Грабовський П. А.

ПЕРЕКЛАДИ.

ДРІБ’ЯЗОЧКИ

ПЕРЕКЛАДИ

ШИЛЬЙОНСЬКИЙ В’ЯЗЕНЬ

Поема Байронова

Передспів

Довічний духу, ретязем не скутий,

Свята свободо, сяюча крізь тьму!

Хто весь, як ти, любовію натхнутий,

Там притул твій, у серденьку тому.

Твої сини, забиті у кайдання,

Серед склепів, серед тяжкої мли,

Здобудуть волі жертвою страждання

Країні рідній,- швидше б здобули!

Слід Бонівара зберегла, Шильйоне,

Твоя тюрма, святіша з вівтарів...

Нехай же люд повік той слід хороне,-

Він бога просить за невинну крів!

I

Не від лихих старечих днів

Я весь заслаб, я весь змарнів,

Не жахом ночі однії,

Що несподівано вража,

Сивини вигнало мої,

Не труд кістки проїв, а ржа;

Я був добичею тюрми,

Кайдани ніс, дізнався тьми,

Що товсто очі заліпля,

Як зникнуть небо та земля;

Я бачив смерть і смерті ждав

За віру; батько жизнь віддав.

Багаттям спалений, а мла

Його потомки пойняла...

Було нас семеро - нема;

Не сяє день над шістьома.

Загинув, батькові услід,

Його коханий, певний рід,-

За пересвідчення лягли

Сини так славно, як жили:

Один - на вражому огні,

Два інших - зотнуті в борні;

Лилася кров братів моїх,

Бо не признали бога їх.

II

Безлюдний, давній мур Шильйон;¹

У підземеллі - сім колон -

Готичні, сірі, кам’яні...

Межи щілину на стіні

Хіба проміннячко блідне

По мокрій долівці блисне

І враз заблудить по тюрмі

Болотним огником у тьмі.

В колонах - ретязі (на це

У кожну вверчено кільце),-

Вони прогризли усього;

Із тіла кволого мого

Отрути повік не звести,

В могилу клейма понести,

Докупи кинуть білий світ.

Що очі нудить стільки літ...

Останній брат сконав отам,

А я, на втіху злим катам,

Живий манячив з ним у ряд;

З тії години згас мій згляд,

І скільки років я волік -

Вже погубив їх довгий лік.

III

На ретязі по одному

У підземеллі отому

Прикуті близько ми були,

Та нас заліза розвели,

Що повивалися круг рук,

І серце краялось від мук.

Було нас троє бранців тьми,

Ми всі зробились, мов не ми...

На милі личенька братів

Я марно глянути хотів,-

Ступити ретязь не давав,

І брата брат не пізнавав.

Розмова іншої доби

Нас відхиляла від журби:

Свята надія новини

Чи жвавий спів старовини,-

І легше ретязі нести...

Того чуття не зберегти:

Наш гучний голос ніби глух,

Чужим ставав на власний слух;

Розбитий відгук темних стін,

Вже був не тим веселим він,

Що воля кожному дала;

А може й... мрія то була.

IV

Як старший із братів моїх,

Я підкріпляти мусив їх,

Щоб духа котрий не згубив,

І всяк по змозі те ж робив.

Молодший саме... щирий квіт,

Моя журба, мій кращий світ,

Голубоокий, як хіба

Була матусенька люба,

Єдине батькове чуття,

Він ніс невольницьке життя.

Чи для такого ж то гнізда

Росла ця пташка молода?

На нього дивлячись, чия

Душа б не стислась, як моя?

Він сяяв, ніби затишний

Той день погожий та ясний,

Коли я тішивсь, як гуля

Ще не приборкане вірля,-

Полярний день без ночі сна,

Аж поки літо не мина.

Мов той біляво-сніговий,

Від сонця поприсок живий,

Безплямий образ чистоти,-

Своєї вроди-красоти

В тюрмі, в закові він не збув,

Веселий, світлий, як і був.

Конання братнє - не своє -

Те личко слізьми обіллє.

V

З душі так само чарівний,

Але палкий та кремезний,

Середній брат мій був би рад -

До смерті стати в перший ряд,

Мир цілий викликать, лягти,

А мав кайдани волокти,

Їх брязкіт груди надривав;

Він мовчки серцем остивав;

А там би - черга і моя...

Спасти (таїв надію я)

Ту силу міцно-молоду,

Останню в милому роду.

За вовком, сарною слідом

Кружив він,- гай для нього - дом...

То скуті ноги, царство мли

Йому найгіршими були.

VI

Навколо Леман обляга,

До стін Шильйона досяга;

Десь фут на тисячу углиб

Бурхливі хвилі досягли б;

Та як там прірва б не ревла,

Порушить муру не здола...

Стіна та хвиля - мов труна,

Гнітила нас тюрма двійна:

Жива могила, пекло тьми

Була під хвилями тими.

Я чув, як Леман до скали

Швиря, зриваючи, вали,

Верх огорожі достає,

Над головою сумно б’є,

Щодня, щоночі хвилю рве;

А часом буря зареве,

Скалою страшно захита;

Нас не лякала буря та,

Бо смерть відрадою була:

Спокій би серцю принесла.

VII

Середній брат - мовляв я - гас;

Він умирав, він кидав нас,

Могучим серцем потухав,

Від себе їжу відпихав,

Не ради того, щоб вона

Була сира чи нетривна:

Про те не мали ми турби,

Стрільцями бувши, ні журби.

Нехай замісто молока

Пили ми воду з рівчака,

А хліб той самий їли ми,

Що в’язень облива слізьми,

Аж відки почали брати,

Мов звіра, брата ж волокти

В залізну нору... не того

Нудилось серденько його:

Серед розкішніших палат

Без гір зачервів би мій брат...

Та що балакати тепер?

Не здужав муки, зник - умер...

Востаннє бачив я його

І рвався з ретязя мого -

Хоч перед смертю пригорнуть,

Омлілу рученьку стиснуть,

Та марно кидавсь, марно гриз

Цупкі переплути заліз,

Увесь знемігся... Підійшли,

Дивлюся - мовчки розкули

І в підземеллі отому

Могилку вигребли йому.

В пісок, де сонечко сія,

Молив покласти трупа я.

Неначе милості прохав,-

Дарма ж надієньку кохав:

Зареготалися в одвіт...

Його не винесуть на світ,

Не дасть спокою смерть сама,

Як перш давитиме тюрма.

Нехай безум’я то було,-

Воно мій мозок поняло:

Любимий... він... кладуть у млі;

Швирнули мокрої землі,

Поверх - кайдани зайві,- так

Шанують тільки розбишак.

