Грабовський П. А.

ОРИГІНАЛЬНІ ПОЕЗІЇ

які не ввійшли до збірок

1886-1890

ТЕКІНКА

(Правдиве оповідання)

I

Пустиня, степ на всі краї;

Похмурий Каспій чуть маніє...

Передо мною червоніє

Старе жерло Амудар’ї.¹

Подалі трохи - Муллакара²

На захід піднялась скала

Під саме небо, чорна хмара

Її вершину облягла;

Текінці звуть - «свята гора».

Від ранку на її креміння

Ласкаво сиплеться проміння,

Сіянням гору облива.

А зайде сонце, і з півночі

Повіє вітерець, бува,-

До неї лащиться трава,

Підгір’я обійма, лоскоче,

Немов, жартуючи, внуча

Сірóму сивого квітча.

Внизу під самою горою

Криниця прісної води;

З усіх усюд спішать сюди

Текіни іншою порою;

Мулла аллаха виклика,

Бо чоловік не одшука

В оцих степах води такої

Ніде, аж до Казанчука,

Загине від жаги гіркої.

В оцій безводяній землі

Текінці вештались, блукали,

Криницю якось одшукали,

Святою гору нарекли

І коло неї почали

Уперше будувать аули;

А по колючім саксаулі

Верблюди пастися пішли.

II

Текінці швидко розійшлись

По Закаспієвій країні;

То тут, то там - де не взялись -

Аули мріють по пустині.

Текінець сіє по долині

Пшеницю, садить кавуни,

Ганяє в гори табуни,

На паші літує із ними;

Текінка коштовні килими

Сріблом та шовком вишива,

Причепуря свою кибитку,

Худобу верне до прибитку,

Город копає, полива,

Жне юрун,³ як поспіва.

Через аули каравани

Ходити стали, бо авгани,

Бухарці, сарти, персюки

У Красноводське навпрошки

Давай усячину збувати

Із пуху, клоччя, шовку, вати;

Возили сир, медяники,

Ізюм, горіхи та ріжки;

Крамарювати став у ятці

Персюк... Загризлись азіатці;

Живився кожен грабежем,

Ішов на другого з ножем,

За петельки хапав слятою⁴

Та тішив пельку барантою.

Без жалю кров людську лили

І марно відбивались хани,

Аж доки їх не розвели,

З Москви прийшовши, християни...

Тоді тут мури поросли;

На всі краї попід горами,

Поміж текінськими шатрами,

Зацвів за садом пишний сад,-

Смачний, розкішний виноград.

III

Заворушилися аули...

Текінці дивляться, аж ось

З Росії військо піднялось,

Гармати навело на мури.

Скажено завищали кулі,

Блиснули шаблі та штики;

Списи Маніли...⁵ Козаки

На конях жваво басували,

Кинджали з піхов доставали,

Клялися сікти на шматки...

Лилася кров серед пустині,

Аули кидали текіни

І геть тікали у степи;

На раду деякі збирались,

Країну захищати брались,

Котились, наче ті снопи;

То тим, то сим, то іншим ладом

Чолом до ханів стали бить,

Гуртом щоб ворога відбить...

А кулі сипалися градом;

Козак кибитки смаглював,⁶

Палив аули із завзяття

І супротивників на шмаття

Трощив без жалю, лупцював.

І наш москаль покуштував

Таки усмак лихої долі,

Живим у руки не дававсь...

Різня лютіла на просторі;

За муром мур хилився долі,

В дрібне креміння розсипавсь.

IV

Немало тішився Омелько,

Завзятий, на лихо, козак.

«Гей, хлопці, швидше; гей, отак!» -

Гукає, що хапало пельки,

Збирає юрму харцизяк,

Гарцює з ними по долині...

І скрізь хилилися текіни,

Белькочучи з корану стих.

Куди б Омелько не настиг,

Кругом розсипались аули,

На сонці ріли і тонули

В зелений, пишний виноград;

Вершин кремневих сяє ряд;

Під ними зеленіють ниви,

На паші коні довгогриві.

Біду зачувши, сумно ржуть...

Текінці їх не стережуть...

Країна добра для поживи,-

Руба Омелько... Як вода,

Кров полилась; аул палає;

А він на другий нападає,

Дорогу трупом устилає.

V

«Тривайте, шкода!» Він спинивсь,

З обличчя трохи помінивсь,

Заткнув кинджал; темніше ночі

Зробився погляд; він гада:

Пред ним блиснули карі очі,

Пред ним - текінка молода...

Вона з любов’ю пострада

За волю рідної країни,

В руках кинджал... Омелько млів...

Де дітись від очей та брів?..

Згадав він милу на Вкраїні,

Що там за другого пішла,

І рідну неньку, що лила

По йому сльози, дрібні сльози,

І так молилась, щоб в дорозі

Дитину доля зберегла...

І він спинився... «Годі, годі!

Не руште, хлопці!» Згляд горів;

Душа бажала швидше згоди...

Козак з аулу похилив.⁷

VI

Минали роки; для пустині

Година інша началась;

Різня потроху уляглась,

Свари утихли, і текіни,

Немало виливши крові,

Чолом ударили Москві.

Тихенько, любо, сівши рядом,

Текінець з москалем, бува,

Почастувавшись гостроглядом⁸

Лихе минуле забува,

Щука на чарку у гаманці...

Як і останні мусульманці,

Текіни перше не пили,-

До глузду наші навели;

Гуля текін; тріщать духани...

Від мурів, де збирались хани,

Креміння широко лежить;

Де брама перш, було, дрижить,

Стогнали люди, і гармати

Під небо мусили гримати,-

Цвіте у затишку аул...

Скубуть верблюди саксаул,

Пасуться кози та ягнята,

Блукають босі текінята...

Чавунку навіть москалі

Через пустиню провели.

VII

Рушати почали в аулі;

Веселе сонечко зійшло

І промінь ранній полило

По освіжілім саксаулі;

На небосхилі, мов ставок,

Біліє широко пісок,

Дрижить, неначе ходять хвилі;

Гранітні скали заблистіли,

Горять веселкою в огні...

Текін на доброму коні

Гаса навзаводи по полю,

Летить, гука по кружині,

Вдихає серцем повну волю.

Трава, неначе океан,

Колишеться та зеленіє;

Із неї, вирнувши, маніє

Верблюдів пишний караван.

VIII

В такий-то ранок серед саду,

Поза кущами винограду,

Текінка жала юрунжу,-

Стомилась, сіла на межу,

Неначе знишка прислухалась,

Дивилась боязно кругом;

Щось шелестить, вона бігом;

Жахнулась, як не раз жахалась,

Когось-то палко обняла

І так обіймами пекла,

І так дивилась чарівливо,

І так здавалася щаслива,

Щаслива навіки була.

IX

То був Омелько. На розмову

Не раз приходив він сюди.

Його гарячу, щиру мову

Текінка слухала; біди

Не чуло серденько дівоче;

Почуття не туманить очі...

Чи до почуття ж їй - скажіть?

Вона пала, вона дрижить,

Вся завмирає від кохання,-

Любов’ю серце розцвіло;

Якесь безглуздяне жахання

У серці зрушенім жило.

Вона забула всі обіти,

Коран лякати перестав;

Таланом, долею на світі

Один Омелько тільки став;

Вона йому вся віддалася;

Жила у серці тільки їм,

Коханим, судженим своїм,

І тут не раз уже клялася,

Що за любов його одну

Вона з ним піде в чужину;

Клялась аллахом - скільки сили -

Кохать, як душу, до могили...

Здригнув козак від слів її...

«Навіщо поклятьби твої?

Ти - нехрещена; на Вкраїні

Всі мають віру у Христа;

Загинеш ти в чужій країні,

Мов та нещасна сирота».

X

Немов огневі зіроньки,

Блиснули у текінки очі;

Вона схопилася і хоче

Відмовить на слова такі.

Спинивсь козак. Текінка палко

Своєю мовою мовля:

«Покинуть степ мені не жалко,-

Мені не мила ця земля;

Мене не тягне до країни,

Що кров’ю добува шматка;

Візьми мене до України,

У тиш вишневого садка;

Не ізляка мене чужина;

Я буду щира вік дружина...

Жіноча доля тут гірка;

У вас, мовляв ти, не така;

У вас добріші, кращі люди;

Не жалкуватиму - візьми,-

Аллах з аулами цими;

Твоя рідня моєю буде.

Нехай охрестить твій мулла.

Я стану справді українка...»

Перехрестилася текінка

І знов Омелька обняла.

XI

«Аллах, аллах!» Де не взялась

Із-за кущів сестра текінки;

Вона спинилась, затряслась,

Вона упала на колінки,

До неба руку підняла

І, мов відступницю, кляла,

Бо щось таке пробубоніла.

В її руках блиснув кинджал.

«Невже мара не оманила?

О ні... аллах... не жаль, не жаль!..»

Вона скривилась, застогнала,

Тягучу думку відігнала;

Котились сльози, мов кришталь.

Вона змахнула... «Сестро мила!» -

І прямо в серце устромила

Своїй сестрі холодну сталь.

Заграла швидко кров гаряча;

Квіток підкошений неначе,

Текінка впала нежива,

І кругом неї, молодої,

Без жалю вбитої сестрою,

Зачервонілася трава.

А промінь з неба чарівливо

Ласкав обличчя чорнобриве,

У мертві губи цілував

І тихим блескітом несміло,

Зате так пестівно, так мило

Розкішні коси обливав.

І довго-довго тут над нею,

Над чарівницею своєю,

Стояв Омелько без речей;

І дрібні слізоньки козачі

На теплий труп, живий неначе,

Лилися із його очей.

Епілог

В Сибір на каторгу пішла

Текінки вбитої сестра;

Вернувсь Омелько в Україну,

В садок вишневий над ставком,

І пов’язався рушником;

Про завойовану країну,

Про те, яка була війна,

Козак і досі спомина;

Згадає про текінку дивну,

Про смерть дівочу несподівну -

І сумувати почина.

НА СПОГАД

(Є. І. Шефтель)

Ще місяць, два - і небо рідне

Над Вами знову засія,

Не те похмуре, завжди блідне,

Яке вік мушу бачить я.

Я рад, що врешті Ви неволю

Збули під ношею хреста;

Пошли Вам, боже, кращу долю,

Ніж наша тяжка самота.

Світіть же знову серцем миру,

Щоб зорі правди зайнялись;

Не похиляйтеся кумиру,

Як не хилилися колись.

Не забувайте нас в чужині,

Ні сестер ваших, ні братів,

Що тут почили в домовині,

Що тут конають у катів.

ДРУЗЬЯМ

Привет вам, гордые бойцы!

Мужайся, юность удалая,

И вы, невольные жильцы

Людьми отверженного края!

Всем-всем горячий наш привет,

Кому сковали злобно руки

На слово истины в ответ,

Кого гнетут отчизны муки.

Вперед! Святой зари лучи

Над миром ярко разольются,

И животворные ключи

Из серца вашего пробьются.

Вперед! Заря недалека,

Привет, друзья, до вольной встречи,

Когда могучая рука

Пожмет вам руки в вихре сечи.

Пускай же дикая тайга

Вас оживит на подвиг новый,

И навсегда сразит врага

Венец ваш чистый и терновый.

Да будет свят свободы свет!

Привет наш братский вам, привет!

88 г. 24 июня

МОИ ПЕСНИ

Песни гордые, свободные -

Это песни не мои;

Не кипят в них благородные,

Духом бодрые, народные

Животворные струи.

Песни желчи, озлоблення,

Где и грезы, и тоска,

Подневольного томления,

Слез и жажды исцеления -

Это песни бедняка.

ДЕЯТЕЛЮ

Если скорбями народа томим,

Ты не идешь с ним дорогой одною,-

Я не пленюсь идеалом твоим,

Я не пойду за тобою.

