючи,

Кров’ю-потом лани обливали!

Людський образ бере всю прихильність мою,

А не то, щоб у плуг, як скотину!

Легше ж сам я в кайдани себе закую,

Ніж замучити брата-людину!

Томас Гуд

* * *

Знов загинула душенька праведна;

Тільки б жити, вона ж полягла;

Ніжна квітонька... Доле зненавидна,

Ти за що їй життя відняла?

Підніміть же її помалесеньку,

Положіть, як лежать подоба;

Пожалійте її, молодесеньку,

Що була беззахисно-слаба!

Подивіться: з одежі намоклої,

Що мов саваном труп облягла,

Із ушей, із голівоньки мокрої

Вода крапля по краплі збіга.

Не знущайтесь жорстоко над мертвою,

А на руки здіймайте її;

Запиніть над нещасною жертвою

Безсердечні докори свої!

Не спішіть лиш до неї з наругою,

Тінь погорди згасіть на виду,

А згадайте з глибокою тугою

Про її горювання-біду!

Не врікайте гіркими спом́инами:

Смерть обмила всі плями зараз...

Хай же змовкне злий суд над провинами,

Змовкне галас нелюдських образ!

Що догана жорстка́ перед мукою?

Що гріхи перед млою труни?

Обітріть її губи: грязюкою

Покалялись, облипли вони.

Уквітчайте їй коси гарнесенькі,-

Вони гідні того убрання,-

Поки люд розпускає тихесенькі

Міркування-гадки навмання.

Хто вона? Над її домовиною

Чи заплаче хто-небудь з своїх:

Батько-мати з сумною родиною

Або, може, ще ближчий від їх?

Серед пекла столиці багатої,

Де громада велика така,

Не було в неї, наче заклятої,

Ні рідні, ні близьких, ні кутка.

Над водою, де смутно поблискує

Тінь від світла під час вечорів,

Це у хвилях тремтить і полискує

Млявий промінь нічних ліхтарів;

Де бушують вали над безоднею,

Там стояла вона без шляху,

Без притулку, з журбою самотньою

В непривітливу північ глуху.

Тії ночі вона не лякалася,

Не боялась кромішньої тьми,

Ані арки, що в воду спускалася,

Ні безодні з валами тими.

«Вмерти!» - каже їй думка уїдлива:

Утекти від усіх, від життя...

Прощавай же ти, доле огидлива,

Без людей, без мети, без пуття!

І без жалю, без сліз, не хитаючись,

Вона кинулась в темні вали...

Хто збагне, як жилось їй тиняючись,

Як їй муки життя допекли?

Підніміть же її помалесеньку,

Положіть, як лежать подоба;

Пожалійте її, молодесеньку,

Що була беззахисно-слаба!

Поки тіло зовсім не задубло ще,

Поки кості не стали як лід,-

Потихеньку, уважно та любляче

Ви розправте їх зараз як слід!

Затуліть їй розплющені віченьки,

Що з-під мулу глядять сліпуче,

Наче зір занімілого личенька

Того світу шука боляче.

Бо на сім вона все покінчила вже;

Холод, голод, злість, ганьба людська,

Лиходійність... Ні, ждати несила вже,

Поки сором той пташку спітка.

Чи билинка з негодою бореться?

Покладіть ви їй руки навхрест;

Хай спочине, а все ніби молиться

О тім щасті, що в вічності єсть!

Не нам з вами судить винуватого:

Хто небозі суддя, крім того,

За мир грішний колись розіп’ятого,

Що ніс прощу для люду всього!

Лонгфелло

I. СОН НЕВОЛЬНИКА

Він заснув, кукурудзу жнучи,

Не зважав на пекельну жару:

Як упав із серпом у руці,

Так і спить головою в пилу;

Весь розхриставсь, і в сні отому

Рідний край увижався йому.

Тихо Нігер котивсь по піску...

Він царем собі знов походжав

Попід пальмами там в холодку,

Поглядаючи, зір розважав:

Каравани спускалися з гір,

І дзвенів їх брязкучий убір.

Знов він бачив свій давній куток,

Знов дививсь на дружину свою,

Обіймав своїх любих діток,

Раював, наче справді в раю,

І сльозинка з очей потекла,

Огнем щоки крізь сон опекла.

На баскому коні він гасав,

Тільки посвист летить з-під ноги;

Збрую злотом, сріблом украшав,

Перешкоди не знав навкруги,

А шаблюка висить, поганя,

Опустившись на боки коня.

За ключами червоних гусей

Він носився по луках услід

З ранніх ранків до пізніх ночей,

Де зелений росте тамаринд.

Показалися кафрів хатки,

Океан заманів здалеки.

Серед ночі лев страшно ричав,

Завивала гієна; з боліт

Донеслось: очерет затріщав,-

То по йому бродив бегемот;

В сонних мріях кругом все гуло,

Так немов бойовище було.

Про свободу співали ліси,

Бурі вістку ту всюди несли -

Визвол́ення святі голоси

Всім, що рабства кормигу тягли;

Він здригнувся, легенько зітхнув,

Усміхнувсь і навіки заснув.

Він не чув більш ні спеки, ні мук,

Він не чув, як по спині гуляв

З усіх сил володарський канчук,

Бо кайдани життя перервав,

Ставши вільним: на ниві самий

Труп валявся бездушно німий.

II. НОРМАНСЬКИЙ БАРОН

Раз барон в своїм покою

Лежав з думою тяжкою,

Нагло захворав.

Вила буря, мов палати

Завзялася поваляти,

Де барон вмирав.

Лихо сталось... Ні васали,

Ні раби не рятували

Владника свого,

Ні маєтки, ні багатства,

Всі здобутки розбишацтва

Прадідів його.

Не поправить ніщо вади;

Вічми просить барон ради

У свого ченця;

Той сів мовчки коло ліжка,-

Перед ним розкрита книжка,-

Не сказав слівця.

Хуга злиться, плаче смутно

Перед дверми; ледве чутно

В церкві вдарив дзвін:

Що Христос у Палестині

Народився саме нині,-

Сповіщає він.

Посеред старої зали

Сеї ночі і васали

І раби зійшлись;

Там були співці захожі;

Людські співи, гімни божі

Зараз полились.

В них співали про свободу,

Що Христос приніс народу,

Визволення всіх;

Скрізь піснями голосними

Так лунало, що за ними

Наче й вітер стих.

Роздались ті гімни хором

Над бароном нашим хворим,

Змученим вкінець;

Йому в ухо слова пісні,

Для нещасних благовісні,

Став шептать чернець.

Стару голову та сиву

До святого того співу

Мручий повернув

І заслухавсь мимовільно

Любих звуків так він пильно,

Що й про смерть забув.

Блискавиця з лютим громом

Як свіне-свіне над домом,

Над рядком ікон;

Затрусилось все навколо...

«Зглянься боже!» - схилив чоло

Зляканий барон.

І з журбою, край могили,

Темні очі його вздріли

Вічну правду там,

Де лжа всяка панувала,

Метушня гніздо звивала,

Кривда мала храм.

Всіх заман заласні² пута,

Що з колиски була скута

День крізь день душа,

Враз огидли; хмурий розум

Подихнув на все морозом,

З тьми на світ руша.

Всіх, хто з панської сваволі

Не мав щастя, не мав долі,

В сльозах вік губив

Та спивав гірких мук чашу,-

Всіх барон від того часу

Вільними зробив.

На розп’ятті в тім поклявся

Та й зо світом розпрощався;

Зникла смутку тінь

На обличчі непорушнім,

А чернець звичаєм слушним

Проказав: «Амінь!»

У церковній огорожі

Поховали труп вельможі,

Що рабам дав жить;

Він зітлів; віки минули;

Давно всі вже позабули,

Хто в труні лежить.

Але його добре діло

Поміж людом живе ціло,

Ходить з роду в рід;

Все пишніш росте та зріє,

Ясніш зіроньки зоріє

Того вчинку плід!

Вальтер Скотт

* * *

Спи, дитинонько, спи та зростай, мов сокіл!

Батько твій був народним героєм,

Твоя мати - краса чарувала окіл,-

Вічна пам’ять їм з тихим покоєм!

Спи, дитинонько, спи та зростай, мов сокіл!

Все дістанеш: і ниви, і луки;

Боронити твій сон у нас вистачить сил;

Чуєш: сурм розлягаються гуки?

Спи, дитинонько, спи! А підійде черга:

Сам дружини направиш до бою,

Бо час бою на смерть, лихий час настига,

День визволу веде за собою.

Роберт Соуті

* * *

«Чого голота скиглить так?» -

Спитав мене дукач.

«Глянь за ворота, що там, як,-

То сам,- кажу,- побач».

Білівся сніг. Мороз тріщав,

Хапався нам до вух.

Трусились ми: не захищав

Від холоду й кожух.

Дідусь сивенький нам зустрівсь,

Весь гнеться в три біди.

«Пощо в таку добу поплівсь,-

Питаю я,- куди?»

«Пощо? - відрік дідусь на те.-

Бо в хаті не тепліш;

От і бреду, чи не дасте

На в’язку дров хоч гріш».

Роззуте, голе та слабе

Тиняється хлоп’я.

«Що з дому вигнало тебе?» -

Звернувсь до його я.

«Недужий батечко вмира,

Нам гинуть припада,

Мене й послали геть з двора

По хліб»,- оповіда.

Під ліхтарем сидить блідна,

Задубла до кісток,

Якась-то женщина сумна

З двойком малих діток.

«Невже,- спитав я тут її,-

Тобі не милий світ?

Пожалуй дітоньки свої!»

Вона ж мені в одвіт:

«Мій чоловік за короля

Пішов десь воювать.

А ми... нас голод дошкуля,

Наш жереб - старцювать!»

Причепурившись найгарніш,

Красавиця пройшла,

Нам усміхнулась, ще смачніш

Бровами повела.

«Чи то ж,- промовив я,- така

Ганьба солодка річ,

Що на розпусту виклика

І в сю студену ніч?»

Вона очиці потупля,

Схиляє враз чоло:

«У мене в роті,- одмовля,-

Ще й ріски не було!»

Дукач мовчав та дивувавсь.

«Ходім,- кажу,- чи що?

На запит твій сам люд озвавсь:

То знай же - як і що».

Альфред Теннісон

* * *

Король Едвард на пишне ложе

Поліг з хвороби, смерті ждав.

Чим рятуватись, хто поможе?

Про раду матері згадав.

Вона казала: «Хочеш жити,

Почнеш лякатися труни,-

Знайди щасливого на світі,

Його сорочку одягни!

Смерть і торкнутись не посміє,

Вчинить не здужа тобі зла».

Король віджив, король радіє,

Гінців по царству розсила.

Сказав король - тії ж години

Летять вони на всі кінці

Шукать щасливої людини;

Та марно їздили гінці.

Невже ж ніде нема нікого?

«Спіткавсь!» - цареві донесли.

Але, на жаль, в сіроми того

Сорочки навіть не знайшли.

Томас Кемпбелл

* * *

Знялася буря, дощ полив;

Ревуть вали, лиха година...

Завзятий Ріно прилетів

На берег з донею Улліна.

«Рибалко, швидше дай човна!

Рятуй від лютої погоні!

Страшний Уллін нас доганя:

Кричать їздці, б’ють землю коні».

«Чи ти, козаче, без ума!

Послухай лиш, як хвиля плиска...

Тоненькі весла полама,

Хибкий мій човен, мов та тріска».

«Рибалко, швидше дай човна!

Рятуй! Що нам лиха година?

Ще, може, спиниться вона,

Та не спинити вже Улліна».

Гроза все гірш, чорніш вали;

Улліна чути ближче й ближче;

За ними коні захропли,

А зброя брязкотить зловіще.

«Час добрий! Дальше від гріха!»

Сів Ріно, з ним дівчина сіла.

Рибалка човен одпиха;

Безодня їх туманом вкрила.

