Грабовський П. А.

ЛИСТИ

1891

1. ДО І. ФРАНКА

Цвітень [18]91 року.

Шановному Добродієві, Пану Франкові.

Надсилаючи до Вас 24 власних вірші, прошу надрукувати їх у Вашій часописі «Народ», про котру начитав недавно. Я не маю виображення про цю часопись, але сама назва свідчить мені як за її зміст, так рівно і за напрямок. Маю надію, що коли не всі вірші, то декотрі знайдуть притулок на сторонах Вашої часописі. Прошу теж не відхиляти мого працювання і на будучий час; з щирою готівністю постачатиму до Вас і наперед вірші, коли Ваша ласка друкувати дотепні з них. Попрохав би Вас надіслати часопись, але, здається, вона розповсюднюється тільки по Цесарщині. У мене немає таким робом способу дізнатись, чи будуть ушановані мої спробунки і чи надсилати дальш. Тому уклінно прошу, якщо ласка, надіслати мені вироблений Вами переклад Гетевого «Фауста», за віщо буду щиро вдячний; об перекладі «Фауста» прошу на той раз, коли почнете містить в часописі вірші. Переклад «Фауста» тим більш бажаний та цікавий для мене, що я сам зважувавсь на переклад цього твору і переклав-таки декотрі місця. Надішліть, коли ласка, по такому адресові: «В город Иркутск, губернское жандармское управление, для передачи государственному заключенному Павлу Арсеньевичу Грабовскому». Це буде свідчить, що мої вірші друкуються, і я надсилатиму далі. Підписувать у друку можна псевдонімом - Г. А. Панько чи як Вам забажається,- мені однаково.

Прошу вибачення за просьбу. З щирою повагою завжди готовий на послугу Павло Грабовський.

2. ДО І. ФРАНКА

[Липень 1891]

До пана Редактора часописі «Народ» Івана Франка.

Уклінно прошу надрукувати в часописі «Народ» приложені до цього листу 16 віршів, коли вони здатні до друку. Вірші ці суть: I. «Утопленик», переклад із Пушкіна; II. Дев’ять перекладів із Рамшева-Якубовича (1. «Конай один...» 2. «Молитва». 3. «Прочнись...» 4. «Малюнок». 5. «Я не міг ще позабути...». 6. «Зірка». 7. «На чужині». 8. «До матері». 9. «Коли полум’я віри...»); III. Три переклади з Гейне (1. «Сонечко гляне - лотос зав’яне...». 2. «Вітер стогне, завиває...» 3. «Пахла липа, сонце гріло...»); IV. Три власних (1. «До сестри». 2. «Вночі». 3. «Мара»). До цих шістнадцяти віршів я додав і кілька віршованих стрік з поводу праці проф. Петрова - «Історія літератури української XIX століття»,- додав між іншим. «Утопленик» є перший спробунок перекладати великого поета. Перекладами з Рамшева я бажав звернути увагу галицької молодіжі на цього поета-гражданина, гірка доля котрого відрізняє його не тільки від усяких Мінських, Фругів, Фофанових, а навіть і від поетів більш талановитих, як ці. Прохав би надрукувати і передмову до цих перекладів. Гейне я, здається, переклав дуже вільно, переклав досить часу, зараз не маю оригіналу поміряти,- віддаю на Ваш суд. Окрім цих 16 віршів, я відіслав до Вас недавно десятків три віршів власних,- Ви, мабути, уже одержали їх. «Народ», коли не помиляюсь, є часопись більше наукова та політична, ніж літературна. То, якщо мої виш меновані вірші не знайдуть притулку у цій часописі,- вельми прошу Вас передати до якого збірничка чи іншого видання; прошу також вибачення за таку незвичайну просьбу, може, прикру для Вас.

Маю бути завжди готовим на послугу - Панько.

В липні [18]91 року, Іркутськ.

P. S. Друкувати прошу тією правописсю, яку вживаєте завжди самі, але прошу не друкувати, наприклад, замість «життя» - «житє», замість «мерщі» - «мерщій» і не дивіться косо на такі щиро народні вирази, як «аж осьде», «у-віч», «дитинча» й інші, не вжиті, може, в Галичині.

Г. А. Панько.

P. S. Вибачайте - ще одна просьба: прошу відповіді, коли ласка Ваша; відпишіть, чи здатні мої вірші загалом, чи Ви міститимете їх, чого хибує. Адрес такий: «В гор. Балаганск, Иркутской губернии, Андрею Степановичу Журавскому», а всередині - «Панькові». Прошу також відповісти зараз по одержанню листа, бо даним адресом я не можу довго користуватись. Вибачайте. Панько.

3. ДО І. ФРАНКА

[Серпень - жовтень 1891].

Вельмишановний Добродію!