Не по душе мне борьба за права

Истины только, рассудка и сердца,-

Перед народом она не права,

Перед крестом страстотерпца.

Если работаешь честно в тиши,

Миру отдавшись, без мира,-

Не оценил ты народной души,

Ложному ты поклонился кумиру.

Знаю - падешь ты в бою,

Душу положишь за братьев...

Только ответом за муку твою,

Может быть, будут проклятья!

Н. Ф.

(Письмо)

Я настроен так прекрасно,

Так свободно дишит грудь;

Впереди я вижу ясно

Дорогóй, горячий труд.

Оправляясь от недуга

И мучительной тоски,

От товариша и друга

Жду пожатия руки.

8 июня, Красноярск

МОЛИТВА

От волшебно-причудливих грез

Я отрекся, душой изболевши;

Жаль мне только непонятых слез,

Беспредельной любовью кипевших.

Больно мне за святые мечты,

За порывы стыдливо-прекрасные,

За утраченный жар чистоты,

За надежды туманно-неясные.

Никого, ничего не кляну,

Не прошу я у неба забвения;

Пред Христом я колени клоню,

У страдальца молю я терпения.

Дай мне волю, и силу, и власть -

Пережить, спевши песнь похоронную,

Жажду счастия, жгучую страсть,

Язви сердца, судьбой растравленные.

Чтобы мог я в душе усыпить

Эту жажду любви и терзання

И до капли последней испить

Бесконечную чашу страдания.

Все, что чистого в жизни моей,

В этой чаше тяжелой сольется;

Перед нею гляжу я светлей,

Только сердце тревожнее бьется,

Что не в силах оно отогнать

Лишь смертельно-томительной жажды.

Душу милую нежно обнять

Хоть на миг, мимолетно, однажды.

МНОГИМ

В эти дни неутешных скорбей,

Надрывающих сердце рыданий,

Обагренных невинно цепей,

Искупляющих душу страданий,-

В это время грешно ликовать,

Мимо стонов пройдя безучастно;

Это значит - других предавать

На распятье пилатам бесстрастно.

Палачом невозможно не быть,

Равнодушно минув битву жизни;

Это значит - совсем позабыть,

Ужас пытки и вопль укоризны.

Нужно битве отдаться во власть,

Горделиво себя не жалея,

Навсегда малодушье⁹ проклясть,

Верой в серце людей пламенея.

ИЗ ПУТЕВЫХ ЗАМЕТОК

«Едем ночь, а высыпаемся…»

Едем ночь, а высыпаемся

По этапам жгучим днем,

В полдень в луже искупаемся,

Снова к вечеру уснем.

Вот готов обед - обедаем,

Пища оченно проста:

Щец, капусточки отведаем,-

Больно круты староста.

Стащишь тут яичек парочку -

Так и чешется рука,

А не то - нацедишь чарочку

Втихомолку молочка.

Приготовят чай трактирщики -

За минуту разопьем

И спросонья, как могильщики,

Заунывно запоем.

Про дорогу чужедальную

Каторжанина-юнца,

Про судьбу многострадальную

Духом мощного бойца.

Про Микиту-целовальника...

Да всего не перечесть,

Рвенью Гоца-запевальника

Отдаю открыто честь.

От большого ли безмерия

Иль воздержности в еде

Посещает дизентерия

По дороге нас везде.

Все страдаем мы желудками,

Но всех больше (каковы?)

Оказались к боли чуткими

Наши барыни - увы!

Все пришли мы в сокрушение

И в итоге посему

Накатали вдруг прошение

Генералу самому.

Пробавляешься лекарствием,

А не то бы - весь иссох,

Поминая долгим царствием

Нашу докторшу Гасох.

В Томске с глупою привычкою

Диких церберов тюрьмы

Безупречно, ярой стычкою

Порешили сразу мы.

До этапа Почитанского

Мы от Томска мирно шли,

Дурь начальства арестантского

Выносили, как могли.

Офицеришко Медведев

Скорбен больно уж главой,

Политических изведав,

Сразу выставил конвой.

Во дворе мы вдруг столкнулися

С целой рощею штыков,

Мощным духом встрепенулися

Шехтер, Гоц и Поляков.

«Здесь покорность безусловная,

Справлюсь с вами, господа,

Вместе с вами уголовные

Поместятся, как всегда».

«Есть штыки для вразумления

Вот посмотрим... да... тово...»

Тут мы шлем об отделении

Телеграмму Дурново.

Что поделаешь с скотиною?

Не ответил, черт возьми,

Сверх семи рублев с полтиною

Загубили даром мы.

Появился, к сожалению,

Тут хозяйственный вопрос,

Главный староста в сумлении

Вдруг повесил мрачно нос.

Наконец от происшествия

Офицер метнулся вспять,

А в начале путешествия

Призывал штыки опять.

Сгинул с этими монголами

Вплоть до Маринска покой,

Ограничась протоколами,

Офицер махнул рукой.

Вызвал, впрочем, заседателя,

Кандалы хотел надеть,

Но все сдал во власть создателя,

Порешивши не глядеть.

Загибалов дед по глупости

Ту же песенку запел,

Но в конце концов по тупости

Только дулся да сопел.

В Почитанке порешили мы

Всю дорогу воевать,

Против власти всеми силами

До конца протестовать.

Бились силы исполинские.

Мы кричали: «Сгинет враг...»

Но тут власти Мариинские

Попустили бездну благ.

Отложили возмущение,

Охладел душевный жар;

Тут сердца привел в смущение

Неожиданный пожар.

Распрощалися с кибитками,

Две сгорели дочиста;

Наказал господь убытками

Клинга, видно, неспроста...

«Добрый путь вам, казаки!..»

Добрый путь вам, казаки!

Здравствуйте, казачки!

Вот вам вести: на станки

Возят одиначки.

Впрочем, очень мало в том

Огорченья, к счастью:

С конвоирами гуртом

Мчимся большей частью.

Четырех дают коней

К четырем багажным,

Едем несколько вольней,

Даже с шиком важным.

Первый день сначала шли

Мы со всеми вкупе:

Поместили нас внутри

Уголовной группы.

Тут инспектор тракта нас

Встретил на привале,

О Кускуни тот же час

Мы повествовали.

«Волков я, но никогда

Не подобен волку,

В этих перлах, господа,

Очень мало толку».

Хоть Миноровы слова

Очень недовольно

Волков выслушал сперва,-

Мы помчались вольно.

Ехать нам разрешено -

Сзади, спереди ли,

Всех тотчас же заодно

Мы опередили.

Офицер удрал назад

(Не из очень ратных),

Я несказанно был рад,

Встретивши обратных.

Только вышло дело дрянь -

Конвоиры входят,-

Подкузьмила нас Елань -

Мигом всех уводят.

Не болей напрасно, друг!

Не тоскуй заране:

На этап явились вдруг

Вечером дворяне.

Мы душою расцвели,

Ну строчить Надежде;

Написали вмиг Перли,

Сигиде Надежде.

Опоздали - ну так что ж!

Только с этим вместе

Привезли дворяне тож

И худые вести.

До Иркутска тяжек путь!

Как во время оно,

Офицеры все пойдут -

Истые бурбоны.

Ну, каков в тюрьме уход?

Всех вам благ желаю,

Утром тронемся в поход

К знатному сараю.

Как вы вынесли тюрьму,

Как живут другие?

Крепко, крепко руки жму,

Братья дорогие!

Вечер. Мы теперь поем

И за здравье ваше,

Хоть и очень редко пьем,

Выпили по чаше.

До свиданья, казаки!

Добрый путь, казачки!

Жду я дружеской строки,

Вам пишу задачки.

«Продолжаю излагать…»

Продолжаю излагать

Наши приключенья.

Я сегодня не богат,

Просто огорченье.

Ни потехи никакой,

Ни ругни, ни стычки;

Столь несносен мне покой,

Верно, с непривычки.

Настрочивши на стене

Казакам посланье,

Распрощались мы вполне

Дружески с Еланью.

Дали нам сегодня три

Пары и в придачу

Для потехи привели

С кислой бабой клячу.

Уголовных обогнув,

Поплелись мы тихо;

Старший крикнул, приморгнув,-

Покатили лихо.

Не смутился наш конек,

Мчался бодрой рысью.

Приезжаем на станок,

Видим яму крысью.

Срублен наскоро сарай

(Проще, экономней),

Хоть не хочешь - выбирай

Уголок укромный.

Тут же всяк среди двора

Отправляет нужды;

Бабы, парни, детвора

Здесь стесненья чужды.

Разоренье, мерзость, грязь,

Вонь да запустенье,-

Не приводит эта мразь

Лишь властей в смятенье.

Тут мы в тесном флигельке,

Несколько почище,

В пресквернейшем уголке

Обрели жилище.

В общем же этапы тут

Не совсем-то плохи;

Лишь безжалостно гнетут

Нас клопы да блохи.

Нет в запасе новостей

По курьезной части;

Тем для едких повестей

Не дают и власти.

Офицерик... ничего

С ним не говорил я;

Неизвестна мне его

Даже и фамилья.

Грязь, миазмы, теснота -

Вот и все, признаться…

Будет эта Шебарта

Долго вспоминаться.

Стало менее мошки.

Еду уж без сетки...

Ну, прощайте, казаки,

До другой заметки.

Полуэтап Шебарта, 18 августа

Курзан, 18 августа

«Принимаюсь продолжать…»

Принимаюсь продолжать

В роли хроникера...

Как желал бы избежать

Я, друзья, укора.

Хоть пиши, хоть не пиши,

А помянут лихом:

Не коснулся я души

Ни единым штрихом.

Не ищите у меня

Впечатлений ярких

О событьях скучных дня,

О всеместных свалках.

Пусть останется в тиши

Чуткий отклик сердца;

В сокровенный мир души

Мне закрыта дверца.

Рамку скромную мою

Не могу забыть я

И на память вам даю

Голые событья.

Но пора уж перейти

К ежедневной теме,

Речь о психике вести

Не настало время.

Дни, как видите, не те:

Грязь, решетки, нары…

Дали в знатной Шебарте

Нам четыре пары.

Только пыль столбом вилась:

Из Худо-Еланской

Наша братья понеслась

На этап Курзанский.

Еремеев нас примчал

Вмиг, благополучно;

Я об этом сообщал

Вам собственноручно.

Офицерик молодой

Показался дельным,

Не сварливый, не худой,

С чувством неподдельным.

Приобщу еще одно

К сведенью о парах:

Утром страшно холодно

На казенных нарах.

Скоро свечка догорит,

Так простите, братья...

Пусть бог счастьем одарит

Всех вас без изъятья.

ПО СИБИРИ

Из живых впечатлений

(Дорогой сестре Н. К. на память)

1

Прости, отчизна! Издалека

Прими восторженный привет

С рабами бедствий и порока,

По воле гибельного рока

Я покидаю вольный свет.

Передо мной легла широко

Совсем иная сторона -

Суровой каторги и сна,

Страна простора и неволи,

Питомца беспросветной доли,

Приют бродяги, кулака,-

Страна былая Ермака.

Прости! В последний раз трепещут

Верхушки Томска, реют, плещут,

Пестрят в синеющей дали;

Зарделись, вспыхнули, ушли,

Еще струями извиваясь,

[Дрожит]¹⁰ лазури полоса;

Но вот нависли небеса,

С верхами города сливаясь,

И только степь да ширь одна,

Пустая, дикая, видна.

2

Друзья, жильцы отчизны дальней!

Всю боль тоски моей прощальной,

Всю жажду скованной души,

На волю рвущейся в тиши,-

Все звуки сердца без изъятья,-

Когда бы мог излить я, братья…

Но не услышите, увы,

Моих горячих звуков вы.

Пускай же боль и звуки эти,

Пускай пророческие сны

Сольются в пламенном привете

От брата рабской стороны...