Смерть пащу роззявля на них;

Кругом клекочуть борви³ хмурі.

В гурті товаришів буйних

Спішить Уллін, страшніш од бурі.

Уллін на берег прилетів,

Поглянув: дочку носять хвилі;

Куди дівався батьків гнів?

Він молить-просить у знесиллі:

«Вернись, дитинонько, вернись!

Хай не ляка тебе провина!»

З хвиль завивання роздались

На поклик болісний Улліна.

Здіймає буря гори хвиль,

Скажено човном скрізь швиряє;

Уллін глядить: дочка відтіль

До його руки простягає.

«Вернись, дитинонько, вернись!»

Та марно все: одна хвилина -

Розбіглись хвилі і злились

Над човном з донею Улліна.

Феліція Гіменс

* * *

Тіш мене: занедужала я,

На хвилинку не знаю спокою;

Похрести, як бувало малою,

Колиши мене, ненько моя!

Відітхнула б хоч трошечки я:

Кожна квітонька спить серед ночі,

Сон стуляє й мандрівцеві очі...

Колиши мене, ненько моя!

В боротьбі крила стратила я...

Боже! Нащо ж отак покохала?

Світла молодість даром пропала...

Колиши мене, ненько моя!

Персі Шеллі

* * *

Повій, вітре, згромадь хмари,

Страшну бурю підніми,

Реви, прірво, валяй скали;

Вдарте з силою, громи!

На всі боки плискай, море,

Шуміть, сосни вікові...

Враз оплачте людське горе,

Змийте туги світові!

Роберт Бернс

I. ЛОРД ГРЕГОРІ

Яка темна ся ніч! Куди дітись від тьми!

Вітер звіром завив на просторі.

Коло замку твого обливаюсь слізьми:

Відчини мені, лорде Грегорі!

В світ за очі прогнав мене батечко мій,

Що тебе я кохала так палко...

Дай же захист хоч ти, не люби - пожалій,

Чи тобі мене й трохи не жалко?

Ти забув? Пам’ятаєш? Гайочок, квітки...

Ясна річенька... чари без ліку...

Я призналась тобі... Все те, все те втямки,

На нещастя, запало довіку.

Скільки клявсь ти мені, присягався тоді,

Обіймав мене так голубливо...

Всьому вірила я, всі думки молоді

Віддавала тобі незрадливо.

Але серце твоє холодніше зими,

Із заліза твої почування...

О, побийте мене, піднебесні громи,

Перервіть мої муки-страждання!

О, спаліть мене ви, блискавиці-огні!

Віддаюся вам нині на волю.

Тільки зрадника ви не карайте мені

За мою занапащену долю!

II. ДО СТОКРОТИ

Безщасна квітко польова!

В лиху годину зустріва

Тебе мій плуг, і згинеш ти.

Чи міг же я

Від лемеша тебе спасти,

Краса моя?

Не будуть жваві мотилі

Тепер, на ранішній зорі,

В росі купаючись живій,

Тебе хитать,

Коли злетяться день новий

Гуртом вітать.

Дощ над тобою поливав,

Північний вітер завивав;

Грозою хмара перейшла.

Спинився грім,-

Ти потихеньку розцвіла

На диво всім.

Від спек, від бур твої квітки

Укриють в затишку садки;

Де ж сироті знайти куток

Посеред піль?

Хіба повіє холодок,

Сховає шпиль.

З трави ти виткнулась на світ;

Як сніг, блищав твій ніжний цвіт;

Всміхалось сонечко тобі;

Рости б, так ні;

Мій плуг підтяв - ти мреш в журбі,

Не жаль мені.

Отак і квітонька села:

Біди не знаючи, росла

Голубка-дівчина, як ось

На весні літ

Де лихо нагле не взялось,

Побило цвіт.

Така ж і доленька співця:

Швиряють хвилі скрізь пловця,

Обвисне тьма, не видно зір;

А він жене

Хиткий свій човен, поки вир

Не заплисне.

Так добрий не втече від злих:

Працює з малечок малих,

Не скажеш, щоб «сякий-такий»,

А сльози ллє...

Не тут для праведних покій,

А в небі є!

Журюсь... А може, вже черга

Давно й на мене пристига,

Життя - незчуєшся й коли -

Плуг відбере,

І все замовкне в царстві мли,

Навік замре!

III. ПОКЛИК БРЮСА ДО ДРУЖИНИ

Шотландці! Згадуєте час,

Як кров лив з вами Уаллас,

Як Брюс водив до бою вас?

Знов кличу разом всіх іти:

Або побить, або лягти!

До зброї сміло! День не жде:

Едвард полки свої веде,

На все кайдани покладе,

В неволю навік закує!

Борці, завзятці! Де ви є?

Чи вас не рушить стид ганьби?

Чи боїтеся боротьби?

Чи краще гнити, як раби,

В кормизі нівечити край?

Нікчемний зраднику! Тікай!

Хто пута рабства розрива,

Мечем свободи добува?

Хто за Шотландії права?

Хто? Каледонці! Так ходім!

Кати руйнують рідний дім.

Рятуймо зв’язаних синів

З неслави, муки, кайданів,

Здобудьмо долі інших днів!

Всю кров віддаймо жил своїх!

Падем... вщасливить воля їх.

Кінець тиранам навісним!

Що змах - то менше вже одним,

Що змах - свобода ближче з ним.

Вперед! До бійки! Чаша вщерть:

Або побіда, або смерть!

Елізабета Броунінг

* * *

В чистім полі на роздоллі

Молоде ягня стрибає;

Скрізь літаючи по волі,

Пташка весело співає;

Молоденька швидка сарна

Утікає в холодок;

Запахуща квітка гарна

Розцвілась на весь садок...

Тільки ми дітей мордуєм

В підземеллі без пуття,

Муки-стогону не чуєм

Та збавляємо життя.

Тільки ми дітей неволим,

Запрягаємо в ярмо,

Поки дукам з тілом кволим

І душі не продамо!

Плачуть дітки бідолашні:

«Ми не знаємо й доби;

Ще мозолі учорашні

Не зійшли, а знов роби!

Інший раз не держать ноги,

Відпочинув би; так де?

Напрацюєшся до змоги,

Що й гульня на ум не йде.

Нас не тягнуть зелень, квіти,

Не принаджують луги,

Хіба тільки, щоб спочити,

У труну лягти з нудьги!

Зморишся весь, аж повіки злипаються,

Трохи не падаєш з ніг;

Білими рожі червоні ввижаються,

Білими, наче той сніг.

День під вагою, мов клятий, згинаєшся,

Важко, а треба нести;

Світ ще не блимне, а ти підіймаєшся,

Гайда - машину верти!

З грюком колеса закрутяться,

Ріже повітря, свистить;

В очах відразу помутиться,

Швидко й тебе завертить.

Мозок і серце, і вікна, і стіни,

Небо і стеля, і мухи, і все -

Разом закрутиться (бігають тіні),

Мов його вихром несе!

З раннього ранку до пізньої ночі

Пекло та грюк...

Прагнуть покою натруджені очі,

Сліпнуть від мук.

Перед машиною хочеться впасти,

Крикнуть: «Спинись!»

Ні, нам судилося тут і пропасти,

Де не піткнись!»

Годі ж, колеса, отак грюкотіти!

Плечі і спина - все тіло щемить.

Хай оддихнуть лиш знесилені діти,

Збудуться пекла на мить!

Хай після труду зберуться докупи:

Дітям так любо в гурті погулять;

Братні взаємини, може, ці трупи

Свіжим струмцем оживлять!

Годі знущатись над дітьми невинними!

Хай промисловий наш рух

Їх поробив уже змалку машинами,

Людський понівечив дух.

Та не охопить узькими обсягами...

Світло нового життя

Ярко засвітить над тими нетягами,

Збудить нові почуття.

І зрозуміють усі до останнього,

Що не машини вони,

Знищать основи життя безталанного,

Правдою стануться сни!

Задаремні всі благання:

Не дочувши нарікання,

Дальш колеса торохтять...

Що бездушні зрозуміють?

Люди людям кривду діють,

Люди правди не хотять.

Замість дітям дати долю,

На природний шлях звести,-

Запакуєм у неволю,

Бо ми - вороги, кати

Тих створінь малих, безщасних,

Жертв безладдя повсякчасних,

Вікової сліпоти!

Ада Негрі

ДОЛЯ

В головах моїх стала вона уночі,

Блискавками світилися зори,

Кинджал, кров’ю облитий, держала в руці.

Затремтіла я вся, а вона

Прямо в очі дивилась, сумна,

І промовила: «Я - твоє горе.

Чи покину ж, дитино, тебе? Ні вовік,

Як не кидала досі ніколи...

До труни проведу... Чи квітки, чи терник -

Всюди я за тобою піду!»

Заридала я, слів не знайду...

Спромоглась: «Геть від мене, недоле!»

Вона каже: «Борись із усім на землі

(Бо така на те заповідь божа),

Що люд держить в неволі, злочинствах та млі;

Де могили, та кров, та хрести,-

Рідний край там попробуй знайти,

До сиріт і нещасних будь вхожа!»

Підвелась я, кричу: «Прагну світлих надій;

В двадцять літ кохать серденько хоче;

Нехай геній мій вік озарить молодий...

Я нуджусь, я сльозами зіллюсь,

Я зітхаю, о щасті молюсь.

Геть від мене, лиха потороче!»

А вона: «Хто життя за других покладе,

Той людиною стане справжньою!

Горе думку святу на любов наведе.

Все подужають тільки ті смілі борці,

Що несуть стяг братерства та волі в руці».

Я сказала: «Останься зі мною!»

П’єр Дюпон

РОБІТНИЦЬКА ПІСНЯ

Що божий день ми встаємо з півнями;

Ще світяться по місту ліхтарі,

А голод нас жене в підземні ями,

Бо ми на те відвічні шахтарі.

Працює спина, плечі, ноги й руки;

Вже й сил нема, а все рвемо кремінь.

Що ж нам придбав наш труд важкий та муки?

На старість літ без крихти хліба гинь!

Поєднаймось з братом брат,

Зачерпнім лишень по чарці!

Хай гримлять

Із гармат

Кати наші - працедавці,

Розсилають смерті жах!

А ми вип’ємо за згоду,

За братерство та свободу,

Щоб настали по світах!

З морського дна ми добуваєм перли,

Зробили рай ми з рідної землі;

Самі ж мремо старцями, як і мерли,

Притьмом здихаєм у кромішній млі,

Кривавий піт з нас крапле, ллються сльози,

А в домовину ляжеш злидарем:

Не нас напоять виноградні лози,

Не ми себе в оксамит уберем.

Поєднаймось з братом брат... і т. д.

В’ялить нас груд і нужда передчасом;

Кому така голота дорога?

Хто не вважа машинами та м’ясом

Робітників, дешевших від шага?

Де чудеса, то там і наші сили;

Ми збудували Вавілон новий;

Немов ті бджоли - меду наносили,

А їсти - вибач, бо се мед не твій!

Поєднаймось... і т. д.

Ми тулимось в холодних підземеллях:

Там наші хати; носим лахмани...

Товаришують з нами в тих оселях,

Ховаючись від світла, кажани.

Тікаєм ми до гурту з ними в нори,

Не дивимось на сонечко ясне...

Нащо ж огнем палають наші зори?

Чом сміливіш завзяття не стягне?

Поєднаймось... і т. д.

Щораз, як ми кров нашу розливаєм

За рідний край,- яка користь кому?

Мерзенного деспота уквітчаєм

Та й молимось, як богові, йому.

Не стяг війни розвіймо, а любові,

Пашницею засіймо скрізь поля.

Доволі люд уже потратив крові;

Прочнеться раб, що голову схиля!

Поєднаймось... і т. д.

Сюллі Прюдом

I

Чи довго ще, химернику-співаче,

Ти до братерства будеш закликать?

Гей, цур йому! Нехай бездолець плаче!

Смішне твоє заступництво гаряче:

В нас помочі тобі не відшукать.