VIII

А той... кохання наше, цвіт,

Утіха батька з перших літ,

Краса, квіточок польовий,

Малюнок матері живий,

Що муки, в’янучи, долів,²

За кого надто я болів,

Заради кого ніс життя,

Будивши в ньому почуття,

Щоб легше горе зміг тягти,

Для волі серце зберегти,

У кому бивсь колишній дух,

Кого не кидав довго рух,-

І він погнувся, відцвіта,

Неначе квітонька ота...

Не гірко ж, боже! Смерть ішла

Страшна, якою б не була...

Я бачив збитого борця

В годину смертного кінця;

Пловець - пригадую - вмирав,

Зі смертю п’явся - не здолав;

Зазнав я грішника, що чах:

Нестям’я блискало в очах....

А тут був інший жах: журба -

Тиха, покірна та слаба...

Марніла знищечку краса;

Так сумно іноді згаса

Веселки промінь чарівний...

Як завжди, добрий, привітний,

Він догасав на дні тюрми,

Болівши тільки за людьми;

Темницю зглядом озаряв;

Нікого він не докоряв,-

Сам був докорою труні;

Хоча б сльозинка... кращі дні

Згада, надію зворухне,

Мені надію ту натхне:

Підтятий гіршою з утрат,

Бо мовк і я не менш, як брат...

Зітхання вирветься в тиші

Із наболілої душі;

Все рідше, тихше... затиха...

Я дух притаїв - не зітха...

Невже? Почуттю я не йняв;

Ляк навісний мене пойняв...

Покликать?.. Ніби відгукнувсь...

Несамовито я рвонувсь

З цупкого ретязя мого,

Розтявши надвоє його;

До брата кинувся - нема;

Конав я сам; нависла тьма,

Та стіни дихали старі

По чорній заклятій норі.

І от останню зв’язь оту,

Що говорила про мету.

Єднала з рідними всіма,

Порвала навіки тюрма:

Один мій брат лежав у млі,

А другий стинув на землі.

За мертву руку взявся я,

Але схолонула й моя...

Не стало сил, я пав умить;

Лиш чув, що серденько щемить...

Знести ту муку, те чуття,

Що вже не буде вороття.

Йому, що так кохали ми,

Що став на очу прахом тьми...

Як передужав, як не вмер -

І сам не вимовлю тепер...

Без ради, без надій, а жив;

Не віра - руки б наложив.

IX

Що далі... марно споминав;

Не знаю добре і не знав;

Я задихався; мертва мла

На очі тяжко налягла;

Усе мінилось; я марнів,

Серед каміння кам’янів,

Не чув, не думав... так, бува,

Туманом скелю окрива.

Скрізь морок вис; а се услід

Неначе світ білів і блід;

Ні муру світлечко блідне,

Віддавна зорові нудне,

Ні день, ні ніч, ні блиск, ні мла...

То - тьма без темряви була,

І неосяжна, і густа,

І нерухома, і пуста,

Ні зір, ні неба, ні землі,

Ні часу, близу, ні далі,

Ні руху, зміни, ні добра,

Ні тиші тихої, ні зла,

Ні відпочинку, ні буття,

Ні смерті навіть, ні життя...

Безкрає горе скрізь саме -

Сліпе, стояче та німе.

X

Немов учулися пташки...

Але ж мені і невтямки,

Що то - зів’язниця моя,

Котру розглядів згодом я,

Миліш над котру не бува,

То змовкне враз, то заспіва.

Я весь ожив, я стрепенувсь:

Мій ум зворушений прочнувсь;

Все те ж, і стіни, як були,

Над головою налягли;

Від сонця одлисок крізь щіль

Згори проблимує, й відтіль

Мені виспівує вона,

Моя пташиночка ясна,

Моя утішниця в журбі,

Стуливши крильця голубі.

Чого в тій пісні не було;

Чим серце знову не жило?

Моя співачко! певно, ти,

Зазнавши туги-самоти,

Шукала друга і знайшла,

Любов, відраду принесла

В оцю покинуту тюрму,

Як не було вже більш кому...

Розбивши клітоньку свою,

Чи бувши вільною в гаю,

Ти залетіла,- не тобі

Конать в нерівній боротьбі;

Хіба б із раю ти прийшла...

Бо я гадав, що то була

Прихильна братова душа;

З могили пташкою втіша -

Помислив,- господи прости...

Сміявсь і плакав я, а ти...

Ти, мрію рушивши, знялась,

В повітря пурхнула, звилась...

Немруща,- чи знялась би ж та,

Щоб я, удвоє сирота,

Отут навіки самотні

Остався трупом у труні,

Один,- хмариночка одна,

Що в небі іноді зрина,

Як небо ясне, а земля

Чарує, манить, привабля.

XI

Аж ось полегшало життя;

Немов прокинулось чуття

В душі тюремників моїх

Навдивовижу: серцю їх

Кайдани, смерть за гич³ були...

Вони мене не прикули;

З шматком заліза на руках

Я став тинятись по кутках,

Вгорі побуду, вниз бреду,

Стовпи очима обведу;

На місце, де лягли брати,

Боявсь єдино я зійти,

Розбитим серденьком німів,

Почуття вимовить не смів,

Що мій ступінь небережкий

Зворушить їх спокій тяжкий:

Я весь холов, долівши страх,

Що осквернив би чистий прах.

XII

Прорив я стежечку в стіні;

Тікать не снилося мені:

Кого любив - нема, лягли;

Тюрма чи світ - одно були;

Ніде нікого - вимер рід,

Ні друга в горі - зник і слід...

І я був радий, що нема:

Нудьга звела б мене з ума.

Я до віконечка поліз -

Із-за решотяних заліз

Ще раз поглянути на світ

Та горам кинути привіт.

XIII

Я бачив їх: вони все ж ті,

Не то, що я... на висоті,

Як і колись, білівся сніг

Іспоконвіку - тільки ліг;

Я бачив озеро внизу,

Що хвилювало поблизу,

Широке, довге - все як є;

Он - синя Рона в берег б’є,

Струмці вигукують, рвучи

Помежи скелями кущі;

Біліє башта городська;

Байдак геть парусом мелька;

Там усміхався острівець

З тройком зелених деревець -

Такі тоненькі та прямі;

Не більше долівки в тюрмі

Він здавсь тоді мені навшир,

Один одним посеред хвиль.

З узгір’я вітер повівав,

Легенько бризками зривав;

Квіточки пахли молоді;

Гуляла рибонька в воді;

Орел за хмарами витав,

Неначе вперше так літав.

І стало жаль мені до сліз

Моїх покинутих заліз...