3

На горизонте луч алеет,

Дышать нет силы; жажда, зной,-

Под ярким солнцем степь сереет,

Дрожит, колышется волной;

То серебрится полосами,

Сверкнет извилисто, как сталь,

Сливаясь нежно с небесами,

Бежит в неведомую даль.

Жара несносная... Над степью

Взвилась, дрожит, клубится пыль.

Ползет обоз... Колодник цепью

Сечет измятую ковыль.

Штыки, кобуры, тьма конвою...

В котах, с обритой головою,

В портах, армяк через плечо,-

Остря, болтая горячо,

Плетется он дорогой дальней…

Уныл, протяжен звон кандальный,

Оковы ржавые поют;

Как стоны песни погребальной,

На миг забыться не дают -

Визжат, и плачут, и смеются,

Хохочут дико, как дика

Страна былая Ермака.

В поту, истоме, шагом мерным

Толпа свершает свой поход;

Каким лишениям непомерным

Их обрекает горький ход!

Под песни вьюги, вой бурана,

Под едким облаком пыли

Ищи неведомой дали;

Весь день в пути; подымут рано…

Дожди, метели, свист ветров;

Болезни, стоны кандалов.

Шумит, бушует непогода.

И так плетись боле полгода,

А то и целый тяжкий год.

Каких мучений и невзгод

Не испытаешь за дорогу…

Больной, измученный, как тень,

Плетись да шлепай целый день,

Пока привыкнешь понемногу.

О, как мучительно нести

Оковы крестного пути!

Но верю я, что час настанет:

На битву с палачами встанет

Порабощенная страна,

Горда, могуча и властна.

4

В моей поэме нет героя,

Прошли герои - век таков;

Сибирь, друзья мои, не Троя;

Взамен торжественных венков

Несут ахиллы гнет оков.

Великодушье, копья, шлемы

Не испещрят моей поэмы,

А об ином геройстве речь

Прошу на время поберечь.

Венки, мечи, Олимпа грозы,-

Как все торжественно, друзья…

Штыки, параши; этой прозы

Чему касаться стану я?

Герой нашелся бы, пожалуй;

Вот, например, хоть этот малый.

Но как смутитесь сразу вы!..

Кто [он] ? - общественник, увы.

Бредет оборванный, усталый,

Переминаясь на ходу;

Изведал холод, зной, нужду,

Прокрался, обществом отринут,

И в дальний край судьбою кинут;

Бредет, но нет на нем оков,

Окончит жребий свой по ссылкам...

В воображенье вашем пылком

Герой, конечно, не таков.

Разлучен с нивою родною,

Бредет он дальней стороною;

Какая боль в его груди!..

Но речь об этом впереди.

5

Широкой цепью растянулась

Толпа, помалу расползлась,

В порыве грудью встрепенулась,

И песня звучно полилась...

В ней нет - увы - ни слез, ни муки…

Поют, волною льются звуки,

Сливаясь с откликом цепей;

Безмолвно тишь сухих степей

Игривым звукам песни внемлет;

Ковыль склоняется и дремлет

От звуков тех и в полусне

Болит о дальней стороне.

Быть может, цвет, быть может, сила

В степях плетется, в дальний путь…

Когда бы мука воскресила

Для жизни их когда-нибудь;

О Русь, когда бы не носила

Ты, под угрозою штыков,

Ярма позорного оков!

6

Сыны отчизны, братья наши!

Вы все готовитесь испить

Отраву эту горькой чаши,

Чтоб Русь от ига искупить;

Рабы поруганной отчизны!

Ярмо позорное влача,

Ужель вы умерли для жизни,

По мановенью палача?

В неволе гибнут ваши братья,

Сестра позору предана,

Раскрыла им свои объятья

Тюрьмы холодная стена;

Кругом бесправье, стонут цепи,

Зовут на помощь кандалы...

А вы... позор! Бездушно слепы,

Вы блеск поддельной мишуры

Свободе брата предпочли…

Проснитесь, встаньте! Где свобода?

Где ваше право наконец?

Чело бесправного народа

Язвит страдальческий венец!

Но брат молчит, без содроганья

На язвы родины глядит;

Когда же тронет, устыдит

Его гнет тяжкий поруганья;

Когда откликнется и он

На вековой народный стон?

Но он беспечно лишь хохочет,

Пьет чашу жизни, он не хочет

Позор неволи бичевать,

Не хочет брата расковать.

7

Рыдайте, цепи, безутешней,

По тюрьмам плачьте без конца!

Быть может, этот ад кромешный

Прожжет и черствые сердца,

С отчизны рабской снимет, братья,

Гнет вековечного проклятья;

Быть может, каменную грудь

Разбудит он когда-нибудь;

Подымет скованного к бою,

Воспламенит его борьбою,

И, отразив удар бича,

Он покарает палача.

8

Порядком путники устали;

Привал виднеется вдали,

«Остановись!» Телеги стали,

Мы к деревеньке подошли...

Торговки... нечто вроде рынка…

Сметана, сыр, кумысу крынка,

Шаньга, картофель, рыба, квас -

Все здесь имеется для вас.

«Чолдон» привез воды полбочки…

Купив шаньги, присев на кочке,

Кто у забора, у столба,-

Так рада отдыху толпа.

Минут пятнадцать, час - не боле

Мы отдыхаем; вновь идти...

Толпа, как раньше, снова в сборе

И снова вьется по пути;

Плетутся дальше бодро, вкупе,

Тая тоску и боль в груди...

И политическая группа

Шагает мерно впереди.

9

Горят огнем под солнцем кручи,

Блеснула молния змеей;

Свод омрачен, нависли тучи,

Дождь брызнул острою струей,

Дышать так бодро и отрадно...

Где жгучий зной? - свежо, прохладно,

Легко на серце... Нет пыли,

И степи будто расцвели.

Искрится, ожил, полон неги

Простор раскинутых степей,

И веселее звук цепей...

«Кандалыцик» свесился с телеги;

Смеясь так счастливо, шутя,

Качает сонное дитя,

Вот он так нежно на колени,

Весь полон сладкой тихой лени,

Берет малютку,- как мила

Отцовски-кроткая игра...

В оковах, хилый, грязный, битый,

Всего лишенный, серый, бритый…

Как пылки чувства в нем отца,

Любовь и нега без конца!..

10

Рябит, качаясь... Трудно взору,

Картина партии не та;

Вот извилась, ползет нагору -

Какая смесь и пестрота...

Порты, халаты, платья, юбки

Покроев разных и цветов,

Всех фантастических сортов;

Оковы, шляпы, трости, трубки,

Вот зонтик, даже вот тряпье

Влекут внимание мое.

Толпа плетется колыхаясь;

Бегут ребята задыхаясь,

Девчонки, бабы, хохот, зык.

Бродяга развязал язык

(Весь оживился, взор орлиный).

«Кобылке» врет про «Соколиный»

И повествует на ходу,

Что было где, в каком году...

Толпа же шествует, пестреет,

Скользит, колышется и реет,

И взору кажется - она

Бог знает как наряжена.

Я вспомнил юность, вспомнил годы,

Каких не видеть больше нам,

И группы пестрые народа

По украинским деревням,

Когда во дни базаров шумных,

Гуляний весело-безумных

В родной, далекой стороне

Пестрели празднично оне.

Но здесь - увы - страна иная,

Здесь вечно слышен звон оков.

Привет тебе, о Русь родная,

Храни забытых бедняков,

Чтоб вековечный гнет неволи

Не подавлял, не мучил боле,

Чтоб жажда правды и добра

У нас и крепла, и росла.

11

Не долго степь была пред нами,

Ковыль не топчет уж нога;

Вокруг дремучими стенами

Стоит суровая тайга.

Просека только вьется, реет,

Ползет, теряется вдали,

Да небо струйками сереет

Из-под нависшей полумглы.

Беззвучно... Взоры даль туманит

Одна тайга по сторонам;

Толпа плетется, песню тянет,

Ползет по диким крутизнам.

Прискорбен вид дороги трудной;

Жара, все так утомлены...

Но вот края тайги безлюдной

Кругом детьми оглашены;

Они набросились отрадно

На костянику, на кусты,

Ломают, рвут, сбирают жадно,

Марая руки, щеки, рты.

Несется хохот, крик, забавы…

Колодник рвет дорогой травы,

Коренья, ягоды, листы;

Все это после вскипятится

И в чай тюремный превратится…

Безлюдно... Лишь ямщик лихой

Промчится разве с ярым гиком;

Да иногда с бродягой диким

Столкнешься вдруг в тайге глухой.

12

Босой, в отрепьях, прокоптелый,

С изрядной палкой, котелком,

С пустым загаженным мешком

Бредет походкою несмелой.

Мигнул лукаво и конвою

Приветно машет головою.

«Здорово, братцы, сколько всех?»

«Пять сотен почитай что будет».

«По кормовые? - Общий смех.-

А как бродяг в Россеи судят?»

«Как прежде судят, суд один…»

«Болтали, чать, про Соколин?..»

«Жидов в Литовский посылают,

А наши здесь пока гуляют…»

«Снеси поклон от земляков…»

Бродяга весел, рад не в меру,

Поклон отвесил офицеру.

Взглянул на братьев-бедняков,

Послал привет и - был таков.

13

Но вот этап; желтеют стены,

Шагает мерно часовой

И ожидает скорой смены;

У входа выстроен конвой;

Начальник стал у поворота,-

От солнца щурятся глаза…

«Коморщик! - Визгнули ворота,

Во двор заехали воза.

Снимают вещи.- Где же старший?»

Бежит с осанкой патриаршей

И величавою рукой

Отводит сумрачный покой.

Защелкал ключ, открыты двери;

Двойные нары, ямы, щели,

Навоз, обрубки, пыль и мрак -

Таков отведенный барак.

Лучи сквозятся в щели крыши,

Вот из углов запели мыши;

От дымной печи копоть, смрад,

Клопы да блохи (кто им рад?).

Разорены, разбиты нары,

Ступени сломаны и стары;

Поленья прыгают, дрожат

И несмолкаемо визжат;

То сям, то там на нары эти

Паук накидывает сети.

Два-три окна без стекол, рам,

С решеткой частою, железной...

У стен, на нарах, по углам

Навален в кучу всякий хлам,-

К чему порядок бесполезный?..

Крушит нас дума об одном:

Скорей бы подкрепиться сном...

Но, мой читатель, первым долгом

Мы все толпимся у стены,

Скользим, блуждаем взором долгим

То с той, то с этой стороны:

Какая тьма имен, приветов,

Стихов неведомых поэтов

Про путешествия, про власть,

Горячих, пламенных, как страсть,

Историй всяческих, секретов...

Здесь провозвестники любви

Больной, измученной отчизны

Повествовали нам о жизни,

Еще кипевшей в их крови;

И проходила перед нами

Картина мрачная борьбы,

Мелькнув обманчивыми снами

Невозвратимой уж судьбы.

На этих стенах кровь алелась,

Навеки здесь запечатлелась

И вера чистая юнца,

И мощь отважная бойца;

Здесь видны скованные руки,

Цепей железных слышны звуки;

Под оболочкой нежных слов

Кипит страдальческая кровь.

Да будет память ваша, братья,

Несокрушимою, как свет!

Я шлю вам нежные объятья

И сердца пламенный привет!

Да будет, братья, память эта

Залогом нового рассвета!

Храни же, серая стена,

Родных героев имена!

И запоздалый брат, встречая

Привет горячий беглых строк,

Строчит архивный уголок,

Восторгом жгучим отвечая,-

И выливается душа

Из-под его карандаша...

Блаженный отдых,- что дороже?

Тот на полу готовит ложе,

Настлавши дюжину мешков,

Тот растянулся на рогоже -

На миг забыться от оков.

Несут газету, между прочим,-

Как мы довольны... Вот журнал…

Я вмиг дремоту разогнал...

Но о себе пока отсрочим.