Життя людське - те ж невмолиме море:

Потоп пловець - громаді байдуже;

Що їй твоє, хоча б найважче, горе?

Куди не глянь - один другого боре,

А честь тому, хто зітне чи спряже!

Не дорікай, що люди так напасні,

А зваж на те, як з голоду скрізь мруть...

Багатий всяк хіба на мрії красні,

Всім дошкуляють свої муки власні...

Дери ж, поки тебе не роздеруть!

II

Закохався я в вас до нестями...

Як се сталось? Ви знати бажали:

Та чого мені сумно за вами?

Мою молодість ви нагадали!

З марівничого вашого зору

Швидко одслід злинає печалі,

Світла втіха щораз бере гору...

Мою молодість ви нагадали!

З вас у думці очей я не зрушу:

Краса ваша - се ті ідеали,

Що на час озаряють нам душу...

Мою молодість ви нагадали!

Туга знов побраталась зі мною,

Бо надії дурні позгасали...

Поминувши мене стороною,

Мою молодість ви нагадали!

III

Тьохне соловейко чи запахне ружа,

Та й нема нічого, і тепло мина,

Замість його душу огортає стужа...

Де ж свята весна?

Все чогось шукає іншого людина...

Поцілунки щирі... Де їх дальший слід?

Що на світі певне? За зміною зміна...

Це вже з роду в рід!

Ненадовго тішить кохання щасливе,

Приязні з братерством не стає на рік...

Де ж те почування любе, незрадливе,

Що жило б повік?

Катюль Мендес

* * *

Геть щоденні близесенькі цілі,

Подамося в далекі краї!

Нас пригоди спинити не в силі,

Одірвати від гадки тії.

Хай о скелю розіб’ють нас хвилі,

Хай закрутять лихі течії,-

Сміло сядьмо в човни швидкокрилі,

Сміло правмо в чудовні краї!

Пошукаймо справдешнього раю,

Між краями найпершого краю,

Хоч помрем, не знайшовши його,

І для нас, може, навіть ніколи

Не розкриються світлі околи

Чарівничого краю того!

Бодлер

* * *

Що вам небо з довічними муками,

Що вам осуд законів земних?

Не злякаєш вас совісті гуками;

Добра слава, мовляв, для дурних.

Так ідіть же шляхами протертими,

Загрузайте в вонючім багні,

Де злочинства, знущання над жертвами,

Наче змії, клекочуть в огні.

Дурманійте нелюдською спрагою,

Мерзіть тіло, і душу, і честь…

Запечуться уста ваші смагою,

А в розпусті ви знайдете месть!

Франсуа Коппе

* * *

Увечері сигару запалив я,

Сиджу - дивлюсь на город із вікна:

По улиці шукала безголів’я,

Повія вешталась одна.

Куди приткнути тіло їй продажне,

Коли таких цурається весь світ?

А там в кутку дівчатко бідолашне

Забилося, принишкло край воріт.

Сердешне квіти зранку продавало

(В столиці де їх не знайти?),

Втомилось добре, задрімало,

Пішло б - так нікуди піти!

Повія жде, поки дівча заснуло,

А потім… хоч жіночий вид

Згубив давно вже і красу, і встид,

Щось потихеньку в руку пхнула,

З останнього небозі подала,

Сама як слід не з’їла, може,

І дальш дорогою пішла…

Невже гріхів ти не простиш їй, боже?

Поль Верлен

* * *

Хмура осінь. Голосіння

Безвідрадне світове

Зворушає знов боління,

Моє бідне серце рве.

Проминуло життя втішне;

Ледве дишу, весь поблід;

Спогадавши про колишнє,

Гірко плачу йому вслід.

Що ж? До краю треба плутать;

Вітер лютий дме в кістки,

Мов те листя мене крутить

Та швиря на всі боки.

Огюст Барб’є

* * *

Щоб не мерли скрізь голодні,

Ждучи марно ласки з неба,-

Дамо кожному, що треба

Неминуче на сьогодні.

Гете

МОЛИТВА МАНДРІВЦЯ

Святий боже, що до вбогих

Простягаєш свої руки,

Бережеш на всіх дорогах,

Одхиляєш від них муки!

Шлях мій довгий. Де взять сили!

Чи побачу райські житла?

Вкінець груди наболіли…

Кинь хоть промінь свого світла!

Роберт Прутц

ПОЕТОВІ

Сій, сіваче, в людські груди

Правди вічної зерно;

Дарма, брате, що не всюди

Добре прийметься воно.

Вже не трохи співців мали

Ми, що нас в часи тяжкі

З підупаду підіймали,

На нові вели стежки.

Отака й твоя задача;

Сміло йди за ними вслід;

Щире серце, хіть гаряча,

Чесна думка, жвавий вид!

Не того втішай, хто злобі

Та насильству послугач,

А хто в горі та жадобі,-

Над бездоллям нашим плач!

Не трать віри в силу духа,

Сій насіннячко добра,

Хоч не всяк тебе послуха,

Хоч лиха тепер пора!

Дещо видмуть бурі дужі,

Робачіння⁴ дещо з’їсть,

Дещо виб’ють ранні стужі,

Але також буде й ріст!

Розсівай же, доки сила

Та не вмре останній гук;

Всім ділись, чого вділила

Тобі доля з щедрих рук!

Адальберт Шаміссо

ПРАЧКА

Не складає рук бабуся,

Сорочки пере весь вік,

Хоч недавно їй минувся

Сімдесятий шостий рік.

Щоб добути скибку хліба,

Не спочине, не здихне,

Мовчки б’ється, наче риба,

Уряди‐годи здрімне.

Повінчалась вона з милим,

В щасті думала прожить

За своїм жіночим ділом,

А припало - потужить.

Щодня просять їсти діти;

Занедужав та й умер

Мужик кволий… Що робити

Удові самій тепер?

Працювати вдвоє стала

Все заради немовлят;

Їх до труду навертала

Замість злота і палат.

На далекі заробітки

Всіх синів повиряджа

В люту зиму, в теплі літки

Сиротує - не зважа.

На льон, правши, заробляла

Та тонесенько вночі

У починки переклала,-

Сувій виткали ткачі.

Знов бабуся не сиділа:

Дожидаючи кінця,

Все сорочку на смерть шила

При мигтінню каганця.

Дай же, боже, так спокійно

І мені в труну зійти,

А не плакать безнадійно

Та блукати без мети;

Знавши втіхи, знавши втрати,-

Горе й радість заодно,-

Не моргнувши споглядати

На могильне полотно.

Ленау

ПОХОРОН СТАРЧИХИ

В одежі чорній, байдуже,

Носильники рядами

Тебе потирили,- і вже

Ти опинилась в ямі.

Забудь у скриньці тій гнилій

Свої лиха незлічні;

Спи‐почивай в землі сирій

Без горя віки вічні!

Ніхто тебе не проводжав,

Не плакав над труною:

Якусь старчиху дідько взяв…

Що ж? Менше хоч одною!

Яке нам діло, що́ і як

Тебе збороло в світі?

Шанують злидні твій кістяк

В незмінному лахмітті.

Заїла скнарість клята всіх:

В ганчірку трупа вбрали,

Хреста одломок як на сміх

На вбогий гріб поклали!

Але померший не зважа…

Збула до всього жаль ти;

Ніщо тебе не обража -

Ні людська злість, ні жарти!

Рюккерт

I. СПІВЦЕВІ

Коли ти від людей ждеш одмови

Чи шукаєш у них спочуття,

То співай не про ранок любови,

А про захід вечірній життя.

Не однаково світять всім зорі,

Не всім щастя пізнатись дає;

Але всяк побивається в горі,

Кожен мав безталання своє.

II

З гір побігли тіні,

Облягли ставки;

В небі забіліли,

Потяглись чайки.

Тихесенько‐тихо,

А душа болить:

До кого припасти,

Голову схилить?

Чим світ рвешся з дому,

А ввечері рад,

Що знайшов спочинок,

Що вернувсь назад.

Йоганн Шерр

ПРО ВІРНОГО ДРУЗЯКУ

На світі держались вони з будування,

То й нині стояли поверх риштування;

Під ними Париж, як щодня, клекотів,

А вітер північний все вколо крутив.

Були вони голі, хоч вік свій робили,

В лахмітті старчачім сердеги ходили;

Зв’ялила, зіссала їх нужда тяжка;

Палати складали, самі ж без кутка.

Дворець підіймався, зростав собі вгору;

Недовго б до краю. А тут на цю пору

Піднявсь лютий вихор, ворушить усе,

Додолу валяє, в повітрі несе.

Гуде, розкотився - все вниз загурчало…

Рятуйтесь, нещасні,- надії щось мало;

За крокву схопились, висять на кінці,

Як часом до щогли улипнуть пловці.

А вихор скажений бушує все зліше,

Завиє, застогне, здригнеться, засвище…

Хитається кроква... Чорніє земля

Та пащу прожерну на них роззявля.

Промовив тут о́дин: «Що будем казати?

Доводиться, брате, обом загибати:

Тріщить клята кроква... Як думаєш ти?

Комусь неминуче до бога піти».

Зітхнув на те другий: «Ой, жалко родини!»

«Бувай же здоровий! - не ждавши й хвилини,

Відрік йому перший. - Я - сам, без рідні...

Така, мабуть, доля судилась мені!»

І кинувсь на камінь згори головою:

Пожертвував сміло для других собою.

Ніхто не питався: хто згинув і як?

А був він друзяка з вірніших друзяк!

Фердінанд Фрейліграт

* * *

Честь тому, хто в землю чорну

В спеку, в холод піт свій ллє!

Честь тому, хто коло горну

Важким молотом кує!

Честь тому, хто під землею

Вік довбається в норі,

Щоб пробитись із сім’єю,

Щоб не пухнуть дітворі!

Честь і шана всім трудящим

В кузні, шахті чи з серпом;

Хай для нас життя їх кращим

Буде прикладом‐зразком!

Не забудьмо також, доле,

І про того - честь йому! -

Хто облоги думки оре,

Іскри світла кида в тьму!

Чи в книгарні гне він спину

Та архівний пил глита,

Не даючи очам впину,

Чи в поезії вита;

Чи за гроші виправляє

Нісенітниці чужі,

Чи на розум наставляє

Діток - водить по межі:

Поки сивий волос гляне,

Горе зігне в три дуги,

Поки бачить перестане

З працювання та нудьги.

Передчасно гаснуть сили;

Інший думав тільки жить,

А вже трапив до могили,

Непорушливо лежить.

Стоять будні, прийдуть свята,-

Він хвилинки не згуля;

Просять їсти немовлята,-

Мов кайданник заробля.

Був один... Він все до неба

Свої зори обертав,

Але... хліба всюди треба,

То далеко не злітав.

Світлі думи він леліяв,

Поривання чарівні,

Але голод своє діяв,

Спиняв мрії запальні.

Скільки він списав паперу,

Крився в закутку з пером,

Як другі весну веселу

Зустрічали за двором!

Соловейко над віконцем

Тьохка, жайворонок взвивсь;

Мир сміється, влитий сонцем...

Він ні на що не дививсь.

Затуливши очі й вуха,

Щодня тілом гірше слаб

Віковічний наймит духа,

Невизвольний нужди раб.

А застогне серце хворе,

Щастя‐долі забажа,-

Він хотіння враз поборе,

На замани не зважа.

Занедужав, зліг до ліжка,

Наробився - сил нема,

Хоч буяє думка знишка,

Душу вгору підійма.

Незабаром склав він руки,

Збувся мук життя свого;

Ні хреста, ні каменюки

Над могилою його.

Не зібрав трудовник спадку

Малим сиротам своїм,

А зоставив добру згадку,-

Тяжко в світі битись їм.

Спогадаймо ж, сліпа доле,

І про того - честь йому,-

Хто облоги думки оре,

Іскри світла кида в тьму!