Від світла швидше!.. Прежня мла

На серце каменем лягла

Так несподівано, бува,

Труна людину закрива,

Що певні ми були спасти...

Хоч зір спочинок мав найти.

XIV

Чи день, чи місяць був, чи рік -

Я забував допевний лік,

Не мав надії, що зроню

З очей залеглу порошню.

Аж чую - люди увійшли

До мене - волю принесли...

Я не питав куди,- давно

Про мене стало все одно,

Розпуку вивчивсь я любить.

Година ретязі розбить,

Тюрми позбутись... а вона,

Моя домівка і труна,

Мені оселею була,

Де стільки літ душа жила...

Мене відірвуть від кутка,

Де був я другом павука,

На мишеняток позирав,

Що промінь бавитись збирав...

Хіба ж у мене менш чуття?

Докупи ми несли життя;

Я був владикою між їх;

Убити - стало б сил моїх;

Аж ні: закинуті в нору,

Ми жить привикли у миру.

Тягучі ретязі тюрми

(Так час панує над людьми)

Я щирим жалем спом’янув,

На волю вийшов і зітхнув.

ЗАМОК АЛЬВА

Повість Байронова

По небу місяць проплива,

Сріблиться берег Лори;

Туман химерно окрива

Серпанком чорним гори.

Замовкло все; окіл дріма:

Притихли шумні бої;

В палацах Альви задарма

Висять останки зброї.

А скільки раз, годин нічних,

З-за хмар лилось осяння

На згубні вістря спис стальних

Та лицарське убрання,

Як, занехавши лад та мир,

Заради мсти, батави⁴

З усюд неслись на хижий пир,

Щоб там здобути слави;

А скільки раз з оцих скелин,

Освячених навіки,

Героїв зборотих на згин

Провадив меч владики!

Сумніш над мручими лило

Свій блескіт світло ночі!

Хололо змучене чоло,

Стулялись важко очі.

Останній миг хоробреці

На світ взирали милий,

Останній миг живі мерці

Вітали місяць білий:

Вони кохали - він давав

Сутінок серед саду,

Вони конали - він ставав

За тугу і відраду.

Булої слави згинув слід;

Час вдарив над тираном,-

І замок Альва, храм побід,

Навкруг поріс бур’яном.

Не чуть грімких, принадних лір;

Де ви, бойці пригожі?

Один голодний тільки звір

Блука край огорожі.

Ну, чом би лаврів не нести

Героям у могилу?

Вінки, шоломи та щити

Марнують серед пилу.

В них прикукобилась⁵ сова,

Самотній вітер виє...

Буяє по степу трава;

Свиня лан боїщ риє.

От людська славонька!.. Привіт,

Наш Альво стародавний!

Поважно кинув божий світ

Твій володарник славний.

Могучий рід його погас,

Що завдавав всім жаху;

Оружжя брязкіт, як під час,

Більш не прокине страху.

Щораз, як небо запала,

Постеляться тумани,

Шугне блискавиці стріла,

Збушують океани,-

Підземний голос загука,

Твої зворушить стіни,

Неначе стогін мертвяка

Чи завід хуртовини?

Оскаре! Щит твій мідяний

Воює нині з громом;

В повітрі гук його сумний

Проноситься над домом.

Колише буря твій шолом,

Серед стіни забутий,

Мов ніччю темною, крилом

Орлячим обвинутий.

Гриміли учти та пири:

Бог дарував Оскара;

Огонь здіймався догори,⁶

Мов полум’я пожара.

Господар Альви святкував

Серед гуртів дружини,

Кобзар обранніший співав

Про бойові години.

Ловці шатнули по гаях,

Дались на полювання;

Ріг, завжди чуваний в боях,

Скликав до воювання.

Раділи звукові тому,

Буцім дівочій мові...

Хто не зазнав її, кому

Не стала до любові?

«Хай бог щастить тобі, хлоп’я,

Щоб зріс бояк правдивий,

Меткий та сміливий, як я,-

Молився Ангус сивий.-

Щоб нетремтяче мчався в січ

Напроти супостата!

Оскарів спис, Оскарів меч

Щоб славили дівчата!»

Минає рік, бенкети знов:

У Ангуса - два сини;

І голос лір, і шум розмов

Шанують ті родини.

Зростають; спис дали до рук -

Звір дикий разом гине;

До гурту хопляться за лук -

Хто стрілку краще кине?

Уже з героями попліч

Вони летять на валку;

Їх смертоносний, гострий меч

Привик рубати змалку.

Хто перший ворога зітнув,

Якого краю діти?

То - рід Моренів полинув,

То - Ангусові квіти!

Цвіте Оскарове чоло,

Людняють риси милі;

Чорніш, як ворона крило,

Волосся в’ються хвилі.

Недбайно вітер розвівав

Куделю над Алланом.

Оскар, мов місяць, красував,

Аллан глядів туманом.

Оскар хоробрим народивсь,

Задався хлопець щирий;

Аллан одно собі нудивсь

І був до помсти схилий.

Оскар не вийнявся хистким,

Щоб іншого вдавати;

Аллан зріс знову не таким,

А заздрість звик ховати.

Осяє зоря небеса -

Рожевисто-червона;

Так осявала всіх краса

Цариці Сутгантона.

Не один слав їй старостів,

Та з гарбузом остався;

Оскар дружитись захотів,

Бо палко закохався.

Маєтки враз з царським вінцем

Вона несла в придане;

І батько згодився з кінцем,-

Шаноба всіх нас мане.

Його ласкавила рідня

З коліном Гленнальвона,

І думка нишком осіня

Трон прилучить до трона.

Напрочуд грають кобзарі,

Кипить шпарке весілля;

З усюд зібралися старі;

Скрізь розкіш та призвілля...

Лунають весело пісні,

Палає дуб столітній;

І з рук до рук серед гульні

Йде кухоль заповітний.

У шатне вдягнуті усі;

Враз гості прибувають;

Ні з чим не зрівняні в красі

Дівчатонька співають.

Чудовно серце ожива,

Всі п’ють годину щасну,

І Мора нищечком хова

Утіху передчасну.

Та де ж Оскар? І день згаса,

Сутінки полилися...

А він і досі десь гаса...

Вернися, швидш вернися!

Прорізавсь місяць крізь туман,

Згустіли оболоки,

Ані Оскар, ані Аллан

Не повернулись доки.

Аж ось Аллан і на поріг,

Сідає мовчазливо;

До його батько з усіх ніг,

Питає боязливо:

«Де мій Оскар? Де ви були?»

«Та кабанів ганяли

І розійшлись середи мли -

Нас нетрі роз’єднали.