14

Неясный гул; из-за ворот

В этап донесся стон кандальный,

Глухой, плакучий, видно дальний,

И стал яснее... Залп острот,

Ругни, эпитетов условных -

Ведут к этапу уголовных.

Но вот цепей не слышно вам;

Неясный гул стихает; стали;

Стоят в рядах. По головам

Их конвоиры сосчитали.

Скрипят ворота, пыль взвилась;

Безумный вопль и лязг внезапный,

Толпа бродяг во двор этапный

Неудержимо ворвалась.

Изображу ль в картине спешной?

Хаос, и гвалт, и ад кромешный

На миг охватывают вас;

Толпа, как бы остервенясь,

Безумно, дико, слева, справа

Ползет, как огненная лава,-

Нельзя без ужаса смотреть;

Толпа же бешеннее мчится,

И все, что встретить ей случится,

Она способна затереть.

Кто на нее лишь только глянет,

Мгновенно в сторону отпрянет,

Качая в страхе головой,

И к будке жмется часовой.

В руках - котомки, ведра, палки;

Один упал - валится ряд;

Кричат ребята... Куча... Свалка…

Еще упал... Задушат... Жалко…

Этапу всякий, видно, рад.

Ползут, барахтаются в куче,

Визжат и плачут кандалы,

И над толпой нависли тучи

Сухой, удушливой пыли.

Посмотришь - тот изранил ногу,

Другой лицо окровянил;

Но все затихло понемногу,

Надолго ль бог угомонил?

15

За мной, читатель, поскорей-ка,

Проворней выглянь из сеней:

В углу дымится водогрейка,

Толпа безумно мчится к ней,

Звеня, стуча посудой чайной…

Какой содом необычайный!

«Куда ты прешься, экий пес?»

И длань детина уж занес,

Над ним занесена иная...

Взвыла воструха, как шальная,

И чайник в голову летит;

За своего тут всякий мстит.

Разбилась партия на группы:

Особо - группа холостых,

Она имеет старостих;

С семейными - семейный вкупе...

В лесу дорогою набрав

Кореньев, листьев, разных трав,

Бродяги в чайники бросают,

Водой горячею польют

И с аппетитом волчьим пьют,-

Каким-то чудом бог спасает.

16

У стен этапа, во дворе,

Сидят торговки полукругом,

Перекликаясь друг со другом;

Кадушки, ведра на земле.

Здесь все найдут желудки ваши:

Род супа, щей, сметаны, каши,

Капусту, редьку, репу, лук.

Произведенья местных рук:

Пирог с начинкою из рыбы

(Ей-ей, в России есть могли бы),

Десятка два сухой шаньги,

Да голубицы, плод тайги.

Друзья мои, чего же боле?

Ведь мы к тому же не на воле

И на два медных пятака

Не разгуляемся пока.

В этапной жизни грош - утрата,

Вдобавок по Сибири плата

За хлеб не в меру высока;

Бродяга тащит из халата

Свои последние гроши,

Спеша напасть на барыши.

И шум, и гвалт, остроты, давка,

Божба... Кипит бродяжий торг,

Еврей накрыл на грош - восторг.

И скоро опустела лавка,

Покой и тишь... На армяках

Уселись с чашками в руках

Скитальцы тюрем испитые;

Из листьев чай, да щи простые,

Да разве крынку молока,-

Чего желать для бедняка?..

Принарядились холостые.

17

Дежурный, прочь с ворот замки!

Везут багажные мешки.

Нагружены телеги плотно;

На землю прямо ямщики

Их опрокинут беззаботно.

Визжат, как раньше, кандалы,

Бегут из камер сотни люду,

Теснят, валяются в пыли

И мигом разобрали груду.

Но замер бешеный содом,

И все катится чередом.

18

Все наконец угомонилось.

Уже и вечер недалек;

Вот дунул легкий ветерок;

Верхи этапа оттенились,

И тень широкая ползла

По палям грязного двора.

Прохладно... Выкупавшись в речке,

Мы заболтались на крылечке;

Готовят ужин повара;

Заговорили об аптечке,

Бродяжка бойко подошла:

Стянул ее конвойный с воза,

Поранил бок, в ноге заноза;

Знаток лекарство ей дает;

Чрез час бродяжка уж поет.

Еще идут: мужчины, бабы,

Одни - больны, другие - слабы;

Бабенки тощие пришли,

Детишек чахлых нанесли.

Приплелся вот походкой мерной

Протас Андреич - дизентерный,

Хватил рицинки, порошков,

Махнул рукой и был таков.

Увы! Протас и тот не дурен,

Его желудок не варит...

Еще болтал бы я, но ужин

Давно на порции разлит.

19

Свежо: повеяло прохладой;

Взвевает кудри ветерок.

Луна всплывает над оградой,

Дрожит… час ночи недалек.

Как призрак, вот из полумрака

Глядится желтый сруб барака,

Готовят к ночи фонари;

Не возмутят ни брань, ни драка,

Ни жгучим стоном кандалы

Вечерне-тихой полумглы.

Забыта сутолка дневная;

На волю рвется Русь родная,

Простора жаждет и борьбы

От подавляющей судьбы.

Могуча Русь: какого горя

Ее колодник не снесет;

Но даже самая неволя

В нем сердце русское спасет;

И как бы горько грудь не ныла,

Из ада тьмы, как из горнила,

Восстанет русская душа,

Чиста, как день, и хороша.

Оковы... головы обриты...

Этап решетчатый... штыки...

Но все невзгоды позабыты,

Смеются, пляшут бедняки.

Какая бодрость, оживленье,

Как скоро все забыто вдруг -

И брань, и свалка, и глумленье;

Толпа стремится в тесный круг:

Седой кандальщик бросил нары,

Весь закоптелый; вот «Иван»

Волочит важно шаровары;

Вот «барахольщик» продувной,

Смущая сказочной ценой,

Картинно выставил товары,

Поник «сухарник» головой

С своею думой роковой;

За ним - «хозяин» тароватый;

«Майданщик» вот щеголеватый,

Партийный староста - чины,

Так величавы и важны...

И тут же рыщут «асмодеи» -

Этапов мелкие злодеи...

Как вся толпа возбуждена

И впечатлительна она;

А сотни «шпанки» и «кобылки» -

Как любопытны, чутки, пылки,

Как будто жизнь их так вольна.

Веселье, песни, смех беспечный

Забудь невольно, друг сердечный…

Толпа раздвинулась, и вдруг

Кандальщик бойкий прянул в круг,

Повел размашисто плечами,

Сверкнул глубокими очами

И, под мелодии оков,

Понесся в пляске, словно птица;

Восторгом осветились лица...

«На старость лет, робя... каков!»

А он глазами лишь поводит,

То вдруг скользнет, то засвистит;

В порыве диком «шпанки» бродит,

То в даль порыв ее летит.

«Дорогу!» Прянула бурятка,

То змейкой вьется, то скользит

(Смугла, дика, на лбу заплатка),

И бойкий стан ее дрожит;

В роскошной пляске извиваясь,

Она помчится вдруг вперед,

То остановится, замрет...

А стон цепей звучит, сливаясь

С восторгом ликов и острот.

Скользит бурятка, змейкой вьется

(Глаза горят, и сердце бьется),

Прищелкнет дико, запоет

И в такт оков котами бьет.

20

Веселье, хохот; звуки льются;

Разгульной пляске нет конца;

Оковы плачут и смеются...

Каким восторгом пылким бьются

Скитальцев сумрачных сердца!

«На перекличку! Стань рядами!»

Последний взрыв; последний раз

Бурятка гибко понеслась...

Но где кандалыцик? Нет гадалки,

Ярмом судьбы отягощен,

Не в силах с нею сладить он.

Все тихо так; рядами стали;

В последний раз их сосчитали;

Блеснули, скрылися штыки,

У двери звякнули замки.

День закатился. Мгла ночная

На стены желтые легла;

Но долго, долго Русь родная

Угомониться не могла,

И все неслись волною шумной

Порывы пляски той безумной.

Увы - одиннадцатый час;

Пришли поверили и нас;

Уныло двери заскрипели,

Фельдфебель юркнул под шумок,

Ключи вдруг звякнули, запели,

Громыхнул у дверей замок.

Мои глаза не раз смыкались,

И я мечтал о сладком сне;

Все тихо так... Перекликались

Лишь часовые в тишине.

1888

1890-1895

СПІВЧУТТЯ

Одинока, нещаслива,

Наче зіронька одна,

Ти мовчала, соромлива,

У незгоді чарівна.

Безпритулий, одинокий,

Сумував, нудився я,

І ловила згляд глибокий,

Повний мук, душа моя.

«Кохав тебе я, лютій муці...»

Кохав тебе я, лютій муці

Тії любові не згасить;

Розставшись навіки, в розлуці

Її судилося зносить.

Та образ твій, мов промінь сонця,

Жизнь озарятиме сумну,

Поки рука чужосторонця

Мене не зложе у труну...

РОЗЛУКА

Не домолив я, мабуть, бога,

І знов зісталася сама

Душа, безрадісно убога,

Навколо знову мертва тьма.

Ні упокою, ні страждання,

Замовкло серце - все мовчить,

Хоча б однісіньке жадання,

А то - ні жити, ні почить.

БУРЯТКА

(Оповідання)

I

Заходе сонце. Тихо. В юрту¹¹

Буряти сходяться до гурту:

Здох кінь - поласувать конем;

Сідають долі над огнем;

Шкварчить одна за ’дною люлька,

Кипить конина в казані,

Горілка в чарку тихо булька,

А вуси вже в тарасуні.¹²

Димлять, п’ючи, дівчата, діти -

Усі (звичаю ніде діти),

Піднявся з курива туман.

Куня, бурмочучи, шаман

(На шапці біла стьожка¹³ віє),

Пихтить та чвиркає в диму;

Старий напідпитку совіє,

Бо шана - першому йому.

II

Кипів казан чи ні - на лаву

Хазяйка злагодила страву,-

На шмаття кендюх розтяли,

Сире - бурят не потурає,

Де більше крові - вибирає,

Конину швидко розмели.

Ніхто виделки не попросе;

Не те щоб часом нестача,

А власна жменя одвіча;

З собою кожен ножа носе:

Шматок над ротом обріза,

Коли цілком не заліза.

III

Взялись за руки, в коло стали

(Діди, дівчатка - всі брели);

Стоять; гуртом забелькотали,

Заворушились, ожили;

Сюди-туди на місці ’дному

Кружать, плигають по-чудному,

Аж тільки курява іде;

Червоні лиця, дикі очі

Горять, немов у поторочі,

А стогін жалібно гуде.

І, голосину підхопивши,

До гурту інший заспіва;

Затуже гірко, підіпивши,

Журливо, сумно завива.

IV

Призвілля хиже на роздоллі;

Розмова бучна; сівши долі,

До стелі бризкаючи, п’ють

(Бо пивши, де ж таки не ллють?),

Як і між нас буває всюде,

Ватага ця могрич пила,

Бо Бідухаєві Батла

(На те допевні свідки - люде)

Невістку рідну продає;

Чолом Батлі Бідуха б’є;

Кладуть нерушиму умову,

А та вислухує розмову -

Мовчить, нікуди не встряє.

Хоча б яка-небудь докора

Блиснула в неї на виду,-

Тупа, безглуздяна покора

Убила душу молоду.

Не їй на долю нарікати;

Чорніше чорної мари,

Її однако - де блукати,

Лічить у зневазі двори;

Мовчи - ніхто не потурає…

Батлиха гроші відбирає;

Чолом забили; досхочу

Бідуха ставе могричу.

V

Тому три роки осить¹⁴ буде -

Хворать Батлиха почала;

Батла хазяйку знов добуде -

Лиха година не взяла...

У нього - син... нема досроччя;

На десять перейшло півроччя,-

Батла не квапиться тужить...