Гервег

СТАРІ І МОЛОДІ

«Ви молоді ще мудрувати;

Ось поживіть, як ми!

А то схотіли старшувати,-

Чи вже пак не уми!

Ви молоді; міцний ваш голос;

А діло з вас яке?

Нехай посивіє перш волос,

Навчить життя важке!

Нехай з огню лиш стане попіл;

Повірте сим словам:

Думки, незборкані, як сокіл,

Пошкодять всюди вам!»

«Еге! Над вами ліг туманом

Густим минулий час;

То раді б ви цупким кайданом

Скувать до гурту й нас.

Але... що діяти з грядущим?

Бо ми його творці;

Зо стягом волі невмирущим

Всі вийдемо в руці!

Хто оборонить ваші хати

Від ворога і тьми?

Хто ваших доньок покохати

Зуміє так, як ми?

Так прямування наше хибне?

Даремно кричите!

Шанують скрізь волосся срібне,

А люблять золоте!

Ми щирі в нашім запаленні,

Розмай - нам залюбки;

А скільки лиха ви, смиренні,

Робили потайки?»

Гамерлінг

* * *

Не виспівуй про те, пташко,

Що навік пройшло:

І згадати про все тяжко,

Що колись було.

Не розказуй тим про долю,

Хто її не зна,

Хто несе саму неволю,

У ярмі кона.

Не воруш на кладовищі

Тиші‐забуття;

Що для мертвих співи віщі

Про нове життя?

Тим, хто в горі, без кохання

Вік прожив, як день,

Не нагадуй безталання,

Не співай пісень!

Людвіг Уланд

* * *

Був у мене товариш коханий;

Поруч з ним і на смерть ми пішли.

На весні життя нашого ранній

Ми дружити удвох почали.

Бій кипів, скрізь валялися трупи;

Задзижчала тут куля в диму;

Пав товариш до мертвої купи,-

Не вставати вже більше йому!

Не стихало гармат завивання,

Не спинявсь розлютований враг;

Через силу мій друг на прощання

Свою руку до мене простяг.

Та не вспів я руки його взяти

Перед тим, як він кров’ю істік...

Бо рушницю прийшлось набивати.

Прощавай, друже милий, навік!

Ада Крістен

* * *

Нас мордують однакові муки,

Гнітить душу однаковий жаль;

Ось чого, друже милий мій, руки

Простягаю до тебе я вдаль.

Не легку перейшли ми дорогу,

Потомились, пристали давно;

Одному ми молилися богу,

Ми гадали з тобою одно.

Хай кругом оточає нас зрада,

Ми останемось певні всьому;

Перед ідолом лазить громада,-

Ми не будем кадити йому!

Ілля Чавчавадзе

I

Не гулящому на втіху,

Як та пташка серед гаю,

Не для жарту, не для сміху

Я пісні мої співаю.

Ні, сам бог мене направив

На колючий шлях співацтва,

Щоб я всюди ніс та славив

Заповіт великий братства.

Згодувавшись серед люду,

Його потом, його кров’ю,

Я за люд боротись буду,

Кувать пута безголов’ю.

Вперед рушу, кликну других:

Вкупі дихать, вкупі вмерти,

Бідоласі, що в недугах,

Згоїть рани, сльози втерти.

На те в грудях мужні сили,

На те в серці щирі гуки,

Щоб співати до могили,

Озиватись на всі муки.

Я благаю ласки з неба

Для бездольців та нещасних,

Тим співаю, кому треба

Хоть часами марень красних.

II

Знову сонце, зелень, квіти,

Пташечки з піснями;

Слізьми втіхи плачуть віти,

Запахло садами.

Зацвіло в діброві, в полі,-

Не бажав би й раю...

Чом же ти не маєш долі,

Не цвітеш, мій краю?

III

Променем сріблястим сипле місяченько

На сади зелені, поля та долини;

Попід самим небом, ген‐ген далеченько,

Ледве‐ледве мріють снігові вершини.

Все кругом затихло, спить сном нерозбудним;

Часи проминають - нам байдуже вдогін;

Тільки як притисне життям надто трудним,

Сонну тишу зрушить рвучий душу стогін.

Я стою - німую... Гори розпростерли

Тінь свою ласкаву над дрімучим краєм...

О, збуди нас, боже, поки ще не вмерли,

Відживи нас швидше, бо ми умираєм!

IV

Болить моє серце, тебе покохавши,

Крім тебе, мій краю, усе занехавши,-

На мить відпочинку нема:

Все чари твої мені сняться,

Все ти не виходиш з ума,

Чи вечір лягає та стелиться тьма,

Чи вже почина розвидняться.

Любов, поривання, гадки - все тобі;

За думою дума злітає,

З душі встає буря, завзяття зростає -

За тебе лягти в боротьбі.

До рідного стягу хапаються руки;

Без жалю за щастям зустріну я муки,

Відраду знайду і в журбі.

Не страшно конати, страшить мене інше:

Було б мені важче, було б мені гірше -

На поклик душі не знайти,

Душі однієї між кревного люду,

Що поруч зі мною пішла б до мети;

Впаду серед шляху, до спільного труду

Щоб здужала знов підвести!

V. ОРАЧ

Гей, мій воле бідолашний!

Ми раби з тобою,

Одним ярмом опряжені,

Нуждою лихою,

Що над нами стоїть здавна

Якимсь лютим катом,

Що нас пхнула на шмат лану,-

Нудись над тим шматом!

Рушай, друже, борозною,

Доки служить сила,

Доки доля серед поля

Обох не скосила.

Тягни дужче, хай лягає

За скибою скиба

Та нап’ється поту‐крові,

Щоб нам дати хліба.

Не журися, вірний воле,

Не здихай все важче;

Тяжко в плузі вік ходити,

Та й мені не краще.

Як ти, друже, очей вгору

Звести не посмію:

Одібрали в мене небо

Та святу надію.

Одібрали живосилом

Свої ж брати‐дуки;

Земля чорна не зна жалю,-

Що їй наші муки?

Тільки жде, щоб з ніг звалити,

Жде скоріш пожерти;

Сількісь⁵ - може, трохи легше

Буде хоть по смерті.

Ніде, однак, правди діти -

У нас різна вдача;

Ти - тварюка безсловесна,

Я ж - буцім мовляча.

Наділив мене бог даром

Вільного висказу;

Не завидуй; коли б знав ти

Ту гірку образу,

Ту насмішку, те знущання...

Самісінька слава...

Що зроблю я, меч піднявши

В ім’я свого права,

Коли ще не вспів махнути,

А вже є щербина...

Який вжиток чи пожиток

Матиме людина

З того плуга, що бур’яну

Не видере в полі,

А зоставить з корінцями

Рости на роздоллі?

Добрі жнива уродяться

На такім оранню!..

Не зазнати кінця‐краю

Журбі‐безталанню.

Закипить у грудях часом,

Ремство збурить душу,

Але швидко пал примерхне,

Нишком терпіть мушу,

Завваж ганьбу, завваж сором:

Як дар божий мати,

Найдорожчий дар розмови,

А весь вік мовчати!

Відчувати серцем правду,

А кривді коритись...

Розміркуй же, кому в світі

Трудніш із нас битись?

Гей, чого так засмутився,

Став серед дороги?

Тягни, друже, поки тягнеш,

Поки служать ноги!

Треба ниву допорати,

Допораєм - годі!

Не покидай хоч ти мене

Самого в пригоді.

За все колись подякую,

Вдосталь відпочинеш;

Буде з хлібом твій хазяїн,

То й ти не загинеш!

VI

Спис - велика, славна річ:

Кров, як воду, розливає;

Проти списа голка - гич:

Не піткнешся з нею в січ;

За що ж шану таку має?

Бо всіх голих обшиває.

Зло цурається добра,

Волю нівечать закови;

Міць смиренного пера

Більше сили набира

Із ясних струмців любови,

Не п’ючи людської крови.

Патканян

СЛЬОЗИ АРАКСА

Дивлюсь на тебе, мій Араксе:

Ти занімів, мов той мертвяк...

А перш бувало... Боже! Як се

З тобою здіялося, як?

Журба бере... Та щось не дуже

Похмура хвиля дочува:

О берег б’ється, гірко туже,

З нудьги в далечінь уплива.

Скажи ж мені, Араксе славний:

По кому сльози ллєш дрібні?

Про час згадавши стародавній,

Чи що, не радий ти весні?

Чого так гнівно поверх піниш,

Даремно очі туманиш,

Від нас до моря гоном линеш,

Мов там і краще, і ясніш?

Не каламуть води з натуги;

Куди хапаєшся втекти?

Нігде тобі не збутись туги,

Булого щастя не знайти!

Хай береги твої байдужі

Знов оживлять рясні садки,

Вдень розцвітають пишні ружі,

Вночі витьохкують пташки;

Нахилять верби думне чоло,

Розпустять віти молоді,

А вдарить спекою навколо -

Купають листячко в воді.

Забувши під сопілку лихо,

Вівчар веселої утне,

В обід напитись любо, тихо

Свої ягнята прижене».

Аракс погнав клубками піну,

Сердито став швирять вали,

Весь затрусився, вигнув спину,

Мов грім, слова його гули:

«Для чого, блазню, зняв ти мову,

Таку безглузду та дурну,

Замерлі тіні кличеш знову,

Мене зворушуєш зі сну?

Вдовиці чим себе втішати?

В нудьзі, сльозах чи до пуття

Їй убиратись в красні шати,

Як за призвільного життя?

Причепурюсь,- що з того буде?

Кого до лона пригорнуть?

Мої враги панують всюди,

Мої сини в полоні мруть!

Пройшли ті дні, як краєм вільним

Пишавсь я з радістю відсіль,

До моря плив шляхом повільним,

Не колотив прозорих хвиль.

Вони рівнесенько дзюріли

В них розсипалися зірки,

Світання одлиски леліли

Та задивлялися квітки.

Де ж наша слава предковічна,

Де воля з чарками тими,

Де та минувшина велична,

Міста, та замки, та храми?

Сам Арарат не забуває

Про долю рідної землі,

Мене з любов’ю напуває,

Як мати - дітоньки малі.

Але... Що нам струмці цілющі?

Не оживуть лани сухі,

Бо скрізь царюють турки злющі,

До стонів болісних глухі.

Моїх синів немає тута,

А скільки їх на чужині

У злиднях носить рабські пута,

Горить в пекельному огні!

Моїх синів враги прогнали,

Ярмом все чисто опрягли,

Невірні гнізда позвивали,

Де наші праотці жили!

Для кого ж я квітчатись буду,

Садами всію береги?

Не діждуться довіку‐суду

Того побачити враги.

Поки сини мої в неволі,

Поки країни в їх нема,

Мене все мучитимуть болі:

Аракс завітів не лама!»

Замовк сердега з суму‐горя,

Що гине мила сторона,

І знов подавсь собі до моря,

А в його думці - все вона!

Бараташвілі

МОЛИТВА

Зглянься, о боже, на грішного сина,

Дай йому сили з заманами битись!

Чи то ж не гірко для батька дивитись,

Як потопає в бездонному гирлі дитина?

Гинучи, трачу останню надію.

Жив Адам в раю, не знався з нудьгою,

Так спокусив змій людською жагою,-

Одсіч зробити не здужав він, праведний, змію.

Спити води пошли краплю цілющу,

Вирятуй човна з пекельної прірви,

Муку несвітську з грудей моїх вирви,

Визволь та миром обвій мою душу болющу!

Боже, ти відаєш глиб потаємний

Наших думок, що не вспіли й родитись,

Знаєш, об чому бажав би молитись,

Коли б зумів лишень, раб під’яремний:

Тож поможи йому й так оновитись,

Вибач на голос слабий та нікчемний!

Леренц

I. ДО РІДНОГО КРАЮ

О краю мій, засуджений на горе!

Що жде тебе? Чи відаєш же ти?

Який твій шлях? Хто згине, хто поборе?

Де візьмеш сил до цілі твердо йти?