Кругом реве гроза лиха,

А він подався в гори,

Що дужч чарують жениха,

Аніж кохання Мори...»

Ридає батько розпучний:

«Що здибало Оскара?

Вернись, мій любий, мій ясний,-

Нам не знести удара.

Скоріш найдіть його, скоріш,

Товариші слухняні!

В моєму серці - гострий ніж,

Сумує Мора зрання.

Шукай, Алланочку, його,

Оглянь усю кружину...

Віддайте голуба мого,

Верніть мені дитину!»

Заворушилися кругом.

«Оскаре!» - тільки й мови.

У пущі кинулись бігом,

Гукають звіролови.

«Оскаре!» - нетрі загули;

«Оскаре!» - вторять хвилі,

І знов замовкли серед мли,

І знов вітри завили.

За ніччю ранок настає,

Злинає чорна хмара;

Минають дні; Та де ж він є?

Як перш, нема Оскара.

Не раз оплаче молода

Весілля нещасливе;

Даремно Ангус дожида,

Рвучи волосся сиве.

«Оскаре мій, моє чуття,

Мій генію коханий!

Невже ж ти закінчив життя,

Знайшовши гріб доранній?

Чи вже ж убійника твого

Земля держати може?

О, покажіть мені його;

О, викрий його, боже!

Тебе десь кинула злоба

Без похорону навіть,

І звіру хижого юрба

Свій помин лютий править.

А може, гадина в кістках

Уже шука оселі,

І проти місяця твій прах

Полискує на скелі.

Не серед бою ти поліг,

А згинув від паскуди,

Що потаємно підстеріг

Та ніж загнав у груди.

Як саме скоїлось і де;

Чиї оплачуть очі;

Хто до могили припаде,

Хто прийде опівночі?

Озвись, Оскаре, де ти є;

Чи справді сплющив зори?

Чи праве серденько моє,

Що богу шле докори?

Ти вмер, надієнько моя,

Єдина осолода...

Нехай же разом вмру і я,

То - краща нагорода!»

Даремно ремствують уста;

Нема йому розваги,

Ні на що в світі не зверта

Ніякої уваги.

Ніщо його не веселить,

Усе йому байдуже,

Одно по синові квилить,

Безперестанно туже.

«Оскар живий»,- на ум спада,

Поманить думка стиха;

І знову: «Згинув навсегда,

Повік не збутись лиха!»

Як заблищать серед імли

І стухнуть ясні зорі,

Так сум з відрадою були

На Ангусовім чолі.

Минає день, минає два,

Мина за ранком ранок;

Безвісну будучність вкрива

Таємності серпанок.

Перевернувся цілий рік,-

Як перш, нема звороту;

І час, найкращий людський лік,

Гамує всім турботу.

Остався в Ангуса Аллан,

Що захистить у горі...

Любов (такий її талан)

Прокинулася в Морі:

Привабив інший чарівник

Те серденько дівоче...

Оскар на віки вічні зник -

Душа кохати хоче.

Чи вже ж даремно вік губить

Вона в журбі повинна;

Чому не сміє знов любить?

Звелась, немов причинна.

Оскар живий? То все це є

Однісінька омана...

Кохало серденько моє -

Кохатиме Аллана!

«Хоч рік ще, дітоньки, пождіть;

А там - на вашу волю...

Оскар повернеться - глядіть...

Не завдавайте болю!

Перейде рік... ну, що ж... нехай

Аллан пригорне любу...

А доти, сину, занехай...

Не буде... йдіть до шлюбу!»

Рік перекинувсь. Тінь нічна

Вкриває ліс і гори...

Прийшла годинонька слушна

Для юнака та Мори.

Пишніш світило золоте

Засяло у блакиті...

Кохання в зорах їх цвіте,

Їм гарно все на світі.

Напрочуд грають кобзарі,

Кипить шпарке весілля;

З усюд зібралися старі,

Скрізь розкіш та призвілля.

Лунають весело пісні,

Палає дуб столітній;

І з рук до рук серед гульні

Йде кухоль заповітний.

У шатне вдягнуті усі;

Враз гості прибувають;

Ні з чим не зрівняні в красі

Дівчатонька співають.

Всяк горе прошле забува,

Всі п’ють годину щасну...

І Мора нищечком хова

Утіху передчасну.

Хто ж незнайомець журний цей,

Що завдає всім ляку?

Огонь аж сиплеться з очей,

Мов блискавка крізь мряку.

Ніхто не відає... Страшний,

Похмурий та безмовний,

І сів, ввійшовши, самотний,

Тяжкої думи повний.

Хрестом на себе пов’язав

Плащ чорний та широкий,

Перо червоне нанизав

На свій шолом високий.

Його слова гули, мов грім

У непогідну пору;

Землі мов не було під ним

Чи не торкався долу.

Вже північ глянула в вікно;

Не затихають гуки;

Шумує в кухликах вино,

З рук переходить в руки.

Вітають щастям молодих,

Співають славу Мори;

Зичливо світяться до них

Гостей веселих зори.

Гість дивовижний спалахнув,

Заговорив раптово...

Бодай один тобі гукнув

Або закинув слово.

Враз перервавсь загальний сміх,

Весільні стихли зики;

Ляк навісний окрив усіх

Від Мори до владики.

«Певніші, діду, друзяки,

Мов зорі круг тумана,

Тебе вітають залюбки

Та славлять шлюб Аллана.

І я пив, бачите, ось те,

Нехай здоровий буде!

Є друг у мене... чи п’єте

За нього, добрі люди?

Скажи, господарю, чому

Не виджу я Оскара

В бучному бенкеті цьому;

Де Мори справжня пара?

Чому ні один не згада,

Де ділась Альви слава;

Чому край батька не сіда

Його ручиця права?»

«Оскар де? - Ангус відріка,

Враз пригадавши сина,

І в кухоль золотий стіка

З очей гірка сльозина...-

Оскар? Давно вже як нема;

Де він - бог знає, друже...

Усе не йде мені з ума,

Даремно серце туже...»

«То він забув тебе один? -

Глузливо гість спитався.-

Бо, може, й не вмирав твій син,

А тільки не вертався?..

І марно плачеш ти щодня

Про мертвяка живого;

Не кращ було б... тепер гульня...

Нам випити й за його?

Гей, сип у кухоль свій вина,

Хай ходить з рук на руки;

Всяк, хто Оскара спомина,

А не забув з розлуки,

Нехай докупи з нами п’є,-

Всі вип’ють - уповаю...

Оскаре, серденько моє,

За тебе випиваю!»