За сина взяти доведеться -

Іспоконвіку так ведеться,

Всім тим жили і будуть жить.

Не дуже, либонь, міркували,

Не довго микався Батла:

Загдона - так невістку звали -

Худобу править почала.

А там і цицнула Батлиха;

У найми набиратись лиха

Батла засторчує хлоп’я,-

Звичайне, воля не своя.

Загдона мовчки привикає,

Не жде нічого, не шукає:

В якій не гибіти сім’ї -

Однаковісінько її.

VI

Мовчить Загдона. Серед ночі

Сльоза не виступе на очі,

Мовчить, бо дуже добре зна,

Для кого проживе вона

Своє мандрів’я ненависне,

Що завжди буде працювать,

Пекти, косити, обшивать,

Що вся сім’я на неї звисне,

Що пройдисвіта-чоловік

Пролеже з люлькою весь вік,

Що так життя пробайдикує,

Що від коня до хомута -

Усе в господі промота...

Зна, що, коліючи, звікує…

За сина брав її Батла;

Вона, все терплячи, жила.

Батлі тепера грошей треба;

Де взяти - не напада з неба...

У Бідухая гроші є...

Є гроші, та нема, бач, жінки:

Батла - менджун¹⁵; Батлі - пожинки;

Батла Загдону продає.

VII

Пили і так, і з духараном;¹⁶

Пили і їли,- годі пить,

Бо непереливки з шаманом:

Немов опоєний дурманом,

На голій долівці хропить.

Хто на землі, хто на помості -

Геть окачурюються гості;

Не сплять Батла та Бідухай,

Одно варнякають, нехай...

Загдоні очі сон злипає,

Вона потроху засипає.

Зніміло. Божа ніч вита.

Засни, каліко перехожа,

Всім порабована, неможа;

Спи мирно, доки не світа.

VIII

Батла держав своє обіття:

Загдону ранком узяли;

Умісті з нею і хабіття¹⁷

В чужий улус перевезли.

І знов сердешна привикає,

Мов тінь, по закутах никає,

Пильнує двору, збіжжя дба,

Поперед батька не стриба,

Не пащекує здуру марно:

І те - не слід, і се - негарно…

Чи вже пак не жіноча річ -

Плигать у вічі безперіч…

Батла тим часом любо, тихо

Другу вишукує на лихо.

За сина меншого гада,-

Лучилась швидко молода.

Нехай же хлопець не здивує,

Коли ніхто не подивує,

Що він - жонатий, ні тому,

Що одинадцятий йому.

IX

У Бідухая молодиця

Не дуже довго прожила;

Невмогу стало їй нудиться,-

Помайнувала, утекла.

Було, сидить, нудьгує в юрті

По тижню цілому одна,

Очима лупа край вікна,

Бо Бідухай гуляє в гурті,

Менджує, їзде, а змина,-

Що дома тільки не назире,-

Коли не змарче, то одзире,

Перемантаче задарма...

Вона - сюди, туди вчащати,

По степу ввечері вищати,-

Рішатись почала ума.

Лютує вітер; ніч холодна,

Вона - і боса, і голодна -

Блука кругом, не потура,

Мов навіжена та мара.

Куди дівалася покора:

Застогне - чується докора

У хижім скиглінню її,

Лякатись почали свої.

Є чутка, що лиха личина

Над нею силу узяла,

Збагнітувала зла причина…

Загдона по миру пішла.

X

Німим покоєм вечір дише;

Широкий, вільний степ дріма;

Подув вітрець, траву колише,

Припав - ласкає, обійма;

Блідніє місяць на дозорі;

В холоднім небі сяють зорі,

Туман встає по Ангарі;¹⁸

Ген острів ледве зеленіє,

Улус¹⁹ по березі маніє;

Тайга нависла на горі…

Смеркало. Серед тиші наче

То заспіває, то заплаче,

Задзеленчить: по кружині

Загдона їзде на коні.

XI

Волосся падає на плечі;

На тілі - драні ганчірки;

Співа, верзе - не втямиш речі;

В руках - заквітчані дзвінки.

Почервоніє, блиснуть очі,

У хату в’їде на коні,-

Людей побурка опівночі,-

Кругом заблимають огні.

Уся дрижить, роняє слину,

Ухопе з печі вуголину,

По хаті бігає, жаха

Та вуголиною маха;

Застогне, тричі круг опише,

Брязкоче, б’ється, тяжко дише,

Несамовито завива;

Ножем утне себе, бува,

Щоб опинитись, певне, в раї,

По нісенитяній пораї;

І, сівши врешті на коня,

В сусідню хату повертає;

Хазяйка двері відчиняє,

Причинну щиро привітає,

Із печі жеврінь достає,-

Загдона знову за своє.

До змоги злидень бідну носе...

Нічого у людей не просе;

Хіба хто часом піднесе

Горілки чарку - от і все.

XII

І день і ніч Загдона броде;

Одно виспівує пісні;

То пішки з хати в хату ходе,

То степом їзде на коні,

Аж поки, вибившись із сили,

Кряжем додолу упаде;

Причинні муки підкосили

Її здоров’я молоде.

Вона притулля всюди знайде,

До кого тільки в юрту зайде,-

Усяке вбогу привіта,

Бо за причинну почита.

Пустує часто з дітворою

Загдона, в жарти устряє;

Рухомий²⁰ хлопець пристає

До гурту іншою порою,

Диви - і другий, і дівча

Дзвінки стьожками уквітча,

Припнеться, брязка,- вкупі бродять,

Щоночі сум на всіх наводять,

Аж поки сон не звале з ніг

В багнюку покотом чи сніг.

XIII

Плескате личко, пухлі віка

Узьких прищулених очей,

Безглуздя жалібних річей...

Великий сум за чоловіка

Напливом тяжкої журби

Охопе іншої доби.

Загдону - цю несамовиту,

Нещасну, змучену, пропиту -

Я на папері змалював,

Якою завжди зострівав;

Тобі, братія, на згадання

Зложив оце оповідання,

Оцю споруду звіршував;

Воно хоч овсі не до ладу,-

Пущу сердешну у громаду,

То дехто, може, прочита

І добрим словом привіта.

1891

НА 1891 РІК

Надія мане з новороку,

У мрії ширшає душа

І шляхом стерненим (нівроку)

Потроху з музою руша.

Ясному впливу шкодять болі;

Я що веселе оповім,

Конавши змалку у неволі,

У пакуванню віковім?..

РОЗУМНА ХІТЬ

Виряджаючи до школи,

Батько сина напучав:

Щоб не зводився ніколи,

Старших себе величав;

Уклонявся охайненько,

Не юрив, а шанувавсь,

На питання похіпненько

Щонайперше озивавсь;

Щоб не квапивсь на патяки,

Не в’язавсь до мужичат,

Не прокудив, як гультяки,

Та не циндрив копійчат;

Щоб од ранку і до мрища

Книжки менту не пускавсь;

Щоб не дуже пак у грища

З лобуряками хапавсь.

«Добре робиш - добре й буде,

Що душа не забажа;

Глянь лиш - інше вийде в люде,

Не пізнаєш - походжа…

Вчись,- доклав,- бо неминуче,

Що загляну під плахіть...»

І хлоп’я сердешне луче

На стару розумну хіть.

МЕТА

До істини - світла не одна дорога

З пелюшки нас по гріб веде;

Он інший - здається - стоїть у порога,

А баче, що в пітьмі бреде.

Ось наша єдина братерська порада

Борцеві, що тягне хреста:

Народна свобода - найвища засада,

Найкраща сучасна мета.

ПІСНЯ

Тяжко, важко сиротині,-

Сів собі, гадає:

Гасне серце в самотині,

Сила пропадає.

Протиняю вік по світу,

Марно літа страчу,

Ані краю, ні просвіту

Тугоньці не бачу.

Цить же, серце; цить, недуже,

Щоб не знали люди;

Твоя мука їм байдуже,

Ти - єдине всюди.

Вийду краще на долину,

Гляну, одинокий,

Пильно думкою полину

Геть на степ широкий,

До порогів, та до лугу,

Та до того гаю;

Нерозгайну свою тугу

Сам собі розгаю.

Вітер віє понад полем,

Стогне та голосе...

Так повій же над бездолим,

Серце бурі просе.

Донеси мені з-за моря

Хоть єдину чутку,

Щоб не знав я більше горя,

Щоб ізбувся смутку…

Та полинь і на Вкраїну,

Розпитай у бога

Про нещасну ту країну,

Чи жива ще вбога.

Розпитай, чи б’ються в грудях

Силоньки до дії,

Чи не змерла віра в людях,

Чи киплять надії.

Ой полинь же та звернися

На годину-другу,

Як до брата, пригорнися,

Повісти, як другу…

Слуха: вітер із-за моря

Мчить оповідання

Про нечуте пекло горя,

Крові та кайдання…

Не дослухав... Весь гіркими

Ллється, ламле руки:

Перед муками такими,

Що останні муки!..

МАЛЮНОК

(На спогад Н. Н. Ш.)

Здорова, рідненька!

Жива ще чи ні?

Оце ти, сумненька,

Згадалась мені.

Стоїш, невеличка,

Дрібна та гнучка,

З чорнявого личка

Поникла така;

Достоту цікава,

Як перше була;

Ухмилка лукава

На губці лягла.

Хто погляд на листу

Змалює? На се

Не маю я хисту,

У погляді - все:

І ласка, і пильність,

І мрія свята;

І дружа прихильність -

Не панська пуста;

І стома з журбою,

Здобуті в тюрмі,

І думка добою -

Собі на умі…

То полум’ям пихне,

Минула пора:

Швиденько затихне,

Мерщій замира.

Потемріли очі,

Огонь погаса...

На плечі дівочі

Спадає коса.

Січеться, марніє,

Потроху линя...

Твій вік туманіє,

Своє доганя.

Збуріння пекуче

Із серця не б’є,

Чуття невсипуче

Себе не вдає.

Чимало по світу

Ти бачила зла,

Та жарту-привіту

Ніде не збула.

Вся кров’ю ти бралась

За рідні хрести.

На мить не цуралась

Святої мети.

Неволя спіткала

З пелюшки тебе,-

Ти правди шукала.

Забувши себе.

Прощай, серденятко,

Та згадуй,- аже?

Чи, мо’, пташенятко,

Забула уже?

Бажала від мене

Малюнка свого,-

Прийми ж, моя нене,

Вподобай його.

Хоч, може, і рани

Зворушу твої,-

Від щирої шани

Спомини мої.

ДЕ?

Під липами пахучими,

Веселі, молоді,

Обіймами пекучими

Припавши до груди,

Сидів панич край панночки,

І все про вабні сни

Балакали коханочки

Під чарами весни.

Дивилися, пишалися

На пароньку старі,

Раділи та втішалися

Що божої зорі.

Минали дні; пролинули

Надії чарівні;

Погаснули, загинули,

Мов зорі весняні.

Похмуро так виглядує

Запущений садок;

Осипався, не радує,

Не мане в холодок.

Осталися старесенькі,

Сумують в самоті...

Де дітки, де ріднесенькі,

Де мрієньки святі?

НА ВОРСКЛІ

Сумно Ворскло плеска, ріє,

Злегку в човен б’є,

Наче чує, що боліє

Серденько моє.

Хвиля бризка, хвиля в’ється,

Човен доганя;

Серце туже, тяжко б’ється,

Маре навмання.

Про загибле та минуле

Сльози вилива;

Все забуте, все заснуле

Нишком виплива.

Шкода мріями²¹ витати...

Що колись було,

Більше, мабуть, не вертати -

В вічінь одійшло.

Край широкий, наче море,

Ворскло обійма...

Тільки в тебе, серце хворе,

Іншого нема.

Сам оце журитись мушу,

Наче сирота;

Знав на світі щиру душу -

Згинула і та.

Де привіт найду без тебе?

Мука груди рве...