А може, й те, що ти не маєш цілі,

Позбувся щастя давніх мрій

Та дожидаєш байдуже могили -

Від мук спочити у землі сирій?

Ні, ще живі твої надії красні;

Ти прагнеш волі, світла, боротьби;

Але твій син дратує рани власні,

Про рідний край нема йому журби!

II. ДОЛЯ

Їх кохання з’єднало докупи,

Повело спільним шляхом обох:

З людським лихом вони пішли битись удвох,-

Лягли рядом їх мучені трупи.

Вони стяг підняли осоружний катам

І за те ось тепер в домовині,

Та ніколи їх смерть не розлучить і там:

Вік лежатимуть разом, як нині.

Рік за роком минав... Пара любих квіток

На їх ранній могилі зростає,

А запахне весна - зграя різних пташок

Раз за разом співать прилітає.

Повмирали вони, не діждались добра,

Що для всіх людей рівно бажали;

Так живуть їх святі ідеали,

Світла пам’ять про них не вмира!

Петефі

I

Повертався я з чужини,

Гадав всю дорогу,

Як матусю ріднесеньку

Стріну край порогу,

Як до лона припаду їй,

Все на серці виллю.

Як вона мені з любов’ю

Кинеться на шию.

І здавалось з нетерплячки,

Що часи спинились,

Що колеса з моїм возом

Зовсім не котились.

Ось і хата... З криком неня

Біжить обнімати...

І забув я в ту хвилину

Все, що мав сказати.

II

У тумані над водою

Стара коршма похилилась.

Всі поснули. Ночі млою

Полегеньку земля вкрилась.

А в коршмі так ріжуть шпарко,

На цимбалах тнуть цигани.

«Гей, підсип вина, шинкарко!» -

Репетують хлопці п’яні.

«Та міцного, щоб як вип’ю -

Мов дівчину поцілую!

Гей, до танцю! Всіх обсиплю

Грішми, душу протанцюю!»

Хтось у шибку дзенькнув стиха.

«Годі! Дайте панам спати!»

«А не хочуть вони лиха?

На панів ще потурати...

Грай, музико! До світ сонця

Все проп’ю, щоб люди знали!»

Коли знов хтось до віконця:

«Наша мати захворали!»

І гульвіси, і музики

Мовчки випили по чарці,

Враз зробились без’язикі,

Чолом вдарили шинкарці.

Янош Арані

* * *

Скільки їх, смілих, відважних борців,

Пало за рідну країну -

Гордих, кипучих, а нині мерців

Зрана лягло в домовину!

З голоду скільки загинуло їх,

Бо відцурались багатства

Ради святих заповітів своїх -

Рівності, волі та братства!

Скільки в чужині, без світлих надій,

З горя одинцем страждає!

Світ не узна їх великих подій,

Славних імен не згадає.

Згинуло тіло - не згинув їх дух,

З нами живуть ідеали;

Кров захолола - огонь не потух,

Той, що їх груди палали.

Він розгориться у наших серцях...

Кликни лиш, краю коханий:

Браку не буде в завзятих борцях,-

Кинеться в бійку й останній!

ЕСТОНСЬКА ПІСНЯ

Летить пташка крізь лісочок,

Тьохка поміж гільми,

Черкнулася об листочок

Зелененький крильми.

Та й пурхнула в степ широкий;

Весело пташині;

А листочок одинокий

Тремтить в самотині.

Так і в мене серце б’ється...

Гляну на світ білий:

Предо мною все сміється

Твій видочок милий.

Вазов

I. ЗИМОВА МОЛИТВА

Завиває хуртовина,

Вітер валить з ніг;

Не потрапиш, де хатина,

Все засипав сніг.

«Однеси ти, боже, лихо

Хмурої зими! -

Бідолашна мати тихо

Молиться з дітьми.-

Помоліться, пташенятка,-

Шепче мати їм,-

За люд вбогий і за батька,

Холодно усім.

Не укриє ліс мандрівця,

Стужа дме в горах;

Ніч застигне... Помоліться

Ви за сіромах.

Завірюха в полі струже,

Військо замерза;

Там ваш батько з горя туже,

Марно схне сльоза.

Всі степи, бугри з гаями

Снігом замело...

Дмухни, боже, понад нами

Та пошли тепло!

Обігрій повітря зимне,

Спини лютий бич!

Ясне сонце з неба блимне,

Зникне темна ніч.

Помоліться, пташенятка,

Знов поклін б’ючи,

За люд вбогий і за батька,

Щоб не мерз вночі».

II

І в душі, і в серцях наших пусто.

Сном та цвіллю зусюди несе;

Тільки плазу мерзенного густо,-

Все до краю спустошено, все!

Почування святі ми приспали,

На неправду ніхто не встає,

Нам кумир заступив ідеали,

Дух надбання нам жить не дає,

Час загоїть старі наші рани,

Так прикинулись гірші нові;

Лихо знов жене чорні тумани,-

Нам і гадки нема в голові.

Стоїть нива народна облогом,

Бідний край мій тернами поріс

І спіткнувся за першим порогом,

Перших променів волі не зніс!

Петро Негош

* * *

Твердо стіймо за рідну країну,

Все віддаймо їй, милі брати,

Бо хотять і шукають загину

Її люті, нелюдські кати!

Чи помрем, чи зостанемось жити,

Добрим словом потомок згада.

Гидкий зрадник не буде смердіти

Серед нас; хай, як пес, пропада!

Що для нього країна кохана?

Він її, як той циган, продасть;

Рабський ляк, легкодухість погана

Узяли над ним силу і власть.

Слугам пекла нема у нас місця,

Нам країна дорожча всього...

Вони встигнуть, де смачно їм їсться,

Як свиня, до корита свого!

Юрій Якшич

ДВА ШЛЯХИ

Перед мене дві дороги, два шляхи...

По якому ж мені треба з них іти,

Щоб зустріти вас, воріженьки лихі,

Щоб із вами бій смертельний завести?

Один квітом поріс, другий - терником...

По колючому хоробро я піду,

Бо не жінкою родивсь, не жахляком:

Переважу або трупом сам паду!

Бранко Радичевич

* * *

Гей, Мораво‐річко, на що б ти здалася,

По Сербії милій коли б не лилася?

Що, сербине‐брате, з тебе вийшло б добре,

Коли б в тобі серце не билось хоробре?

Що хоробре серце, як рука тремтяча,

За шаблюку гостру держить, мов дитяча?

Що й шаблюка гостра, як без рукояті?

Все одно, що сосні без гаю стояти.

А наш гай слов’янський яким був би дивом,

Коли б не лунав він дзвінким братнім співом!

Що з пісень розлогих, коли пак поети

Не навернуть серця в нас на праві мети?

Що з бажань гарячих, як немає волі,

Як молоді літа гинуть у недолі?

Нащо молодецтво без пари‐зірниці?

Нащо в’ють дівчата, лихі чарівниці,

Вінки із квіточків, гадаючи заміж,-

Бо вони красують, певно, не вінками ж?

Чи зростуть квіточки без роси живої

Під серпанком чорним ночі югової?

Всміхнуться квіточки чи поникнуть зрана,

Як назустріч блисне зоря злототкана?

Чим би стала зоря без сонечка‐брата?

Для сонечка ж небо - мовби його хата.

Гей же, небо сербське! Гей же, рідний краю!

Для вас оцю пісню не схитра співаю.

Франц Мажуранич

* * *

Як розповів мені тато старий,

Так оце й я поділюся:

Раз поселилась у Босні у нас

Тиха побожна бабуся.

Чесна душа - гріх негоже плести:

Все, було, молиться богу;

Церкву відімкнуть святу чи мечеть,

Скрізь вона знала дорогу.

Піп забалакав з письма чи мулла -

Слуха та вірить сліпуче:

Байдуже їй - Магомет чи Христос

Жити по‐божому уче.

Всім помагала; невіра чи наш -

Рівно вшановані єю;

Через те саме і турки, і ми

Її вважали своєю.

Хитра бабуся: туди і сюди...

Добра до вбогих на диво...

Щось воно теє... Та в кого ж вона

Вірує саме правдиво?

От і приходять гуртом босняки,

Щоб допитатися слова;

Бачать - а та вже на ліжку кона,

Світ покидати готова.

Тута присікались разом усі:

«Гей, розкажи нам до діла -

Чи ти Христові рабою була,

Чи Магомету служила?

Досі не знаємо... Швидше ж відкрий!

Хто пак тебе поховає -

Піп християнський чи, може, мулла?»

Мруча уста розкриває:

«Трудне питання, та вже розв’яжу:

Люди для мене всі милі...

Знати кортить вам - де хочу лягти,

В якій самітній могилі?

Виберіть місце мені на межі,

Там, де мечеть і дзвіниця:

Де воно краще на світі тому,

Се - вікова таємниця».

Прешерн

* * *

Тиняючись колись понад Дунаєм,

Овід карався тяжко за пісні,

Та не мовчав: болів за рідним краєм,

Зливав у вірш всі муки потайні.

До мови, перш чужої, звик зігнанець;

Природу, люд, його життя, звичай -

Все оспівав латинських муз коханець,

І співи ті прославили Дунай.

Як той Назон не мав снаги мовчати,

Так і мені - без пісні краще мри,

Хоч не діждусь я доброї заплати:

Злість людська тільки шле свої дари.

До мови, перш чужої, місць погорди

Я також звик, обравши для тужби,

І з струн моїх зриваються акорди

Не втіх, а гніву, горя та журби.

Гейдук

I

Чи ти знаєш, люба руже,

Як я плакав за тобою,

Що магнат тебе байдуже

За Дунай потяг з собою?

Чи ти знаєш, рання зірко,

Як була ти мені мила,

А як стало нині гірко,

Що магната покрасила?

II

Мої пісні малесенькі

Вітерцем вечірнім тхнуть,

Веселенькі, сумнесенькі,-

Яких часом струни втнуть.

Мої пісні малесенькі

Ще коротші від життя,

Жартівливі, буйнесенькі,

Як сердечні почуття.

Йозеф Тіль

* * *

Де мій дім? Гей, де мій дім?

Тихо води дзюрчать в долах,

Ліс зелений шумить в горах,

Влив садки весняний цвіт,

Глянеш - рай на цілий світ.

Таж земля та красна здавна,

Земля чеська,- там мій дім!

Де мій дім? Гей, де мій дім?

Чи ти знав край, богу милий,

Міцний тілом, духом щирий:

Ясна думка, хисту дар,

Згода в праці, лад без свар…

Отож чехів сім’я славна,

В любих Чехах - там мій дім!

Марія Конопніцька

I

Коли б ти, сонечко, хоч раз

Дізналось,

Як дуже темряви ще в нас

Осталось,

То не ховалось би вечір

В простори,

За той пурпуром влитий бір,

За гори!

День поминає, наче мить…

Ждуть люди,

Що вспіє мерзлі обігріть

Їх груди,

Навіє в душу любих дум…

Та годі:

Він утікає… Жаль і сум

В народі.

О, швидше б ясність духа всім

Придбати,

Щоб смутку-горенька зовсім

Не знати,

Щоб всяк до світла радо звів

Повіки,

Щоб блиснув промінь кращих днів

Навіки!

II

Годі вам, холодні роси,

Випадати,

Бо ми голі, бо ми босі,

Стужа в хаті.

Хіба менше, аніж треба,

Плачуть очі,

Що сиплетесь сріблом з неба

Серед ночі?

Коли б лишень вподовж поля

Походити,

Сльози ті, що ллє недоля,

Всі злічити…

Наглий страх женця забрав би

Враз на нивах,

Бо криваві снопи мав би

По тих жнивах!

Гляне сонце, як і досі,

На долину,

Обігріє, вип’є роси

За годину.

Море ж наших сліз чи зможе

Воно спити?

Хіба землю спалиш, боже,

Всю на світі!

III

Як же брать тебе, дівчино,

Як же тебе брать,

Що з білої хати батько

Не хоче віддать?..