П’є Ангус зрушений за ним,

В душі ласкавши мару;

І все покрилось голосним:

«За тебе, наш Оскаре!»

«Так мій синочок ще не вмер? -

Старий зрадів без міри.-

Він прийде зараз... ось тепер...

Я все не трачу віри!»

«Та що ж Аллан з другими враз

Не припива до мене;

На чолі остраху вираз,

Нестямлення шалене?

Чого тремтить його рука,

Як нагадали брата?

Жизнь друга, може, більш тяжка

Йому, аніж утрата?

Чого жахнувся ти єси,

Поблід з переполоху?»

Збігає відлисок краси,

Вид хмариться потроху.

Холодний піт його пройма,

Затіпавсь весь плечима,

Що хоче пити... сил нема...

Мана перед очима.

«Чому не вип’єш, як от ми,

Не виявиш, Аллане,

Свого чуття перед гістьми?

Твій ляк усіх обмане.

Шанобу справить, бачу, рад

Ти над братернім прахом;

Але не радістю твій згляд

Поблискує, а страхом...»

Аллан силкується, до губ

Підносить кухоль звільна...

Притис до зуба щільно зуб,

Напнула тьма могильна.

«За тебе п’ю,- від сили зміг,-

Коханий мій Оскаре!»

І кухоль виприснув до ніг,

Неначе від удару.

«Я чую голос твій гидкий,

Убійнику безбожний!» -

Скрізь розкотився стон тяжкий,

Стон, громові тотожний.

«То мій убійник?» - загуло

По всіх кутках оселі,-

І враз будинок затрясло

З підвалин аж до стелі.

Огні блискучі згасли вмиг,

Як загукало громом;

Ніхто доглянути не міг,

Що з гостем незнакомим.

Якась примара мовчазна

Зросла на його місці:

Висіли шмаття полотна,

Широкі та багристі.

З поли висовувався меч,

Кинджал та ріг при мечі,

З шолома пера, наче ніч,

Чорніли аж по плечі.

Без краю серце защемить

Від рани, що на грудях;

Поблідле личко; зір умить

Закаменів на людях.

Вітає Ангуса сумним,

Холодним зирком тіні

Новий незнанець, перед ним

Упавши на коліна.

Глядять - аж визвірився він

Зумілому⁷ Аллану,

Що вже прочув свій смертний скін,

Показує на рану.

Громи над замком з висоти

Загуркотіли знову,

На стінах зброї та щити

Знов повели розмову.

Тінь невідома та страшна,

Уся повита млою,

З-перед очей кудись злина

Кометою швидкою.

Всіх як оціпило; ніхто

Не двигнувсь, скутий страхом...

Хто ж, чи не Ангус часом, хто

Простягся долі прахом?

Ні, то не Ангус опочив,

Щоб край знайти знегоді,-

Аллан життя своє скінчив...

Повеселився - годі...

Ніхто з людей не поховав

Убитого Оскара;

Над трупом вітер завивав

В долині Глентонара.

Не серед бою він здобув

Славетної могили,

А зрадно знівечений був,-

На братні лучив стріли.

Мов квітку літньої доби,

Коханця боїщ стято;

Нема надгробника: хоть би,

Де почиває, знато.

Вода досвідчика вмела.

Знов явлена примара

Страшною тінею була

Покійного Оскара.

Минули щасні дні твої,

Голубко наша Моро!

Завмерлі думоньки свої

Не відживити скоро.

Конай, журись у самоті,

Поки конати сила;

Глянь на шпилі,- в тому гурті

Алланова могила.

Хто з кобзарів розкаже все

Про люту смерть Оскара

Або вікам перенесе,

Як сталась гідна кара?

Хто душогубцеві проща?

Хто з рицарів співництва

Вінком геройським уквітча

Події злодійництва?

Порвіться, струни віщих лір,

Загинь, співцева славо!

Серед землі добро та мир

Вік жити мають право!

Даремно злодій жалю жде

Від кобзаря та люду,-

На його голову паде

Всесвітній проклін суду!

Водовозов

I

Сон глухий, як і перше, триватиме;

Прожили ми життя за пори...

Та хто віри не стратив, благатиме:

Обдури, хоть на час обдури!

Небо все вкрите чорними хмарами...

Боже, скільки насунуло мли!

Байдуже нам... Природними чарами

Та надіями нас обдури!

Ось людина, задавлена долею.

Сидить в темряві гірше мари...

Світлом розуму, гордою волею

Хоть на хвилечку нас обдури!

Що всі взірці художництва красного,

Як не плід шанолюбної гри?

Та хоть іскрою жару невгасного,

Блиском генія нас обдури!

Любов стала безглуздою казкою;

Та від нас ти її не бери:

Привітанням сердечним та ласкою

Обдури, хоть на час обдури!

II

Ще живий наш гуртець,

Груди повні любови...

Проти тьми ж навпростець -

Годі жмурити брови!

Приглядаймось пильніш,

Де той огничок світить,

Що по ньому певніш

Шлях мандрівцеві мітить.

От-от сонце блисне,

Зоря ранішня згодом

Ніч густу розжене

Над бездольним народом.

Мисль росте з корінця,

Запанує помалку...

За звершеність кінця

Здіймім сміливо чарку!

Щербина

«Невеликі літа...»

Невеликі літа,

А вже я постарів;

Душа не пригріта,

Очі сум охмарив.

То спека, то стужа...

Сіяв - не вродило...

Мисль якось не здужа

Перелитись в діло.

Посеред чужого

Я зростав народу,

Привикав до всього,

Нівечив природу.

Більше не здолаю -

Ні заснуть, ні битись,

Ні клясти до краю,

Ні як слід молитись.

Губер

НОВГОРОД

Життя прошуміло,

Вмер за гуком гук;

Віче заніміло

Від нелюдських рук.

Новгород великий,

Буйний в боротьбі,

Став мов без’язикий,

Опочив в журбі.

Всі опанувані,

Всюди власть ярма;

Пусто на майдані,

Віча більш нема.

Лицарство побили,

Злото розмели,

Вільний край згубили,

Вільний дзвін стягли.

Серце б защеміло;

Спить все навкруги...

Тільки Волхов сміло

Плеще в береги;

Аж запінивсь кров’ю,

Кличе до борні

І співа з любов’ю

Про славетні дні.

Подорожні люди

Спиняться над ним,

І заб’ються груди

Спомином сумним.

Іван Козлов

ТУГА ЗА РІДНИМ КРАЄМ

Нуджусь та серцем завмираю,

Тебе згадавши, рідний краю,

Де жизнь цвіла!

Хто дуж, як я, кохав та марив?