Посилаю Вам 15 українських перекладів: 1. «До спокою» (з рос[ійського] п[оета] Губера), 2. «Пташка» (Туманського), 3. З Жадовської, 4. «До Бестужева», 5. «Пісня Маргарити за пряхою», 6. «Хвульський король», 7. «Блоха» («Фауст»), 8. «Криса», 9. «Молитва Маргарити», 10. «Лорелея» (Гейне), 11. З московської, 12. «Пташки» (з Беранже), 13. Гейне (по Некрасову), 14. З Гете. 15. Шем’яка (з рос[ійського] п[оета] Міллера). «Пташки» Беранже я переклав не з первотвору, котрого не мав у себе, а з прекрасного перекладу російською мовою д. Михайлова; віршу «О, тільки...» - з Гете - переклав також по російському перекладу д. Мея; останні переклади, крім виш менованого з Гейне (по Некрасову), зроблені з первотворів. Всі оці переклади, хіба окроме «Пташок» Беранже, не підхожі будуть до Вашої часописі. Тим уклінно прошу Вас передати в такому разі кому-небудь іншому з редакторів українських часописів, до кого знайдете способнішим і коли те не чинить Вам зайвої турботи. Я просив би Вас видати усі оці переклади окремим тиском як книжечку «Лі[тературно]-наук[ової] бібліотеки». Вони хоч, може, й не відповідають напряму видаваної Вами бібліотеки і не мають ніякої ваги для громади галицької, але громада читачів російсько-українських звернула б, може, на них свою увагу, і книжки б найшли збут у російських книгарнях. Якраз би стало на аркуш друку. Казку «Шем’яка» можна друкувати, ламаючи кожну стрічку на двоє, коли того змагає ширина книжки. Особливо мені сподобалася вірша Беранже «Пташки»,- вона багацько каже моєму серцю. Навіть така вірша, як «О, тільки той...» Гете, не справляє для мене самого «романтичного вискоку», а нагадує про долю - овсі не романтичну. Пісню «З московської» я почув несподівано, почув у таких обставинах, що вона зразу оживила мене, дала кілька хвиль відрадості,- я і переклав її, зі свого самотного вікна слухаючи. «Шем’яку» я призначив був для вжитку в початкових галицьких школах та читальнях громадських,- вибачайте за таку незвичайну думку, коли казка не здається гожою. Чи не видає подібних творів «Просвіта»? Мені байдуже, що деякі з перекладів уже раніше зроблені галичанами чи українцями; російською мовою зроблено уже кілька десятків перекладів «Фауста», а нові переклади все з’являються й з’являються. Озаголовить можна - «Переклади Павла Журби». Бувайте здорові. Стискаю Вашу руку.

[18]91 року

П. Журба

4. ДО І. ФРАНКА

[Листопад 1891 р.]

Вельмишановному Пану Редакторові часописі «Народ».

Надсилаючи коротенький розповідок «Українці-сектанти в Сибірі», прошу уклінно надрукувати отой розповідок в виш менованій часописі Вашій «Народ». Покладаю надію, що часопись, займаючись питаннями українсько-народного життя в найширших межах, зверне увагу і на такі появи, як поява українців-сектантів у Сибірі в привідній ролі сектантських рухів.

Падолист [18]91 року

Г. А. Панько.

5. ДО І. ФРАНКА

[Листопад 1891].

Вельмишановний Добродію!