Кожен дума сам за себе,

Сам собі живе.

Годі марно нарікати

На людей, на світ,-

Довго мусять ще блукати,

Щоб найти просвіт…

Зеленіють берегами

Квіти, дерева;

Пахне чарівно лугами

Молода трава.

Всюди простір, всюди воля,

Божий день, весна...

Де ж поділась моя доля;

Де блука вона?

Тихий вечір... місяць… Боже!

Думонько моя!

Все на світі так пригоже,

Тільки нуджу я...

Виє вітер, човен носе,

Хвиля злюту б’є;

Вий же, буйний! Бурі просе

Серденько моє.

Знову Ворскло плеска тихо,

Човен геть пливе...

Знову муки, знову лихо,

Туга серце рве…

А надій чуття немруче

Знишку осіня...

Перевозний в берег луче,

Човен зупиня.

Вийшов я на луг зелений,

На траву упав,

Наче працею стомлений,

До землі припав.

Сон скосив мене у горі,

Мука одлягла;

Наді мною сяли зорі,

Божа ніч пливла.

ДО УКРАЇНКИ

Сестронько, квіте,

Пташко моя!

З мукою, світе,

Згадую я

Пройшле з добою

Волі, коли

Мрії з тобою

Сяли-росли.

Потім... та годі

Все споминать...

Вік у незгоді

Мусиш конать,

В лютій неволі

Проволокти,-

Карної долі

Не обійти…

Чорні, як ночі,

Повні душі,

Змучені очі

Бачу в тиші.

Небо Вкраїни

Світиться в них,

Полум’я лине

Зор весняних…

Стала нудиться;

Тільки ждання:

Мрія справдиться -

Всю осіня.

Мука - байдуже,

Кращого ждеш...

Де ж ти, мій друже,

Шляхом бредеш?

Чи з-за віконця,

В тяжкій журбі,

Дивишся сонця,

Мариш собі?

Чи покінчила

Сумерні дні

Та опочила

В темній труні?

Марно питаю…

Муку-журбу

Пильно потаю

Геть у глибу,

Та на поличчя

Чисте твоє,

Повне величчя,

Серце моє! -

Гляну з коханням

І помолюсь,

З сумом-зітханням

Не надивлюсь.

Дай тобі боже

Силу таку,

Що переможе

Кару тяжку!

ЛАТРИГА²²

Святого хліба ні шматка,

Навколо ні людини;

В кишеню клав я п’ятака,

Та іншої години

Не поймуть віри, а бува,

Та ще пак і частенько,

Що злиддя вовком завива;

А мав колись густенько.

Чи не піти лишень на шлях,

Подихать на роздоллі,

В зеленім гаї, по полях

Та пошукати долі.

На диво вигострю ножа,

Рукава геть засучу:

Однаковісінька межа -

У прірву чи під кручу.

ТУГА

Без розкаю поморюся

По степах чужини;

Тільки часом зажурюся,

Що нема дружини.

В кого ради запитаю

У лиху незгоду?

Хто пригорне непристаю,²³

Сироту безроду?

Хто загоє чи розваже

Серденько недуже?

Хто, стуливши очі, скаже:

«Прощавай, мій друже!»

Ні з ким сісти побалакать

Чи покепкувати...

Доки очі - гірко плакать,

Вік спокутувати;

Врешті, згинуть одиноким...

Не мани, надіє!

Тільки по степу широкім

Вітер загудіє.

Знаю: овсі б не придача,²⁴

А панує туга;

То - моя єдина вдача,

То - моя одруга.

ДО...

Нічого б часом не жадав -

До тебе б тільки я схилився;

О, як би гірко заридав,

О, як би пильно помолився!

Та не про те, щоб ти зняла

Своєю чистою любов’ю

Всю муку ту, що облила

Моє зболіле серце кров’ю.

О ні... а помолився б я,

Припавши сумно на розстанні,

Щоб ця молитвонька моя

І сльози ці були останні!

БРАТАМ

Я не кликав вас до бою

Проти світньої злиди,

Не виводив за собою,

Ставши сміливо в ряди.

Тільки муки злої долі

З вами вкупі я ділив,

Як і ви, не знавши волі,

Щастя краєві молив...

ЗАПОВІТ

Українські почування

Української душі,

Перші роки поривання

Виливалися в тиші.

Розвернувши людям душу,

Геть поглянувши на світ,

Я носити в серці мушу

Ширший братній заповіт.

Над усюдним горем мира

Я сумую і болю;

Всеохопного кумира

З України не зроблю.

1890

«Рано вийшов я в дорогу…»

Рано вийшов я в дорогу,

Стоми, плентавши, не знав;

От доходив до порогу,

Зирк - і знову починав.

Проминули ті години,

Смерть у вічі загляда;

Так тікає ж домовини

Жвава думка молода.

З ЖИТТЯ

Сумно молодиця

Хату шпарувала;

На дочку свариться,

Щоб не пустувала.

А дитина хирна,

Либонь, чи мовляча,

Задалась хоч смирна,

Шкода - нетерпляча:

Тулиться край призьби,-

Все її цікаве,-

Не зважає грізьби,

Знищечку лукаве:

Глиняник торкає,

Оддере шпарунку,

Вальок колупає,

Топчеться по клунку,

Кублиться та всюди

Тицяє ручиці,

Закаляла груди,

Порошить очиці.

«Не осклієш²⁵ змалку!» -

Желіпає²⁶ мати;

Ухопила палку,

Ну лиш прасувати.

Сиротинка ж бідна

Тільки сльози роне;

(Не жаліє рідна,-

Хто вже забороне?)

Плаче та не знає

(Де пак знать дитині?),

Що давно немає

Борошна в хатині.

ПІСНЯ

Стрічались ми для сліз та горя,

А любо думалось іти;

Єднала нас одна недоля,

Щоб більше муки принести.

Одні надії бились в грудях,

Та не збулись надії ті:

Весела завжди ти на людях,

Тиняюсь я у самоті.

Мене по морю хвиля носе,

Тебе до берега знесла,

Моя Душа ще бурі просе,

Твоя забуттям поросла.

Усі пишаються тобою,-

Звернула ти на битий шлях;

А я остався сам собою,

Мов лист останній на гіллях...

«Як-то тяжко позирати…»

Як-то тяжко позирати

На степи чужини,

Силі вражій потурати

Та й не мать дружини!

Хто розваже лихо чорне,

Ласкою окруже;

Хто до серденька пригорне:

«Не журись, мій друже!»

З ким посидіть-побалакать,

Радо усміхнуться?

Доки світу - нишком плакать,

З туги не прочнуться,

Врешті згинуть одиноким...

Чи не так лиш, доле?

Мир здавався був широким,-

Де ж ти, де ж ти, воле?

СУЧАСНИМ ПОЕТАМ ВЕЛИКОРУСЬКИМ

З ваших уст так і приска «лазур»

Та якісь дивовижні «аркади»;

Людський стогін під реготом бур

Затуляють од вас «колонади».

Що ні стих, то зліта «ізумруд»,

Умережана «розами» вірша,

Блиском влитий кривавіший труд,

В перли убрана дійсність найгірша.

Всюди - «гроти», «тераси», «фонтан»;

Здриш раз по раз Венеру, весталку…

Тем цікавих шукать - в Індостан

Спорядили письменницьку валку!

Мішма грому, та слів, та мани…

Тільки змісту правдивого шкода;

Тут усе, що вчувають пани,

Крім єдиної думки народа.

Так покиньте всі ваші громи

Та нікчемні оті дивовижі,

А світіть нам рятунок зі тьми

Простим словом убогої хижі!

В ДАЛЕЧІНЬ

Мов ніжний квіт, грозою збитий,

Ти похиливсь без вороття:

На шлях неволі, кров’ю злитий,

Тебе закинуло життя.

І ти побрів: пустиня мертва,

Безкрає моренько нудьги,

Закутий люд, безправна жертва,

Наруга, стони, батоги.

Та не загине, брате, марно

Велика пам’ять тяжких літ,

Як не забудеться безкарно

Страждання каторжного гніт!

СОН

Зелений гай, пахуче поле

В тюрмі приснилися мені,

І луг широкий, наче море,

І тихий сум по кружині.

Садок приснився коло хати,

Весела літяна пора;

А в хаті... там знудилась мати,

Ізнудьгувалася сестра.

Поблідло личко, згасли очі,

Надія вмерла, стан зігнувсь...

І я заплакав опівночі

І, гірко плачучи, проснувсь.

ДО СЕСТРИ

На Україну,

Рідні лани

Серцем я лину

Із чужини.

Жду, виглядаю

Волі тії...

Часом згадаю

Села, гаї;

Ниви розлогі,

Простір долин,

Гору, пороги,

Вечір і млин;

Зоряні ночі,

Затишні дні!..

Чари дівочі

Сняться мені;

Білі хатини,

Верби, вишник;

Стан сиротини,

Шитий рушник…

Пестівний промінь

Карих очей;

Ласка і гомін

Щирих річей;

Церква та рідна;

Коло хреста

Змучена, блідна

Мати Христа…

Коли б зосталось,

Як і було...

Ні, не верталось,

Що віджило.

Там виростали

Милі брати,

Там розцвітала,

Сестро, і ти.

Весело, гарно,

Любо жилось…

Згадую марно:

Все пронеслось.

Всюди блукаєм

По кружині,

Волі шукаєм

На чужині.

Вернемось, може,-

Жду не діждусь…

Бог допоможе -

Гаєм пройдусь.

Степом, лугами,

Пишним садком,

Та берегами,

Понад ставком…

Серцем радію

Мов наяву;

Кличу надію,

Марно зову.

Ранок настане -

Серце болить,

Бо перестане

Бідне марить.

Де Україна?

Боже... нема…

Інша країна,

Степ та тюрма.

1895-1900

«Голова більш не здужа робити…»

Голова більш не здужа робити,

Роздратований мозок пала;

Знов зима стала душу нудити,

Знов до ліжка мене прикула.

Груди гірш починають стогнати,

Марно вік мій журливий біжить…

Ще б хотілось мені працювати,

Ще б хотілось для праці пожить!

«Угамуйсь, моє серце безщасне!..»

Угамуйсь, моє серце безщасне!

Не поможуть нам сльози дрібні:

Про минуле тяжке, бідолашне,

Не нагадуй щоденно мені.

Не хлоп’яче життя ми з тобою

Починаєм,- далеко воно…

Побратавшись навіки з журбою,

Я про щастя не дбаю давно.

Кличеш ти до єднання, любові…

Світлосяйні, великі слова...

Тільки мир, що купається в крові,

Нехай трошки на те потрива.

Не з любов’ю підходь ти до всього,

А ненавидь, кляни та карай,

Катом будь панування гидкого,

Люто бийся за рідний свій край!

Не зцілющий «єлей» розливати

Там, де впину не знають мечі,

Де потрібно влучної гармати,

Де люд стогне і вдень і вночі.

Цить же, серце,- тепер не до тебе!

Чи нам горя свого не знести?

Схаменись та поглянь кругом себе

І байок про любов не плети!

«Про все граєш ти нам, бандуристе…»

Про все граєш ти нам, бандуристе;

Струн торкнешся - сльоза побіжить,

Щось в душі заворушиться чисте,

Голос твій хоч кого розсльозить.

Покажи ж безпомильно дорогу,

Як нам швидше до правди дійти,

Та як, долю зборовши убогу,

По-братерньому лад завести.

«Божий світ, оповитий красою…»

Божий світ, оповитий красою,

Задрімав у легенькому сні;

Степ кругом засріблився росою,

З річки ллються веселі пісні.

Стиха рух пробіжить по долині,

Пробіжить - та й нічого нема;

Тільки бродять засмучені тіні,-

То недоля блукає сама.

Тільки чуть, як на вільнім просторі,

Не знаходячи місця собі,

Людський дух пробивається в горі,

Людське серце ридає в журбі.