Будь, люба земле, повна чарів,

Як перш була!

Все сниться: сестронька маленька

Перед огнем, та я, та ненька

У пізній час;

Пісні та смішки до півночі;

В матусі радо сяють очі,

Пригорне нас.

Ставок синіє з очеретом;

А я блукаю під наметом

Вербиць рясних;

Лебедик хлюпнеться і вирне:

Блисне проміннячко вечірнє

Між хвиль ясних.

Хатина тут неподалечку,

Гістливий захисток змалечку,-

Так манить він...

Дзвіниця мріє трохи збоку;

І чуть мені, як ніч глибоку

Зрушає дзвін.

Коли ж побачу я вас знову -

Садочок, поле та діброву;

Коли здалік

Знов повернусь під сільську стріху,

В оту країну - милу, тиху,

Святу повік?

Пушкін

«Ворон ворона віта..»

Ворон ворона віта,

Ворон ворона пита:

«Де б нам, брате, підживитись?

Треба б краще роздивитись…»

Ворон ворону на це:

«Добре буде в нас м’ясце:

В чистім полі під вербою

Поліг велет⁸ головою.

Мей

«Меж немає цікавості збудженій…»

Меж немає цікавості збудженій,

Нема краю болінню кромішному,

Не скінчиться і шлях мій натруджений...

Поможи мені, господи, грішному!

Добролюбов

«Ми зазмагались непомітно…»

Ми зазмагались непомітно,

Розмова бурно потекла;

Ти, усміхаючись привітно,

До нас тим часом підійшла.

Все враз затихло, з уст ні пари:

Ніхто-почати не хотів...

Я мислив: що то діють чари!

Гадав: се ангел пролетів!

Давидов

«Я тямлю…»

Я тямлю - так пильно

Глибокий мій зір,

Мов промінь блискучий, пронизував бір,

І луки, і степ, скільки вільно.

Та що не мина?

Де очі-зірниці?

Я виплакав їх серед ночі без сна

По милій моїй чарівниці!

Мінаєв

I

Зимою крізь мерзле віконце

Красавиця сумно шептала:

«Як хмуро проблимує сонце;

Пошвидше б весна розцвітала!

Нетяга конає в хворобі...

Де сила? Чим молодість стала?

До ліжка прикутий, а пробі:

Пошвидше б весна розцвітала!»

Справдилось їх любе благання,

Обох їх весна вдоволила;

Голубці - квітки та кохання,

Нетязі - квітки та могила.

II

Працюй, доки сила;

Труд - твоя відрада!

Любко моя мила,

Чи ти ж праці рада?

Злоба, заздрість, голод,-

Жалі та скорботи -

Отакий-то солод

З чесної роботи.

Ти, голубко, хора,

Затулила очі;

Я ж не сплю, як вчора,

Сиджу дні і ночі

Над жмутком паперів,

Мовби роблю діло...

Мозок, що химерив,

Скостенів безсило.

Слабі мої груди

Стогнуть зліще й зліще,

Та ми вбогі люди,

Щоб лягти й мені ще.

Ліг би таки, може,

З тяжкої утоми,

Таж хороба - боже -

Спочивок сіроми.

Так нужда задавить,

Жде, щоб покарати...

Нема права навіть

Часом захворати.

Полонський

«Хто пак вона?..»

Хто пак вона? Не дружина, не любонька,

Не голуб’ятко моє...

Що ж її доленька, хмура, пекельницька,

Спати всю ніч не дає?

Не дає спати мені, бо все мариться

Молодість світла в тюрмі;

Бачу склепіння віконця з залізами,

Ліжко в задушливій тьмі.

З ліжка зорять сухі вічка запалені,

Думка потиху згаса,

З ліжка додолу чорніше від ніченьки

Повна спадає коса.

Не ворухнуться ні губи, ні рученьки

В неї на грудях худих.

Слабо до серця, без ляку притулені

І без надій молодих.

Хто пак вона? Не дружина, не любонька,

Не голуб’ятко моє...

Що ж її образ - журливий, помучений -

Спати всю ніч не дає?

Мартов

I

Нічого ждати: потрачена сила,

Досвіду путами зборкані крила.

Що не збулося, тому вже не збутись;

Час відпочити, навіки забутись.

Нащо громаді журливі пісні?

Зойки бездольців щасливим смішні...

Розум, могила краснішої мрії,

В серці загасить останні надії,

Душу обвіють жорстокі морози...

Дальші проводини - вбільшені сльози...

Хіба що впитися знову дурманом,

Знову зробитись без просипу п’яним?

Може, знов смілої пісні утну,

Може, розважу дитину дурну.

II

Але нема бажанням молодим

Ні забуття довічного, ні краю;

Загинуть враз, розсиплються, як дим,-

І знову чуєш їх безсумну зграю.

Набридло нам ганятися дарма

За марами, набридло дурно жити,

Непрохано боліти за всіма,

Непрохано сміятись чи тужити.

Не легше ж пак було б померти враз,

Пожара грізним полум’ям спалати?

Як тяжко посеред дрібних образ

Бог знає доки чадно дотлівати,

Мов каганець, забутий серед хати.

«Аж до ранку проплакав я, друже...»

Аж до ранку проплакав я, друже;

Мені снилось, що ти ожила,

Коли в серденьку стало байдуже,

А гаряча любов одійшла.

Цілий день моє серденько туже,

Спогадавши, що ти полягла,

Коли в йому наново, мій друже,

Серед ночі любов ожила.

Апухтін

«Я люблю тебе так через те…»

Я люблю тебе так через те,

Що на других ти мало похожа,

Що душа твоя щира цвіте

Межи нами, мов квітонька гожа.

Що ти здатна життя зрозуміть,

Спочувати в борні чоловіку,

Що в тобі спостеріг я за мить

Риску іншого, кращого віку.

Я люблю тебе так через те,

Що гидуєш ти словом мертвячим,

Що в тобі самостійність росте,

Що вселюдським хворієш ти плачем,

Що палке чисте серце твоє

Сходить кров’ю за брата, що тільки

Затиха тяжке горе моє

Від твоєї одної ухмилки!

М. Михайлов

«Коли літ похмурих стужа…»

Коли літ похмурих стужа

Так дмухнула над тобою,

Що душа твоя байдужа

До кохання і до бою;

Коли рухів нових хвилі

Мають сон твій турбувати;

Спать захочеш... то в могилі

Найміцніше буде спати.

Враз затихнуть життя гуки.

Відпочинуть хворі кості,-

Не зрушатимуть їх муки

Ні безсонниці, ні злості.