Я не птах собі крилатий,

Я собі не птах,

Щоб з тобою злетіть вгору,

Минуть трудний шлях!

Я не дух собі, коханко,

Я собі не дух,

Щоб з землі тебе здмухнути,

Мов із квітки пух!

Я не мгла собі вечірня,

Я собі не мгла,

Щоб тебе від дня ясного

Заховать могла!

Я не гріб собі, дівчино,

Я собі не гріб,

Щоб з неволі шлюб нам взяти,-

Вічний шлюб взяли б!

Ой падають з верби сльози,

Падають дрібні...

Та коли ж ти, моє сонце,

Зазориш мені?

IV

Світять зорі, світять

3 високого неба...

Та не думай, хлопе,

Що світять для тебе!

Оця з тисяч ясна,

Що сходить від бору,

Мов краєчок сонця,

Це - панова з двору.

Та друга, понижче,

Як злото хороша,

Що над ставом блима,-

Нашого пробоща.

Третя збоку іскри

Розсипа огнисті,

Мов куделю срібну,

То це - органісти.

Виблискують зорі

Із полум’я наче...

Лиш нема твоєї,

Хлопе-небораче!

Повідають люди,

Що колись на світі

Бог запалив рівно

Всі зорі в блакиті.

Ні хлопа, ні пана

Не було на небі...

Кожен свою зірку

Власну мав для себе.

А став люд тулятись,

Здибав долю вбогу,

То за ним і зорі

Стратили дорогу.

Панські - наче білий

Таляр засіяли,

Хлопські, проте, слізьми

В ріллю поспадали.

V

Як до бою круль збирався,

Грім під небо розтинався,

Злоті сурми вигравали,

Заохоти додавали.

А як Стах наш кидав села,

То заграли лиш джерела,

Зашуміли жита в полі

Об нещасній його долі.

На всі боки свищуть кулі,

Досить лиха, пекла досить;

Найславніше б’ються крулі,

Понайбільше ж хлопів косить.

Хрест звалився на могилі:

Стах загинув в першій хвилі,

Круль вертався з корогвами

Здоровісінький до брами.

Його стріла вся столиця,

Осіяла зоряниця,

І всі дзвони скільки сили

Про побіду задзвонили.

А як хлопа в яму клали,-

Вітри в лісі завивали,

Задзвонили по небозі

Дзвінки лілій при дорозі.

VI

Та коли ж ми, коли діждем

Тії весни, того свята,

Що з-під стріхи з-під курної

Забіліє наша хата?

Та коли ж ми, коли діждем

Того ранку, тії днини,

Що нам сонце крізь віконце

Більше світла свого кине?

Та коли ж ми, коли діждем

Тії зорі, тії долі,

Що нам колос зажовтіє

На зубоженому полі?

Завірюха гуде в пущах,

Завірюха снігом віє;

Блисне місяць, стужа вдарить -

Разом хата побіліє.

З неба сходить день наш білий,

Ясне сонце з неба сходить;

Рілля, слізьми засіяна,

Злотий колос нам уродить.

VII

Вподовж луки, вподовж поля

Пройшла доля і недоля,

І з приполів довгих свити

Засівали всякі квіти.

Чорні зерна в землю пали

Сліз рясними крапельками,

Світлі з вітром розлетілись,

Закружили мотилями.

А на весну з того сіву

Будяками земля вкрилась:

Тільки де-де кущик ягід,

Де-де квітка притулилась.

VIII

Три стежки ти протерла,

Недоле наша - доле!

В той бік прямує перша,

Де орють панське поле;

Друга веде ліворуч,

До корчми сяє біла;

А третя на той цвинтар,

Де спить родина мила.

Від трудового поту

На одній стоять роси;

На другій - з тата, з мами

Сміються діти босі.

На третій - літнім ранком

Цвіркливий коник скаче,

Хрести погнулись чорні,

Берізка тихо плаче.

По тих стежках люд вбогий

В сермягах водить скруха...

Хто ж шлях йому покаже

У світле царство духа?

ДО РАБИ

З сербської мови

З любов’ю хилюсь пред тобою;

Журба якась душить мене;

Коли вже ти діждеш покою,

Коли твоє рабство мине?

Дарма, що ти гинеш без долі,

Що промінь тобі не мигтів;

Прекрасна ти навіть в неволі,

Страшніша грози для катів.

Тебе засудили на муки,

Терновим вінком оплели,

Скували і ноги, і руки,

З дитинства в ярмо запрягли.

Змагайся! Загинуть тирани,

А з ними облуда і лжа...

Змагайся! Загояться рани:

Є всякому здирству межа!

Терпи, моя любонько мила:

Скінчаться скорботи німі...

Світи нам, як перше світила,

Тлій вогником сховним у тьмі.

Розжевриться він незабаром,

Як море кругом запала

Великим невгасним пожаром,

Впень знищить всі закутки зла!

Адам Асник

* * *

Даремна праця, марний труд,

Даремні нарікання:

Часам минулим чудо з чуд

Не верне існування.

Нас дожидаються живі,

Нова мета нас кличе;

Хто до вінка на голові

Зів’ялі лаври тиче?

Ніщо не спине бистрих хвиль

Життя людського... Годі!

Даремний жаль! Немає сил

Сказати «стій!» природі.

Сологуб

* * *

Де ти, щастя? Де ти, втіхо?

Невже ж кличу тебе даром?

Прилітай розважить лихо,

Повійни на серце чаром.

Принесись душею, пташко,

Втихомир чуття шалене;

Глянь, як світом нужу важко,

Усміхнись хоч раз до мене.

В головах стань невидюче,

Моя мріє, зоре рання;

Загой в грудях все болюче

Слівцем ніжним покохання!

Нехай страдник одинокий

Хоч на час забуде муки,

На хвилинку знайде спокій

Від боління та розлуки.

Веневітінов

* * *

Шануй співця за гуки щирі,

Сховай гордячий осуд свій,

Шукай розваги в творчій лірі,

Та не звіряйся зразу їй!

Не все - пророки та обранці

З печаттю марень потайних,

Не все - небес святі посланці

З огнем глаголів неземних!

Голенищев-Кутузов

* * *

Спинись, друже, покинь дорікання гнівні

За нікчемність мою та знемогу!

Міцні стіни тюрми живосилом мені

Заступили до світла дорогу.

Вір: звалю я колись оту силу лиху,

Рознесу мою замкнуту вежу,

А безлячно піду по новому шляху,

У мандрівницьку вдягшись одежу.

З пекла шумних столиць утечу я гай-гай,

Затаївши журбу неслухняну,

Придивлюся до ран, що шматують наш край

До старчачої хати загляну.

Крізь дими каганців вбачу голод людський,

На обличчях - терпливості смуги;

При дорозі в шинку вчую стогін рвучкий

Безнадійної п’яної туги.

А вернувшись назад, заспіваю-утну,

Та не так, як співалось донині:

Ні, почувши тоді мою пісню сумну,

Ти поклонишся їй, мов святині.

Олекса Толстой

* * *

Сидить під балдахіном

Китаєць Дцу Киндзин

І каже мандаринам:

«Я всім вам мандарин!

Велить владика краю

Мені спитати вас:

Чому серед Китаю

Ладу немає в нас?»

Задами покрутили

Китайці до землі;

«Ми,- кажуть,- і хотіли,

Та ще не завели.

Бо дуже молоденькі,

П’ять тисяч літ всього,

Звичайно, зелененькі,-

Де взять ладу того?

Але клянемся чаєм,

Усяким, який є:

Щодня розпочинаєм,

Та часу не стає...»

«Гаразд! Люблю за вдачу,-

Одмовив Дцу Киндзин.-

Не трохи було, бачу,

У вас лихих причин.

П’ять тисяч - літа ваші...

П’ять тисяч... Як згадать...»

І крикнув - радцям каші

Березової дать.

Немирович-Данченко

* * *

Гупає молот залізний,

Бризка з ковадла огнем...

Що то за плуг дивовижний,

Візьмемось зараз - утнем!

Вийдеш ти з кузні як треба,

Зореш усе, що твоє;

Дощик посиплеться з неба,

Сховані зерна поллє.

З людського поту на ниві

Вродиться жито буйне,

Вітер колосся ліниві

Хвилею скрізь пожене.

Золотом чистим по полю

Ляжуть багаті снопи,

Вирветься пісня на волю,

Швидш запрацюють серпи.

Молот пускаймо повище,

Биймо, поки гаряче!

«Воздуху!» - міх одно свище;

Полум’я гірше пече.

Андрієвський

* * *

Світлий образе привиду милого,

Не злітай перед очі мені,

Не воруш мого серця безсилого,

Що шукає спокою у сні.

Не чаруй мене знову оманами,

Не розплющуй обважених вій;

Палкі мрії відіб’ються ранами,

Ласки викличуть стогін новий.

До мого забуття всезцілющого

Не приторкуйся розмахом крил...

Що краплина роси для вмирущого,

Для того, хто конає без сил?

Струни щастя навіки вриваються.

Все німіє, за гуком мре гук.

Тіні люблені мовчки прощаються...

Дай же, дай відпочити без мук!

Плещеєв

* * *

Не йди утоптаним шляхом,

Віддай життя на вищі цілі;

В піснях, поете, і на ділі

Борись з неправдою та злом!

Колючий стрінеш ти терник,

Закутий будеш у кайдани...

Не жди вінка, не жди пошани,

Не повертай лякливо вбік!

Катам насупроти ставай

За визволення чоловіка;

У болячках смердючих віка

Душі зогнити не давай!

В борбі сил пісня набере,

Мов божий меч, мов грім небесний...

Нехай замре твій голос чесний,

Вона ніколи не умре!

Фофанов

СОН ЧЕРНИЦІ

Не палю я лампадки північної,

Не читаю канону вечірнього...

Де подітись від думоньки грішної,

Захиститись від чару надмірного?

Він приснився у сні нерозгаданім

Осяйніш великодньої свіченьки;

З його шат мовби віяло ладаном,

Бігли промені з ясного личенька.

Наче маріння тихе, небачене,

Він прилинув з гадками напасними,

Стурбував серце, богу призначене,

Доторкнувсь, либонь, кучерів пасмами.

Він шептав, в очах туга світилася:

«Годі вік свій губить між могилами;

Чи вона ж кароокій судилася?

Покохай, бийся з вражими силами!

Глянь на тих, що, неправдою зжурені,

Все шукають братерства боліючи;

Працюй з ними, кинь стіни нахмурені,

Чорну одіж скидай не жаліючи!»

Та й замовк; легше мрії принадної

До простору пурхнув неймовірного...

Не палю я лампадки кімнатної,

Не читаю канону вечірнього.

Добролюбов

* * *

Нащо ви мені руки зв’язали,

Пелюшками мене сповили,

Шлях до щастя навік заказали,

З перших днів на журбу віддали?

Ще носити мені не минеться

І кайданів усяких, і мук;

Скільки їх за життя обвинеться

Коло серця, ярливих гадюк!

З часів давніх нерушні звичаї,

Сподобання та примхи людські,

Припис моди на всякі случаї,-

Ох, які вони будуть тяжкі!

Не держіть же хоч змалку в неволі,

Грудьми повними дайте зітхнуть,

Щоб хоч дітство колись, в лютім горі,

Добрим словом я міг спом’януть!

Фруг

* * *

Настане - вірю я - година:

Загине розбрат на землі;

Складеться скрізь одна родина:

Заблискотить в кромішній млі

Знамено світла і свободи,

Воскреснуть правда і любов,

Зберуть докупи всі народи,

Не потече вже більше кров.

Замовкнуть свари наші часті,

До яких люд бездольний звик...

Об іншій славі, іншім щасті

Почне гадати чоловік.

Се буде щира думка згоди,

Се буде слава добрих діл;

Де засівали тьму незгоди,

Бряжчали списи вражих сил,

Там на родючім чистім полі

Жита наллються, а в жнива,

Забувши давній час недолі,

Косар веселий заспіва.