«Не дивуйтесь, що співи мої…»

Не дивуйтесь, що співи мої

Безнадійні такі та журливі:

Се - недоля, спитайте її,

Чи я знав хоч хвилини щасливі.

Я веселої часом почну

І незчуюся сам (отакої),

Що потроху звернув на сумну,

Бо віддавна привик до сумної.

Чистих радощів, світлих утіх

Дуже мало я бачив на світі;

Через те в тихих співах моїх

Жаль і сльози так щиро розлиті.

Через те мої думи смутні

І похмурі, як ніч непроглядна,

Бо не я склав сі думи-пісні,

Але доля моя безвідрадна.

ГОЛОС КАРИ

Серед люду сиротою,

Серед гурту в самоті

Я блукав... Передо мною

В царстві тиші й супокою

Рух зростав у темноті.

Хуга вила на просторі,

Замела степи й село,

Відгукнулась сумно в борі…

Занімів я в дикім хорі,

І журби як не було!

Все завмерло, думка спала,

Збувши горе дошкульне;

Але дійсність відживала,

Привид жаху викликала

І страхала знов мене.

Бо се рипнув хтось дверима,

Десь годинник цокотить…

Знову кара невмолима

Пронеслась перед очима,

Серце чує і тремтить.

Знову грізний голос кари,

Що на час було замовк,

Зворушивши сонні мари,

В темнім вигляді почвари

Доторкнувсь моїх думок.

Знов на дні душі глибокім,

Де я голос той сховав,

Моїм ворогом жорстоким,

Але й другом одиноким

Він, пануючи, вставав.

І нема куди тікати

Від тих згуків світових,

Що женуть далеко з хати

І довіку будуть гнати,

Бо сі згуки в нас самих.

А кругом якась таємність -

Не вгадає розум мій...

І відчув я враз нікчемність,

І дурницю, і даремність

Людських дум і людських мрій!

Сном прибиті, мов маною,

Серед степу та лісів,

В тім німому супокою

Пеклом виють наді мною

Міліони голосів.

І хоча б які там чари,

А то рип нудний дверми

Та годинника удари

Все нагадують про чвари

З метушнею між людьми.

Не боюсь я пекла ночі...

Але що здалось мені?

Збіглись разом поторочі,

Пронизали мене очі

І зловіщі, й навісні!

Вітра тихе повівання

Перейма мої думки

І найкращі спогадання

Виклика на глузування,

Рве зрадливо на шматки.

Поборовся б, так годинник

І байдужий рип дверми

Все спиняють... Мов провинник

Або зборканий голинник²⁷

Звик давно я до тюрми:

І блукав я поміж людом;

Серед гурту в самоті...

Невидимим якимсь чудом

Правий шлях здавався блудом

І губився в темноті.

ПЕРЕСПІВ

Зворушив я в серці муку,

Не знайду журбі кінця,

Бо побачив серед бруку

Клаптик свіжого сінця.

Зелененький клаптик сіна,

Що хтось витрусив з гарби,-

Се однісінька причина

Мого суму та журби.

Спогадалась рідна хатка

Серед тихих хуторів,

Коло гаю сіножатка,

Степ з піснями косарів,

І садочок, і струмочок,

Запашнесенькі квітки...

«Вийде в люди наш синочок»,-

Шепчуть весело батьки.

Статись паном - мрії гарні…

Але рад би я втекти

Від задухи у писарні

В гай та, поки дні безхмарні,

В степ з косою потягти!

КВІТЕНЬ

Що миліш, як квітень віє?

Він старому смерть несе,

Вся природа молодіє,

Оживає зразу все.

Я не хочу супокою,

Нудить світом не люблю;

Перед долею важкою

Голови не похилю.

Я люблю, щоб сонце гріло,

Щоб гукали скрізь громи,

Щоб нове життя будило

Рух і гомін між людьми.

Ясний квітень гарно сяє,

Наче генія чоло;

Квітень стежку виробляє,

Щоб за ним і літо йшло.

1900-1902

«Розцвітали квітки…»

Розцвітали квітки,

Та посохли;

Щебетали пташки,

Та замовкли.

Сонце в вікна мої

Усміхалось,

Та за гори, гаї

Заховалось.

Я кохання зазнав,-

Де ті чари?

Вихор все розігнав,

Наче хмари.

Заспівають пташки

Серед гаю;

Розцвітуться квітки

В ріднім краю;

Ясне сонце в вікно

Усміхнеться;

Тільки серце... воно

Не проснеться.

Бо приспали сумні

Його літа,

Темні ночі та дні

Без привіта.

«Та вже ж мені, миле братство…»

Та вже ж мені, миле братство,

Не козакувати;

Позліталось хиже птаство

Моє серце рвати.

Позліталось, та й обсіло,

І клює помалу,

Та шматує хворе тіло,

Кида на поталу.

Ой не так обсіли круки,

Як ті добрі люди...

Мов закуті, звисли руки,

Важко дишуть груди.

Гей, спинися, птаство чорне;

Зглянься, люта доле!

Хай мене ще раз пригорне

Моє рідне поле.

З ТЮРЕМНИХ МОТИВІВ

Нуджусь у кайданах; огидла тюрма;

Дивлюся на волю - а волі нема,

Та більше й не буде... Гей, де ви, брати?

Заблимає ранок - нам скажуть брести

Та жить під землею, в чужій стороні;

І згинути там доведеться мені.

Надію кохав би, так літа ідуть

І лихо та горе з собою ведуть…

Прощайте, садочки та рідні гаї,

Прощайте, кохані та милі мої!

Могилою стане для мене тюрма…

Дивлюся на волю - а волі нема.

«Розгубив я свої думи…»

Розгубив я свої думи

Довгими шляхами;

Розцвілися мої суми

Лихом та сльозами

Ой не легко коло серця

Тугу вколихати,

Бо те лихо не минеться,

Вік не вийде з хати.

Ні, за мною гірше тіні

Ходить воно всюди;

Не забуде сиротини,

Як забули люди.

Не вчорашні, не торішні

Оці думи-горе,

А старі та предковішні,

Як земля та море.

Ой дивлюсь я, поглядаю:

Процвітають квіти,

Та не ті, що квітять в маю,

Мов веселі діти.

Не весна їх серед поля

Сіяла-садила,

А ніч темна, та недоля,

Та журба сплодила.

Не вбирає сього краю

Ясне сонце рястом,

Зелененьким листям гаю,

А людини щастям.

Серце нудить білим світом,

Проситься додому,

Не цвіте рожевим цвітом

На степу чужому.

«Під густою калиною…»

Під густою калиною

Гарний козаченько

Женихався з дівчиною,

Звав «моє серденько».

Соловейки, літаючи,

Все запам’ятали

Та ввечері, дрімаючи,

І защебетали.

Заслухались, дивуються

Любі молодята;

Без розмови милуються

Сизі голуб’ята.

Соловейки непрохані

Краще розказали

Все, що тільки закохані

Висловить бажали.

ДО ДРУЗЯКІВ

Ви ждете пісень від мене

Та таких іще пісень,

Щоб лякалось їх все темне,

Щоб світав скоріше день.

Рад би я, брати кохані,

Заспівати голосніш,

Так у хмарах, у тумані

Не стає чомусь видніш.

Через те пісень веселих

І співать не довелось...

Спив я горя повний келих -

Через вінця вже лилось.

Огорнули важко літа

Сумом душу молоду…

Тим не грає, що розбита,

Моя кобза до ладу.

«Згадав я вас…»

Згадав я вас - і якось тихо

На серці хворому стає;

Замовкло давнє моє лихо,

Пекельних мук не завдає.

Згадав я вас - криваві рани

У грудях зразу зажили,

Мов чарівничої омани

Мені ви в серце налили.

Згадав я вас - і ангел мира

Неначе нищечком торкнувсь:

Утішний гук зриває ліра;

Покій загублений вернувсь.

Хоч наші стрічі так нечайні

І так недовгі всі були,

Але вражіння надзвичайні

Довіку в пам’ять залягли.

Неначе серце молодіє,

Душа до праці ожила,-

І знов їй зіронька зоріє,

Що в хмарах ясно так зійшла.

«Під небом дальньої чужини…»

Під небом дальньої чужини

Складав я з сліз своїх пісні,

Сумні, як доля України,

Як стогін вітру - жалібні.

Навколо мене завивали

Північні нетрі та ліси,

А в тихій думці все ставали

Малюнки рідної краси,

Що до останку зруйнувати

Всі лихоліття не змогли...

Про неї б волів я співати,

Коли б так хуги не ревли.

«Не ридай, мій милий брате…»

Не ридай, мій милий брате,

Не хились, мов та трава,

Що життя твоє багате

Лиш на горе,- гірш бува.

Легко рани твої згоїть,

Запобігти самоті;

Не сумуй: тебе узброїть

Розіп’ятий на хресті.

Він натхне відвагу - сміло

Шлях верстати до кінця

За святе та праве діло,

Не лякаючись вінця.

Промінь світла кинь незрячим,

За хвалою не женись,

Серцем щирим та гарячим

До бездольних пригорнись.

Не лінуйсь, як раб нікчемний,

А знаття та сяйво мрій

Понеси між люд свій темний,

Оновлення зерна сій!

«Кругом недоля; гаснуть очі…»

Кругом недоля; гаснуть очі.

Чого не бачили вони?

В моїй душі темніше ночі,

Сумніш, як морок восени.

Не рушить нас ніяка втрата;

Ми заніміли, ми спимо;

А як прокинемось, то брата

Мерщій впрягаємо в ярмо.

Забули божий заповіт ми,

І людська кров нам не страшна;

Ми клянемось своїми дітьми,

Що зла не вдіяли й зерна.

А робим знов, як і робили,

Не потураючи на гріх;

Бажання світлі розгубили

І обернули сльози в сміх.

Коли ж і як чуття братерне

Торкнеться наших душ черствих

І нас на добрий шлях наверне

Взаємин спільних та живих?

«Хай скажена хуртовина…»

Хай скажена хуртовина

Нас по світу розкида,-

Не сумуйте, бо година

Вже з-за хмари вигляда.

Так чого ж так серце рветься,

Загартоване давно,

Або інший раз озветься

Тихим стогоном воно?

Бо вчуває, що хоч стало

Розвиднятися вгорі,

А внизу ще світла мало

І далеко до зорі.

Що поки справдяться мрії,

Люди втратять силу ждать,

Ніч погасить всі надії...

Як же серцю не гадать?

Як не битись, не стогнати,

Обливаючись слізьми,

Коли давлять його втрати,

Наче ретязі тюрми.

«Нащо, мовляв, про те й балакать…»

Нащо, мовляв, про те й балакать,

Чому ніколи більш не буть?

Все, кажуть, можна переплакать,

Все можна на світі забуть.

Минають літа - образ милий

В душі міниться і зника,

Уяви одслід слабосилий

Туманом час заволіка.

Все пройде... тільки сум не згине,

А буде нищечком десь жить...

Хто безнадійність в серці спине,

За щастям здужа не тужить?

«Де ви, браття, відгукніться…»

Де ви, браття, відгукніться,

Та згадаймо себе: що ми?

Знаю, вам легенько спиться,

Та не сплять кругом сіроми.

Що кривавим потом влиті,

Спрацювались до знемоги

І не ждуть нічого в світі,

Бо немає їм дороги.

Темно скрізь; над рідним краєм

Густо звисла пітьма ночі,

А ми мовчки потураєм,-

Сон важкий склепив нам очі.

Нас окрив нелюдський сором,

Та байдуже нам про його;

Дехто скаже: там ми й орем;

Сієм кривду - більш нічого.

Щось міркуєм, а без діла;

Товчемося, а все дарма...

Десь морока нас посіла,

Що самі впряглися в ярма.

Сліпо йдем, куди нас пхнуто

Та куди погнали струми;

Навіть серце наше скуто,-

Їм керують рабські думи.