Жадовська

«Як не тяжко, кажуть люди…»

Як не тяжко, кажуть люди:

Легше стане чоловікові;

Саме добре відусюди

До послуги прийде вікові.

Та нам, певно, не діждатись

Отії доби щасливої;

Досить буде не цуратись

Хоч надії терпеливої:

Що не нам, борцям сучасним,

Не нам, взятим домовиною,

Вона свіне ранком ясним,

Після ночі блисне дниною!

А втім, хтозна-як складеться?

Піде світ стопою скорою,

То й нам вбачить доведеться

Новий час з новою зорею.

Плещеєв

«Любо пестріються в полі квіточки…»

Любо пестріються в полі квіточки,

Їх поживляє щоночі роса,

Ранок ясний розтуляє віночки,

Тепле вітаннячко шлють небеса.

Жвавий метеличок, пчілка працівна,

Вітер... До всіх розмовляють вони;

Пестить їх веснонька щедра, чарівна;

Милі їм рідні просторі лани.

Глянули раз: за віконцем гратчастим

Нудиться тяжко, хирлявіє квіт:

Зріс він без сонця - одинцем нещасним

В стінах сумних, сиротою з сиріт.

Всі жалкувати за ним вони стали.

Кликати брата до себе в журбі:

«Мабуть, для тебе ще дні не світали...

Кидай темницю - загибель тобі!»

«Ні,- відповів він.- Хоч весело в полі,

Хоч прибирає вас пишно весна,

Та не бажаю я вашої долі,

Та не покину тихого вікна.

Хай краса ваша напрочуд розквітла

Вабить обранців щасливих, брати:

Я ж... хто не бачить ні волі, ні світла,

Буду для того отута цвісти.

З мене єдина-бо в’язневі втіха,

Що звеселяє самотній куток:

Гляне бездолець - і згадує стиха

Розкіш питомих квіток».

Веневітінов

«Чого, Парасю, ти блідна?..»

«Чого, Парасю, ти блідна?»

«Ох, ненько! Домовий триклятий

Мене все кликав до вікна,

Весь чорний, мов ведмідь кудлатий,

Ус висипався по губі...

Вже вік не здибаю такого».

«Перехрестися: чи тобі,

Мій світе, бачить домового?

Чого, Парасю, не заснеш?»

«Якась примара, ненько, бродить;

Що покладешся, що здрімнеш -

Вона підступе, не відходить,

Одно шепоче: відчини!»

«Ти що ж відмовила?» - «Нічого...

Шкода вигадувати сни

Та уявляти домового!»

«Чого, Парасю, ти в журбі?

Сьогодня знов не спочивала?»

«Та ні: ввижається тобі!»

«Кажи лиш... всю ніч нудьгувала,

Схоплялась двері відчинять...

Чи не злякалася лихого?»

«Не хочеш, ненько, віри нять:

Я більш не чула домового!»

Якубович

I

Були темряві дні, повні жаху та мли,

Самоти нерозважної ночі,

Що твою навіть волю вкінець підтяли,

Струмом сліз облили твої очі.

Ти глушила не раз плачем думи сумні,

Не здрімнувши до самого рана,

Біль нахабних образ, дошкульної брехні,

Я ж не відав, голубко кохана!

Я не міг тебе сам від врагів заслонить,

Захистить тебе власною кров’ю,

Засвідчити, як здатен тебе боронить,

Пильнувати з якою любов’ю.

Не було твого друга... Стороння рука

Берегла тебе, квітонько мила;

В час, як серце твоє рвала туга тяжка,

Ти її не зі мною ділила...

II

Найглухшої ночі,

Турботного дня

Чи сплю, чи працюю,-

Мій погляд спиня

Якоюсь маною,

Що прагне спокою

Від мук почуття,

Лице твоє любе,

Лице твоє блідне,

Дитя моє миле,

Дитя моє бідне;

Питиме⁹ дитя!

Все сниться загнання

Лиха сторона,

Улита морозом

Снігів кружина...

А в них ти, забута,

Билинко зітнута,

З журбою віття

Шепоче навколо

Щось приязно-рідне:

«Дитя беззахисне,

Дитя наше бідне,

Хорливе дитя!»

Чим, друже нещасний,

Тобі помогти,

Окроми безсило

Тиранів клясти

Та мучитись тайно,

Ласкаючи дбайно

На зорі життя -

Те маріння ніжне,

Те маріння блідне,

Моя сиротино,

Дитя моє бідне,

Питиме дитя?

III

Мені снилось - ти навік заснула,

А мій образ в душі зберегла,

В самотину до мене пурхнула

Тихше мрії чи тіні ввійшла.

Не гриміли залізні закови,

Не зарипали двері тюрми,

Але голос твій, повний любови,

Долетів із кромішньої тьми:

«Я порвала всі пута на світі!

Все красою розквітло навшир...

Так ходімо ж в обсяги блакиті,

Де свобода, братерство та мир!»

Майков

«Сутінки ллються проти ночі…»

Сутінки ллються проти ночі;

Женці прибрались за пори,

Спинились щебети жіночі,

І плач, і регіт дітвори.

Усе затихло. По дурниці

Собака гавкне здалеки...

Снопів наставлено копиці,

Мов таборують козаки.

Спить люд. Сріблястою росою

Укрились ниви та луги:

Ясними зорями - красою

Заблискотіло навкруги.

Сплив молодик серед блакиті;

Одна, прозорчаста, як дим,

Сама, мов та сірома в світі,

Неслася хмарка перед ним.

Здавалось, велетень надземний

Зорить, з вінцем на голові,

На грішний мир, безмежно темний,

Глядить на ниви трудові.

Благословляє вмиті потом

Та кров’ю людською стерні,

Щоб не згибали попід плотом

Мирогосподарі справжні.

Курочкін

«Чесним я був співаком…»

Чесним я був співаком,

Жив я для рідного слова;

Згину - вшануйте вінком:

Дійсність - колючка тернова;

Плентав я тяжким шляхом.

В пісні я був бояком,

Зло карав силою сміха;

Згину - вшануйте вінком:

Серед недолі та лиха

Плентав я тяжким шляхом.

Пальмін

СПІВАКОВІ

Бійка кипить за ідею, козаче;

Криє арену туман.

Гей, барабанщику, віщий співаче,

Бий в барабан, в барабан!

Хай у ворожому таборі гуки

В кілька разів голосніш,-

Стягу не кидай, здіймай лишень руки,

Перед показуй сміліш!

Щирих бійців вже осталось негусто,

Але в них душі міцні:

Гей, поки в наших рядах ще не пусто,

Бий в барабан до борні!