Крестовський

* * *

Вмер заступник наш Сан-Яго,

Йде до божого покою;

От назустріч бог і каже:

«Рад побачиться з тобою!

Дам тобі за вчинки чесні

Гарне місце серед неба;

Все зроблю, що не попросиш.

Та промов же - чого треба?»

Відповів йому Сан-Яго:

«Хай в Іспанії всі люди

Бачать сонце та хліб мають!»

«Не турбуйся: так і буде!»

«Дай іспанцям перевагу,

Дай завзяття їм хоробре -

Побороти злі потуги».

«Не турбуйся: добре, добре!»

«Дай їм теж управу мудру,

Щоб судила справедливо».

«Як се? Іншої управи?

Неможливо, неможливо!

У вас стане кращ, як тута,

То всі ангели із раю

Тишком-нишком, як пить дати,

Побіжать до твого краю.

А на небі запанують

Руйнування та неслава...

Ні, хай буде непорушна

Ваша прадідна управа!»

Берг

* * *

Зоря! Забилось серце полохливе...⁶

Де та журба? Куди подівся ляк?

Щоб збудувати всім життя щасливе,

Хапається за спільну працю всяк.

Вперед! Вперед! Так кидаються жили.

Чи розмовляють, чи мовчать уста,

Скрізь відчуваєш надзвичайні сили:

На шлях новий все сміливо зверта.

Що пізній галас мертвих і сліпучих?

Збудися, краю! Світ не весь потух!

От-от засяє красне сонце в тучах;

З усюд повіяв животворний дух.

Летять могучі відгуки свободи

В міста, гаї, на села, на луги...

Старого храму пали трухлі сходи,

Не вдержали міцних ступнів ноги.

Михаловський

* * *

Не буду я на долю нарікати,

Яка б пекуча не була вона,

Хоч тайний дух не перестав шептати:

Працюй - за все подякує труна!

Не жаль мені, що сивіє мій волос,

Що незабаром прийде мій кінець;

Минулого не верне журний голос...

Смерть - над усім пануючий вінець.

Та сум бере, що без життя, без плоду,

На рій дурниць моє життя звелось;

Гадав служити рідному народу,

Та чисто все за вітром рознеслось.

Де заміри, змагання? Де та сила?

Все, все до крихти доля підтяла,

Мов на сміх давши гороб’ячі крила,

А пориви могучого орла!

Бенедиктов

* * *

В тихім повітрячка чистого лескоті

Все мені поступ твій милий вчувається;

Білої хвилоньки в морському плескоті

Перс твоїх хвиля неначе здимається.

В шелесті ніжнім гнучкої тополеньки

Мариться шепіт твій любий, живісінький;

В цілому світі не знаю я доленьки,

Крім тебе, друже коханий, однісінький!

Ти моє серце, південне проміннячко,

Місяць осріблений, зірка тихесенька,

Ти - моя радість і горе-боліннячко,

Ранок мій ясний і нічка темнесенька!

Михайлов-Шеллер

* * *

Хай люди б’ються між собою,

А розтич з нуждою ростуть -

Засвітить сонце над тобою,

Любов і братство розцвітуть.

Так тішать змучену людину...

Слова... самісінькі слова...

Бо справді бачиш різанину,

Від сліз дуріє голова.

Оболенський

* * *

Чи скоро скінчиться мук людських дорога

І стогін замовкне народний?

Чи скоро допроситься милості в бога

Нетяга голодний?

Авенаріус

* * *

Лінь тікає діла,

Як сонечка тьма;

Лінь - се одур тіла;

Одур - лінь ума.

Цертелєв

* * *

Збудував собі храм я в пустині,

Повиводив на всхід вівтарі,

Зготував жертву божій святині,

Ставники запалив на зорі.

Я молився, щоб пишне світило

Оживило простори пусті,

Храм промінням своїм озарило,

Розігнало геть хмари густі.

По черзі дні минають за днями,

Погасають мої ставники,

Течуть літа, а тьма все над нами,-

Ясний ранок не йде здалеки.

Іван Аксаков

* * *

Молюсь я щиро богу нині:

Без сил, в байдужності німій,

В ганебі досвіду та ліні

Не дай зітліть душі моїй!

А розбуди і серце, й розум,

Лякливість рабську побори,

Не сковуй мудрості морозом,

З людською лжею не мири!

Не дай знікчемніти в покої,

Пошли життя мені трудне,

Але з безстрасності гидкої,

З недбальства вирятуй мене!

Павло Козлов

* * *

Дні безслідно минають за днями,

Рік за роком кудись уплива;

Розпрощавсь я з чудовими снами,

Моє серце нудьга розрива.

Всюди хмарно від думки сумної,

Безнадійність, як молотом, б’є...

Де подітись від кривди земної...

Хіба в небі? Так крил не стає!

Якубович

I

Конай один... в собі носи

Свої пекучі муки,

У стрічних жалю не проси,

Простягши старцем руки!

Сховай поглибше слід журби

І в самоті кімнати

Нічної тихої доби

Оплач свої утрати!

Конай один... в собі знаходь

Рятунку, а не в людях,

До світла істини доходь

З терпінням гордим в грудях!

А вдарить час останній твій:

Надії переживши,

Героєм гинь, бий кухоль свій,

До краю не допивши!

II

Зоряне небо, німе, зачароване...

Зірка коралом спада:

То комусь царство небесне дароване,

Душу господь дожида.

Довго небозі ніч темна без досвіту

Горем-тюрмою була;

Вихор розвіював мрієньки по світу

В морі неправди та зла.

Зглянувся бог: посила з колісницею

Ангела - взяти її...

Ярко засяяв коралом-зірницею

Слід колісниці тії.

III

Дні пропали сліз та гніву,

Суму, муки, жаху дні...

Стих веселий відгук співу,

Скрізь погашено огні.

Зло дістало перемогу!

По ночах я сльози ллю

Та молюся нишком богу,

Правди вічної молю.

Припадаю за незрячих,

За знесилених усіх.

До благань моїх гарячих,

До благань моїх святих,

Сильний боже, чулий слухом,

Гнів спинивши, прихились,

Щоб заради слабих духом

Дні сі швидше пронеслись!

IV

Ум мовчить, тіка роботи,

Все нехтує часом;

Демон мук та знеохоти

Шепче раз за разом:

«Годі! Ранок крізь віконце

Гляне після ночі;

Але доки зійде сонце,

Роса виїсть очі!»

Надсон

* * *

Друже-брате сумний, брате змучений мій,

Хто б не був ти, з журби не хились:

Хай неправда і зло люд катують німий,

Нехай сльози кругом розлились,

В потоптанні, в нарузі святий ідеал,

І струмцями невинна б’є кров.

Вір: настане пора і загине Ваал,

З неба вернеться світла любов!

Не в кайданах вона, не в терновім вінці,

Не з хрестом на раменах важким

До нас прийде, а з світочем слави в руці,

Не поборота в силі ніким.

І не буде на світі ні злоби, ні сліз,

Ні безхрестих могил, ні рабів,

Ні цупких бідування пекельних заліз,

Гидких шибениць, згубних мечів.

О мій друже! Се так! Се не мрія блудна,

Не надія безумця пуста.

Подивись,- люте зло все живе розпина,

Чорна ніч через край огорта!

Мир не стерпить тих мук, захлебнеться в крови,

Остогидіє дур боротьби,

І згадають усі про завіти любви,

В тузі звернуть до неї мольби!

На позичені мотиви

I

Хочеш перти проти сили?

Подивись на всі кінці:

Люті муки скрізь терпіли

І пророки, і борці.

Віддаючись святій справі,

Навік-віки віддавайсь;

Не сіяти в пишній славі,

А конати сподівайсь.

Та які б пекучі муки

Не судилися тобі,

Стяг свободи бери в руки,

Мри за брата в боротьбі!

II

Спи, моя радосте, вволю!

Спи, голуб’ятко моє!

Я ж заспіваю про долю,

Будуще щастя твоє.

Сміливо йди ти до цілі,

Стій непохитно в борбі!

Хмара ворожої сили

Вкриє дорогу тобі.

Всякого лиха зазнаєш,

Трути гіркої ковтнеш,

В муках сумних законаєш,

З личка усмішку зженеш.

Не відцураються рідні,

Так зацькують друзяки...

Стратиш надії послідні,

Спиниться замах руки!

Поки ж усе те складеться,

Спи, голуб’ятко моє!

Тяжко в житті доведеться,

Близько вже щастя твоє.

III

Сміло, браття, доки в силі!

Вітром човен оганя.

Жваво ж, жваво проти хвилі,

Кого буря не спиня!

Облягають небо хмари,

Піднялося все живе,

Там, у млі, встають примари,

Вихор стогне і реве.

Потемніли видноколи,

Скрізь таке, хоч в очі стрель;

Здулись борви, наче гори,

Зруйнували низку скель.

Світ не блимне, як в могилі,

Страшно прірва клекотить...

Сміло, браття, проти хвилі,

Кого хвиля та гнітить!

Ореструп

* * *

Лежу мертвий - навхрест руки -

Під могильним полотном,

На обличчі не знать муки,

Бо спочинув тихим сном.

Ти до мене припадаєш,

Така божа і свята...

Задаремно вболіваєш:

Не сміються більш уста.

Коли білий світ покинув,-

Що на сльози потурать?

Коли з горя навік згинув,

То від щастя не вмирать.

Драхманс

* * *

Гай заворожено, лист не тремтить,

Море, осріблене місяцем, спить,

В лоні відбилися зорі...

Тільки до хвилі вітрець шепотить,

Злегка дмухне на просторі.

Дітство згадав я щасливе своє,

Спогад у душу спокій мені ллє,

Сон навіває на очі...

Все, що я втратив, все знов віддає

Чар сеї тихої ночі.

Вергеланд

* * *

Над ставком у темну воду

З-під ялини ти дивилася;

Оддалік пізнав я вроду...

В небі зірка засвітилася;

Все затихло, все мовчить,

Чуть гадюку, як сичить.

Коли милі твої очі

Мене звали на коханнячко,

Прилинь човном серед ночі

У той захисток, коханочко,

Де в воді зірки горять...

Там ми будем розмовлять.

Вельгавен

* * *

Страшно буря завиває,

Поборотись виклика;

Море стогне, море грає,

Наче смілого гука.

Та чи стане в тебе духу

Під негоду, завірюху

Керувати проти хвиль,

Що так плещуть відусіль?

Як орел той, розправ крила,

В саме пекло поринай:

Силу ночі твоя сила

Переважить - починай!

Чув - завзятим бог владає?

Кинувсь? Хвиля затихає,

Зоря сяє золота;

Онде берег, он - мета!

______________

ПРИМІТКИ

Друкується за виданням: Павло Грабовський. Зібрання творів у трьох томах, т. І-ІІІ. К., Вид-во Академії наук УРСР, 1959-1960.

До першого тому ввійшли майже всі оригінальні вірші поета, а також більша частина перекладених ним творів з різних мов народів світу. Серед віршів, що не входили до збірок, вміщено два твори «Мои песни» та «Деятелю», передруковані з видання: Павло Грабовський. Твори в двох томах, т. І. К., «Дніпро», 1964.

Тексти творів П. А. Грабовського в окремих випадках подаються за сучасним правописом.

Збірка «ДОЛЯ»

«Доля». Переспіви Павла Граба. Накладом редакції «Зорі». «Дрібна бібліотека. Книжечка 18». Львів, 1897, 116 с.

За незначними винятками усі вірші, що увійшли до збірки, вперше були надруковані 1897 р. в журн. «Зоря».