Мов столітній дуб корою,

Обросли ми товсто брудом

Та тиняємось марою,

Кістяками поміж людом…

Отакі-то все надії;

Як же з сумом не питати:

Де ви, браття? Де надії,

Що не згине наша мати?

«Дітські мрії…»

Дітські мрії - ото всього й щастя було,

Дітські мрії - й такі коротенькі;

Чарування тих мрій незабаром пройшло,

Проминули й літа молоденькі.

Тільки часом в душі відгукнеться луна,

Відгукнеться луна - більш нічого;

Я згадаю про все: моя доля сумна

Ще сумніша стає після того.

Подивлюсь я кругом: і не мру й не живу,

А тиняюсь, аби собі жити;

Вік роботу роблю, та не ту гуртову,

Щоб і людям, і краю служити.

Дітські мрії - ото й всього щастя було,

А тепер і тих мрій вже немає:

Під вагою журби низько гнеться чоло,

Зору в небо давно не здіймає.

«Не дивуйтесь, добрі люди…»

Не дивуйтесь, добрі люди,

Що я став собі такий.

Мов ножем, щоденно груди

Мені крає сум важкий.

Розминувся б я з журбою,

Куди-небудь, може, втік,

Так ношу її з собою

І носитиму повік.

Бо журби тії криниця

Ще не мала в світі дна:

Краща доля всім нам сниться

І солодким сном мина.

Розлітаються бажання

По дорозі, наче пил,

І надія мре остання,-

Зберегти немає сил.

Молоді, веселі літа,

Наче хмари, пропливли;

Світлі думи серед світа

Навіть стежки не знайшли.

«Знов повіяло в душу весною…»

Знов повіяло в душу весною,

Хоч кругом ще біліють сніги;

Знов повітрям зцілющим я гою

Давні рани своєї нудьги.

В серці, наче в порожній оселі,

Давно й сліду живого нема;

Але думи забились веселі,

Що минає холодна зима.

«Я кохаю тебе, а не знаю - за що…»

Я кохаю тебе, а не знаю - за що;

Я твій погляд ловлю... О, не вір ти мені:

Се - химери самі; се - бридня, більш ніщо,

Бо кохання людське - се омани дурні.

Я кохаю тебе і кохання топчу...

О, не вір ти мені: се - хитання самі...

Я коханню тому все життя присвячу

Бо я з його ожив; ти одна на умі.

Я кохаю тебе, і я знаю - за що:

Ти мене підвела на важкому шляху;

Так ходім же і дальш: двом не страшно ніщо,

Хоч доводиться йти нам у північ глуху.

Я кохаю тебе; те кохання дає

Бистрі крила мені, і з братами гуртом

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . ²⁸

Що у ріднім краю опрягло всіх ярмом.

«Я виніс все…»

Я виніс все... Кайдани та неволя

Ні світлих мрій, ні зваги не взяли;

Не здужала звалити зла недоля,

Так дріб’язки життя перемогли.

Я не тікав, зустрівшися з врагами,

І не ховавсь, лякаючись, на піч;

Цуравсь ходить неправими шляхами,

Утертими, а темними, як ніч.

Я не жалів, втерявши панську ласку

І супокій за милий рідний край,

Бо добре знав принадливу сю пастку,

Що інший рад ускочити, як в рай.

Одну я мав і радість, і заплату,

Знеможений навалом лютих мук,

Що співчувать навчився в горі брату

І не здіймав на його зрадно рук.

А літа йшли; води втекло чимало;

І трапив я в нелюдський сей куток;

Вже бистрих крил у дум палких не стало

Від піклувань щоденних про шматок.

Усім годить, на примхи потурати,

А ті святі та щирі почуття,

Що вік не вмруть, подальше вглиб ховати,-

Хіба ж сього бажав я від життя?

Не смерть страшна, не довгий час неволі,-

Не важко буть героєм проти них;

А страшно жить, запрягшись мимоволі

В ярмо дурниць та клопотів дрібних.

Ні почуттям, ні марінням високим

Вже не злетіть ніколи догори;

І я дивлюсь на все журливим оком,

Жду не діждусь щасливої пори.

Вона іде; її побачать люди,

Що, може, ще і на світ не зросли;

А я... болять і стогнуть хворі груди,

Бо дріб’язки життя перемогли.

Я виніс все і виніс би ще більше,

Безмірно більш, коли б лишень знаття,

Що треба так... Нема нічого гірше,

Як буть живим і вмерти за життя!

«Темна ніч; вітерець тихесенький…»

Темна ніч; вітерець тихесенький

Зашумів в моїм вікні;

Дощик капає дрібнесенький,

В серце падає мені.

Ні, се мрія доторкнулася

І навіки утекла;

Ти до мене усміхнулася

І свій погляд одвела!

«Темно; не знати шляху…»

Темно; не знати шляху;

Знов піднялась завірюха.

Сам я... крізь пітьму глуху

Голос не дійде до уха.

Став я прохати, кричать

І заридав, як дитина;

Сосни зловіще мовчать,

Сумно реве хуртовина!

Кличу на поміч давно,

Мруть мої гуки даремні…

Серцем відчув я одно,

Як ми малі та нікчемні!

«Сумно плутаю я попід мурами…»

Сумно плутаю я попід мурами;

Завірюха валя мене з ніг;

Буйний вітер зміта кучугурами

По дорозі білесенький сніг.

Важко йти; рвуться груди натруджені;

Через силу ступає нога,

І встають мої думоньки збуджені,

Як за хмарою хмара збіга,

Що настане весна - і до вирію

Полетять бистрокрилі пташки,

Я ж отут, у снігах, і захирію,-

Заросли мені терном шляхи.

Привітання до краю коханого

Я б послав, так не дійде воно…

Мати сина свого безталанного

Ждать назад перестала давно.

Самотою, в журбі, попід мурами,

Без дороги, без сил я бреду:

Сніг кругом вироста кучугурами

І спиня мою тиху ходу.

«Плаче небо, вкрите хмарами…»

Плаче небо, вкрите хмарами,

Що над нами восени

Без кінця пливуть отарами

Із сумної сторони.

Темний гай додолу хилиться,

Буйне листя опада;

Різва пташка не насмілиться

В поле вилетіть з гнізда.

Тільки галич перелякана

Скиглить, зграями шуга;

З жалібного її кракання

На душі росте нудьга.

Сльози осені журливої,

Що минули ясні дні,-

Се плач долі нещасливої,

Що судилася мені.

«Квітка, що ногою стоптана в пилу…»

Квітка, що ногою

Стоптана в пилу;

Гук, що вмер луною,

Пронизавши млу;

Огник серед поля,

Що блиснув і згас,-

Се та світла доля,

Що втекла від нас!

«Зранку виє завірюха…»

Зранку виє завірюха,

Сипле снігом по шляху;

Все вмирає . . . . . . . .²⁹ скруха

Хилить голову важку.

Хоть би глянув промінь сонця;

Потяглися темні дні...

Од віконця до віконця -

Тільки й світлечка мені.

«Чорна ніч темніш стає…»

Чорна ніч темніш стає,

Посвітліли зорі;

Хтось незримо сльози ллє

В божому просторі.

В таємничу даль летять

Мрії, сумом влиті,

Відпочити від проклять,

Все забуть на світі.

За тобою тільки жаль,

Пташко моя мила;

Але серце рветься вдаль,

Бо спинить несила.

Поза межами сими,

В царстві супокою,

Може, стрінемося ми

Вже навік з тобою.

«За вікном у мене…»

За вікном у мене

Хуга прошуміла,

Почуття шалене

В серці зворушила.

Хочеться всі пута

Одразу порвати,

Як та хуга люта,

Знятись-погуляти.

До життя живого

Шлях широкий втерти,-

Рад би я для того

Працювать і вмерти.

________________

ПРИМІТКИ

Друкується за виданням: Павло Грабовський. Зібрання творів у трьох томах, т. I-III. К., Вид-во Академії наук УРСР, 1959-1960.

До першого тому ввійшли майже всі оригінальні вірші поета, а також більша частина перекладених ним творів з різних мов народів світу. Серед віршів, що не входили до збірок, вміщено два твори «Мои песни» та «Деятелю», передруковані з видання: Павло Грабовський. Твори в двох томах, т. I. К., «Дніпро», 1964.

Тексти творів П. А. Грабовського в окремих випадках подаються за сучасним правописом.

ОРИГІНАЛЬНІ ПОЕЗІЇ, ЯКІ НЕ ВВІЙШЛИ ДО ЗБІРОК

1886-1890 рр.

Текінка (Правдиве оповідання). Поема написана 1886-1887 рр. Уперше надрукована в журн. «Зоря» (1892, № 14, с. 267-270) під псевдонімом Г. А. Панько.

На спогад (Є. І. Шефтель). Уперше надруковано: Павло Грабовський. Зібрання творів у трьох томах. К., Вид-во АН УРСР, 1959, т. 2. Вірш присвячено засудженій у політичній справі ув’язненій Є. І. Шефтель (Редько), з якою П. Грабовський познайомився під час етапу з Бутирської тюрми в Сибір. За листовним свідченням Є. І. Шефтель, вірш написаний наприкінці травня або на початку червня 1888 р.

Друзьям. Уперше надруковано в кн. О. Й. Кисельова «Павло Грабовський, його життя та діяльність». К., 1940. Вірш - це своєрідне відкрите пронизане пафосом революційної боротьби послання політичним в’язням, борцям за народну волю (датований 24 червня 1888 р.), коли поет ішов етапом на каторгу в Сибір.

По Сибири. Из живых впечатлений. Дорогой сестре Н. К. на память. Поема присвячена Надії Костянтинівні Сигиді.

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Книгу оцифровував: О. Терещенко

Павло Грабовський

ОРИГІНАЛЬНІ ПОЕЗІЇ

які не ввійшли до збірок

152

Друкований текст для вичитування взято з:

Павло Грабовський. Вибрані твори в 2-х томах. Київ, «Дніпро», 1985.

т. 1: Оригінальні поезії, переклади і переспіви.

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Книгу оцифровував: О. Терещенко

© Остаточне вичитування, форматування і оформлення: OpenBook, 2018

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2018

1 - Вода в старому джерелі Амудар’ї червона від грунту. (Приміт. П. Грабовського).

2 - Муллакара і Казанчук - оази в Закаспієвій пустині. (Приміт. П. Грабовського).

3 - Юрунжа - трава. (Приміт. П. Грабовського).

4 - Слятою - настирливо налазити.

5 - Маніти - маяти, виднітися.

6 - Смаглювати - сікти на шмаття.

7 - Похилити - піти.

8 - Гострогляд - міцна горілка.

9 - В автографі, очевидно помилково, написано малодушно.

10 - Слово відірване в рукопису.

11 - Юрта - бурятський будинок. (Приміт. П. Грабовського).

12 - Тарасун - бурятське пиття (чман). (Приміт. П. Грабовського).

13 - Біла стьожка на шапці - ознака шаманування. (Приміт. П. Грабовського).

14 - Осить - скоро

15 - Менджун - баришник, торговець.

16 - Пить з духараном - пить гуртову, по осібному бурятському звичаю. (Приміт. П. Грабовського).

17 - Хабіття - майно.

18 - Ангара - річка в Сибіру. (Приміт. П. Грабовського).

19 - Улус - купка бурятських осель. (Приміт. П. Грабовського).

20 - Рухомий - котрий почина спричинюватись. (Приміт. П. Грабовського).

21 - В автографі, очевидно помилково, написано мріяти.

22 - Латрига - бродяга.

23 - Непристая - безпритульний.

24 - Не придача - не підходить, не годиться.

25 - Оскліти - вмерти.

26 - Желіпати - кричати.

27 - Голинник - голяк, голодранець.

28 - Цього рядка в автографі немає.

29 - В автографі пропущено слово.