Коли ж останнього звалять удари,

Клич навіть трупи з труни -

Громом прокльонів, пекельністю кари

Люд до братерства горни!

Хай ми падем серед згубного лану,

Рідний рятуючи край,

Жваво під гуркіт свого барабану

З гуком замерлим вмирай!

ДРІБ’ЯЗОЧКИ

КОВАЛЕВА ПІСНЯ

Наш коваль все кує

Та співа додає:

«Хто був на світі всіх розумніш?

Хто скував перший ніж:

Не лякав його звір

Серед нетрів та гір».

Наш коваль все кує

Та співа додає:

«Хто з усіх корисніш працював?

Хто сокиру скував:

Від дощів-непогід

Захистив людський рід».

Наш коваль все кує

Та співа додає:

«Хто наш кращий порадник і друг?

Хто скував перший плуг:

Він держався ріллі

І став паном землі».

СОНЕЧКО ТА ДОЩИК

Якось сонечко казало:

«Буду все собі світити!»

Почув дощик: «Пуття мало,

От я краще буду лити!»

«З тебе людям холод, сльота»,-

Каже сонечко і слуха.

Відрік дощик: «Не робота,

Як почнеться і посуха».

Зазмагались: «Хто все плодить:

Груші, сливи, огірочки?»

«А без мене,- дощ доводить,-

Враз пов’януть всі садочки!»

Так сперечались довгенько

І на тому покінчили,

Щоб робити звичайненько

Їм обом, як перш робили.

«Я пройдуся вздовж гаєчка...»

Я пройдуся вздовж гаєчка;

Боже, скільки там пташок!

Всі співають, в’ють гніздечка,

Носять дітонькам пушок.

Я загляну у садочок;

Там гудуть собі пчілки,

За квіточком п’ють квіточок.

Виробляють стільники.

Погуляю серед луки,

Полюбую з мотиля,

Що аж проситься на руки,

Чаром зори прихиля.

МЕТЕЛИЧОК

«Мій метеличку любенький!

Як щастить тобі?

Увесь деньки, моторненький,

Вієшся собі?»

«Зелень лугу, блескіт неба -

З того радий я;

Запах квітів - більш не треба,

То - вся харч моя.

Небагацько вік мій ліче,

Через день мине...

Вдій же ласку, чоловіче,

Не воруш мене».

«Нестерпний біль...»

Нестерпний біль... Хто знав

Важку розлуку,-

Збагне, як я конав,

Уявить муку.

Що мав, все те згубив,

З розпуки плачу:

Душа, котру любив,-

Її не вбачу.

Нестерпний біль... Хто знав

Важку розлуку,-

Збагне, як я конав.

Уявить муку.

ОЛЬЗІ

Швидко, може, все загине,

Швидко, може, смерть запине

Мої муки дошкульні;

І поляжу я забутий,

Вічним холодом окутий,

У сирій, німій труні.

Хто спом’яне друга, брата?

Хай же твар ця, з мене знята,

Нагада тобі колись

Сіромаху, що за тебе

Загубив би навіть себе,

Бо так серцем прихиливсь!

ПРИМІТКИ

ПЕРЕКЛАДИ

Шильйонський в'язень. Поема в перекладі П. Грабовського має дві редакції, що певною мірою відрізняються одна від одної. Бонівар Франсуа (1493-1570) - швейцарський гуманіст, політичний діяч, історик, учасник боротьби жителів Женеви проти герцога Савойського. В 1530-1536 рр. ув’язнений у підземелля Шильйонського замку.

Водовозов Василь Іванович (1825-1869) - російський педагог, методист, писав вірші.

Щербина Микола Федорович (1821 - 1869) - російський поет.

Козлов Іван Іванович (1779-1840) - російський поет, перекладач.

Давидов Денис Васильович (1784-1839) - герой Вітчизняної війни 1812 р., поет. Був близький до декабристів і О. Пушкіна.

Мінаєв Дмитро Дмитрович (1835-1889) - російський поет, перекладач, представник демократичної преси 60-х років XIX ст. (журн. «Искра» та ін.).

Лихачов Володимир Сергійович (1849-1910) - російський поет. Варава - розбійник, убивця, якого, за євангельським переказом, замість Христа було звільнено від покарання.

Биков Петро Васильович (1843 - ?) - російський поет, перекладач, бібліограф.

Полонський Яків Петрович (1819-1898) - російський письменник, писав пейзажну та інтимну лірику, поеми, повісті.

Мартов В. - псевдонім російського поета Володимира Петровича Михайлова (1855-1901).

Апухтін Олексій Миколайович (1840 або 1841-1893) - російський поет, основні мотиви лірики - сум, розчарування, невдоволення життям.

Веневітінов Дмитро Володимирович (1805-1827) - російський поет, критик. Романтична поезія сповнена філософських і вільнолюбивих мотивів.

Курочкін Микола Степанович (1830-1884) - російський поет, перекладач, журналіст, петрашевець, брат Курочкіна В. С.

Пальмін Ліодор Іванович (1841-1891) - російський поет, перекладач, співробітник журн. «Искра».

ДРІБ’ЯЗОЧКИ

Я пройдуся вздовж гаєчка... Переспів вірша «В мае» російського педагога, поета Льва Миколайовича Модзалевського (1837-1896).

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Книгу оцифровував: О. Терещенко

Павло Грабовський

ПЕРЕКЛАДИ. ДРІБ’ЯЗОЧКИ.

315

Друкований текст для вичитування взято з:

Павло Грабовський. Вибрані твори в 2-х томах. Київ, «Дніпро», 1985.

т. 1: Оригінальні поезії, переклади і переспіви.

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Книгу оцифровував: О. Терещенко

© Вичитування, правка, форматування і оформлення: OpenBook, 2019

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2019

¹ - Мур Шильйон, де з 1530 р. по 1537-й мучився за віру та любов до рідного краю славетний женевець Бонівар, збудовано на березі озера Леман і з усіх боків оточено водою; темниця де конав нещасний патріот, видовбана в граніті; сім колон підпирають скалу, що звиса стелею; на одній з тих колон Байрон бачив кільце, до котрого був прикручений Бонівар, а на долівці - вибоїну від ніг в’язня, що повинен був тупцюватись усі сім літ своєї неволі на одному місці. (Приміт. Грабовського).

² - Долів - перемагав, пересилював.

³ - За гич - за ніщо.

⁴ - Батава - загін, війська.

⁵ - Прикукобитись - тут: улаштуватися.

⁶ - Під час бенкетів британці палили дуба. (Приміт. Грабовського).

⁷ - Зумілому - враженому.

⁸ - Велет - велетень, богатир.

⁹ - Питиме - рідне.