По (Рое) Едгар Аллан (1809-1849) - американський письменник-романтик, критик, предтеча символізму. П. Грабовський до перекладів з Едгара По додав таку примітку:

«Едгар По, один з найкращих, найвидатніших поетів американських, народився 19 січня 1809 року в Бостоні від значних батьків; по другому році він лишився сиротою і був узятий купцем Алланом замість сина; вирісши, подорожував по Шотландії, учився в Англії та Америці, а 18-ти літ посварився з Алланом і взявся за літературну працю; перші спробунки не мали, однак, успіху. Молодий поет кинув письменство і подався в 1827 році в Європу битись за визволення Греції; кілька літ потім він мандрував по світах, а де був і що робив, того не знають біографи. Розійшовшись у 1831 році навіки з Алланом, Едгар По опинився межи небом і землею, без шеляга в кишені. Щоб заробити на хліб, він знову взявся за літературну працю, писав без віддиху, рік за роком, повернувся в літературного ремісника, збагачав доходами видавців, а сам ледве мав що їсти. Почав був самостійно видавати періодичні письма, але, крім, втратків, нічогосінько не придбав. Таке життя знівечило вкінець його вдачу - палку та задерикувату; він ні з ким не вживався, а, навпаки, всіх відпихав від себе; круг його ворогів зростав з кожним роком. До того він пив: спивав ту гірку чашу, від котрої немало талантів на світі загинуло передчасно. В 1836 році Едгар По одружився з побратимою Вергіною Клем, в котру безумно закохався; але злидні підтяли швидко те молоде створіння; в січневі морози не бувало чим нагріти хату, а нужда ніколи не виходила з неї. Зимою 1847 р. сухоти склали до труни Вергіну; вороги Едгара По пустили поголоску, буцім він умисне довів жінку до смерті, щоб написати при такій нагоді чулі, роздираючі душу вірші. Життя для Едгара По зробилось мукою без просвітку; 7 жовтня 1849 року його знайшли серед вулиці в непритомному стані, а опівночі він скінчився.

«Крук», переклад котрого оце подаємо читачеві, вважається одним з найхудожніших творів Едгара По; як звичайно в писаннях Едгарових правдива дійсність в сій поемі так переплутана з хоробливими марами, що трудно навіть визначити, де кінчається одно, а починається друге. Ми зробили два переклади цієї поеми, двома різними мірами, та все ж не змогли, на превеликий жаль, задержати міри, якою написаний первотвір, бо кожний рядок, як побачить читач, треба закінчувати словами «нічого» або «ніколи», повторювати однакові звороти; взагалі це річ - дуже трудна для перекладання, принаймні нам вона такою здається. Щоб дати взірець міри, якою написаний первотвір, ми переклали окремо перший рядок; ось він:

Вкінець змучений журбою,

Раз північною добою,

Над одним старинним твором,

Що давав одвіт на все,

Я схиливсь, я загадався...

Коли чую - стук роздався,

Наче в двері хтось прохався,

Хтось прохався... Хто ж би се?..

«Подорожній; кого більше

Опівночі принесе?

Подорожній - от і все!»

Купер (Каупер) Уільям (1731-1800) - англійський поет-сентименталіст.

Лонгфелло Генрі Уодсуорт (1807-1882) - американський поет, публіцист, перекладач, літературознавець. У творах засуджував рабство, класове гноблення, підносив тему боротьби за свободу. На основі народних сказань створив «Пісню про Гаявату» (1855) - епос про народного героя індійців.

Скотт Вальтер (1771-1832) - англійський письменник. Творець жанру історичного роману, що поєднав романтичні та реалістичні тенденції.

Вордсворт (Уордсуорт) Вільям (1780-1850) - англійський поет-романтик, представник «озерної школи», наблизив поетичну мову до розмовної.

Теннісон Альфред (1809-1892) - англійський поет, драматург.

Кемпбелл (Кембель) Томас (1777-1844) - англійський поет.

Гіменс Феліція (Феліція Доротея Трауні, 1793-1835) - англійська поетеса.

Шеллі Персі Біш (1792-1882) - англійський поет-романтик, драматург, публіцист, літературознавець.

Бернс Роберт (1759-1796) - шотландський поет, прославляв працю, трудящий народ, свободу. Улюблений поет К. Маркса. П. Грабовський високо цінував творчість Р. Бернса, мав намір видати окрему збірку поета українською мовою у власному перекладі.

Броунінг (Баррет - Броунінг) Баррет Елізабет (1806-1861) - англійська поетеса, соціальна поезія якої має сентиментально-філантропічне забарвлення.

Негрі Ада (1870-1945) - італійська поетеса, для ранніх творів якої характерна соціальна тематика. Проповідувала фаталізм та індивідуалізм, пізніше - релігійну містику. Під час фашистського режиму зрадила прогресивні ідеали. П. Грабовський переклав кращі зразки раннього періоду творчості поетеси.

Дюпон П’єр (1821-1870) - французький поет-пісняр, у творах якого звучать соціально-політичні мотиви, оспівав лютневу революцію 1848 р.

Сюллі Прюдом (справжнє ім’я та прізвище - Рене-Франсуа-Арман Прюдом, 1839-1907) - французький поет, у віршах, поемах торкався і соціальних мотивів, член літературної групи «Парнас».

Мендес Катюлль (1841-1909) - французький поет, прозаїк, драматург.

Бодлер Шарль (1821-1867) - французький поет, попередник символізму, учасник революції 1848 р.

Коппе Франсуа-Едуар-Жоакен (1842-1908) - французький поет, драматург, прозаїк, публіцист.

Верлен Поль (1844-1896) - французький поет-символіст, майстер поетичної форми.

Барб’є Огюст (1805-1882) - французький поет, у своїх сатиричних поемах розвінчував буржуазне суспільство, критикував його недоліки. Пізніше відійшов від революційного руху.

Гете Іоганн Вольфганг (1749-1832) - німецький письменник, основоположник німецької літератури нового часу, мислитель, природодослідник.

Прутц Роберт (1816-1872) - німецький поет, прозаїк, критик, пізніше відійшов від революційного руху.

Шаміссо Адальберт (1781-1838) - німецький поет, який поєднував прогресивно-романтичні і реалістичні тенденції, вчений-природознавець.

Рюккерт (Рікерт) Йоганн Мюллер Фрідріх (1788-1866) - німецький поет.

Шерр Йоганн (1817-1886) - німецький поет, прозаїк, публіцист, учасник революції 1848 р.

Фрейліграт Фердінанд (1810-1876) - німецький поет, оспівав революційні події 1848 р., член Союзу комуністів. Після 1851 р. перейшов на буржуазні позиції.

Гервер Георг (1817-1875) - німецький революційно-демократичний поет, публіцист, майстер політичної лірики, разом з К. Марксом співробітничав у «Рейнській газеті».

Гамерлінг Роберт (1830-1889) - австрійський поет, прозаїк, драматург, учасник революції 1848 р.

Крістен Ада (Крістіна фон Бреден. 1844-1901) - австрійська письменниця, послідовниця реалізму.

Чавчавадзе Ілля Григорович (1837-1907) - грузинський письменник, громадський діяч, послідовник російських революційних демократів. Разом з А. Церетелі стояв на чолі національно-визвольного руху 60-х років. Мав значний вплив на розвиток грузинської прози.

Патканян Рапаєл (1830-1892) - вірменський письменник.

Бараташвілі Ніколоз Мелітонович (1817-1845) - грузинський поет-романтик, мав значний вплив на розвиток грузинської поезії.

Леренц (Церенц, 1822-1888) - вірменський поет, співець національно-визвольного руху вірменського народу.

Петефі Шандор (1823-1849) - угорський поет, публіцист, революціонер-демократ, очолив повстання в Пешті під час революції 1848-1849 рр. Мав великий вплив на угорську поезію. П. Грабовський відносив Ш. Петефі до своїх улюблених поетів, мав намір видати окрему збірку його творів українською мовою у власному перекладі.

Арані (Арань) Янош (1817-1882) - угорський поет-демократ, учасник революції 1848-1849 рр.

Негош Петро (1813-1851) - сербський (чорногорський) поет, просвітитель, правитель Чорногорії з 1830 р., прихильник дружби з Росією.

Якшич Юрій (Джура, 1832-1878) - сербський поет-романтик, драматург, живописець.

Радичевич Бранко (1824-1853) - сербський поет-романтик, сподвижник В. Караджича.

Мажуранич Франц (Володимир, 1859-1928) - хорватський поет.

Прешерн Франц Ксаверій (1800-1849) - словенський поет, представник прогресивного романтизму, відіграв важливу роль у розвитку словенської літературної мови. Овід Назон - видатний римський поет Публій Овідій Назон (43 р. до н. е.- 17 н. е.); ідеться тут про заслання Овідія імператором Августом на побережжя Чорного моря, де він і помер у вигнанні.

Гейдук Адольф (1835-1923) - чеський поет.

Тіль (Тиль) Йозеф Каєтан (1808-1856) - чеський поет.

Конопніцька Марія (1842-1910) - польська письменниця, за демократичну діяльність зазнала переслідувань.

До раби - переклад із сербської мови, автор - невідомий.

Асник Адам (1838-1897) - польський поет-романтик, драматург, учасник повстання 1863 р.

Голенищев-Кутузов Арсеній Аркадійович (1848-1913) - російський поет.

Немирович-Данченко Василь Іванович (1848/49-1936) - російський письменник, брат В. І. Немировича-Данченка.

Андрієвський Сергій Аркадійович (1848-1919) - російський поет, літературний критик.

Фофанов Костянтин Михайлович (1862-1911) - російський поет.

Фруг Семен Григорович (1860-1916) - російський поет.

Крестовський Всеволод Володимирович (1840-1895) - російський романіст, поет. Сан-Яго - святий Яків, шанований іспанськими католиками, які вважали його своїм заступником-покровителем.

Берг Микола Васильович (1823-1884) - російський письменник, перекладач, журналіст.

Михаловський Дмитро Лаврентійович (1828-1905) - російський поет.

Бенедиктов Володимир Григорович (1807-1873) - російський поет-романтик.

Михайлов (Шеллер Олександр Костянтинович, 1838-1900) - російський письменник.

Оболенський Леонід Єгорович (1845- ?) - російський письменник, публіцист, критик.

Авенаріус Василь Петрович (1839-1923) - російський письменник.

Цертелєв Дмитро Михайлович (1852-1911) - російський письменник, перекладач, публіцист.

Аксаков Іван Сергійович (1823-1886) - російський письменник, публіцист, громадський діяч, один із ідеологів слов’янофільства, син С. Т. Аксакова.

Козлов Павло Олексійович (1841-1891) - російський поет, перекладач.

Мінський Микола (Микола Максимович Віленкін, 1855-1937) - російський поет, драматург, перекладач, один із зачинателів російського символізму.

Надсон Семен Якович (1862-1887) - російський поет, в ліричних віршах відображував почуття чесного, але далекого від революційної боротьби інтелігента.

На позичені мотиви. Поезія «Сміло, браття, доки в силі!» створена за мотивами вірша «Нелюдимо наше море...» російського поета М. М. Язикова (1803-1846/47).

Ореструп Е. (1800-1856) - датський поет-романтик демократичного напряму.

Драхманс Гельгер (1846-1908) - датський письменник.

Вергеланд Хенрік Арнольд (1808-1845) - норвезький поет-романтик, публіцист, громадський діяч, ідеолог селянської демократії.

Вельгавен Юхан Себастян (1807-1873) - норвезький поет-романтик.

______________

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Книгу оцифрувула:

Марина Канівець

Павло Грабовський

ДОЛЯ

збірка

329

Друкований текст для вичитування взято з:

Павло Грабовський. Вибрані твори в 2-х томах. Київ, «Дніпро», 1985.

т. 1: Оригінальні поезії, переклади і переспіви.

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Книгу оцифрувала: Марина Канівець

© Форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2019

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2019

¹ - Днедавній - стародавній.

² - Заласні - манливі, чарівливі.

³ - Борви - борвії, сильні вітри, урагани.

⁴ - Робачіння - черви.

⁵ - Сількісь - гаразд, все одно, згоден.

⁶ - Про 60-і роки. (Приміт. П. Грабовського).