Перш над усе мушу подякувати Вам за прихильну відповідь, котрою був дуже врадуваний. Посилаю на сей раз коротеньке оповідання «Цуценя», з духовного побуту, і 32 власних віршів: 1. «Робітникові»; 2. «Швачка»; 3. «Дайте!»; 4. «Квітка»; 5. «До сіячів»; 6. «На спогад»; 7. «На морі»; 8. «До дитини»; 9. «До України»; 10. «До брата» («Не зітхай так безнадійно...»); 11. «До товариша» («Не скаржись...»); 12. «Пустка»; 13. «Мета»; 14. «До друга» («Не хились...»); 15. «Над могилою»; 16. «Попуски»; 17. «Сон»; 18. «Послання»; 19. «До українців»; 20. «До...»; 21. «Стогін»; 22. «У сні»; 23. «До Русі»; 24. «Прокид»; 25. «До товаришів»; 26. «До галичан»; 27. «Єврейському народові»; 28. «До братів» («Оце я думаю, брати...»); 29. «Думка»; 30. «Кругом...»; 31. «В задумі»; 32. «На прощання». Все оте прошу видрукувати в ушанованій Вашій часописі, а вірші, крім того, видати у світ окремою книжечкою «Літературно-наукової бібліотеки», коли знайдете їх дотепними. Якщо Ви не бачите рації друкувати разом і в часописі, й окремо, то я прохав би видати останнім чином, вважаючи і на громаду російських читачів. «Цуценя» посилаю навдаку,- до правди мовить - я з неохотою берусь за прозу, не чуючи кебети писать нею. З виш менованих 32 віршів, а саме: 1. «Квітка», 2. «До сіячів», 3. «На спогад», 4. «До України», 5. «До друга» («Не хились...»), 6. «Над могилою», 7. «Попуски»; здається - 8. «Сон», 9. «Послання», 10. «До українців», 11. «Кругом...» і 12. «До Русі»,- я одсилав до друку в «Зорю», але ніякісінької відповіді не одержав; надруковані вони чи ні - не знаю; думаю, що ні. Всі вони потім були - декотрі цілком - перероблені мною; тим-то посилаю для окремого друку, не вважаючи на те, що могли бути уже надруковані в «Зорі»,- останнє Вам мусе бути відомим. Маю тільки звістку, що кілька віршів було надруковано в 21 ч. «Зорі» (падолист [18]90 р.). З них - «Стома» і «Щасливому» я прохав би помістить і окремо, коли будете друкувати таку книжечку і коли надрукування в «Зорі» не завадить тому. Перекладів з Рамшева зараз не посилаю, бо нема ще в руках і первотвору. Про «Утопленика» я казав, що то перша моя проба перекладувати Пушкіна, бо знаю, що в «Правді» друкувалися переклади Старицького, читав звістку в «Покажчику» д. Комарова. Скажу Вам щиру правду,- мені жаль, що переклади мої, як-от «Утопленик», не побачать світу; читачам російським ми, українці, мусимо подавати принаймні що можемо,- і може, не тільки «Утопленик», а й той самий найчудовенний «Лотос» Гейне, від котрого при інших умовах я б одвернувся, як від чуми, натхнув би часом думку читачеві про своє рідне письменство, а від «Лотосу» він перейде вже й до іншого. «Утопленика» бачиш у кожній великор[уській] читанці, нема сливе такого школяра в Росії, щоб не знав його; тим я і взявся перекласти, не вважаючи навіть на огидливе вражіння. Нам доводиться гадати не тільки про зміст та напрямок письменства, а й про саме існування його. Я розумію, що громаді галицькій треба не «Лотос» подавати, а щось більш дійсне; розумію, що друкувати Вам отакі забавки немає ніякого резону. Розумію також, що часопись Ваша, займаючись переважно питаннями суспільного життя, не мусе давати місце кожній вірші, хоча б вона і мала навіть невеличку щиро літературну вартість. Прошу Вас вибачить за такі твори, як «Утопленик», коли і на будучий час надсилатиму (у мене є чимало перекладів з Гейне, Гете (уривки з «Фауста»), Байрона і деяких російських писателів); прошу в такім разі, коли те не затрудить Вас, передавати в часописі щиро літературні, де вони зможуть знайти собі місце. Вам же я постараюсь прислать невдовзі переклад первої глави Пушкінового «Онєгіна», для окремого видання,- недавно почав перекладати. Чом українці перекладають те, а не се,- я міг би відповісти тільки a priori; я стою оддалік усякого літературного руху, я не маю зв’язків ні з ким з письменників українських, кільки вже років я не чую ні рідної мови, ні милого гуку, не бачу життя, що одне дає реальний зміст і щиро сучасні мотиви твору. Тим-то хай Вас не вражають усі ті «До...», що стоять в заголовку трохи не всіх моїх віршів,- оті переспіви власних мотивів, котрі сам часом мушу спостерігати. Хай Вас не вражають також і москалізми, від котрих не спостережешся іноді при таких умовах, як-от той москалізм, на котрий вказували Ви. От що: коли часом стрінете в котрій з моїх віршів яку-небудь язикову незграбність, не друкуйте, а вкажіть мені на неї при нагоді, щоб завчасу міг виправити. Коли найдете можливим помістить в окремім виданні моїх віршів і прежні, то віршу «Вночі» переробіть так: «Ніч панує непроглядна, Тьма усе (або «Пітьма все...») заволіка... О, яка ж ти безвідрадна, Моя тюрмо, та тяжка!..» Таким робом пропада москалізм, хоть і вчувається неприємний цокіт - «яка - тяжка» всередині, крім рихми (притока). Що тичеться до мови, то це така річ, що не мусе різнити щирих діячів слова, існих прихильників родини. Мені здається страшним та чудним непорозумінням, як то можна виступати з насміхом та погордою проти галичан з боку українців чи навпаки; я не розумію вчинку д. Чайченка. Доволі з нас і того содому, що коять «тверді» та усякі «філи», щоб, забувши живе діло народної освіти, і собі причинитися до тієї гидкої розради непотрібних та пустих суперечок. Я ніколи не був повітовим патріотом з язикового погляду; я тільки кажу, що мова мусе бути щиро народною, мусе стратити потроху полонізми і всякі другі «чужизми»; я не буду навіть допитуватись, якого вийстя¹ те чи се слово, мені треба лишень знати - вжите воно народом чи ні. Нар[одна] мова так багата й широка, що затисняти її в рамки вузької граматичності та ще з крайового погляду - овсі не розсудна річ. По-моєму, мова поезій мусе бути граціозною, легкою, звучною, щоб, читаючи, не зачіпався язик, щоб справляла естетичне вражіння. Такі слова, як «плинув», вживаю не тільки я, а й другі українці, наприклад, д. Щоголев, з язикового погляду найбільш бездоганний, ніж інші. Прошу Вас уклінно відповісти мені й на цей лист, висловити свою щиру думку про мої нові вірші, особливо - що в них, на Ваше здання, є хибного. Ще є одна просьба, від котрої самому стає якось ніяково: чи не можете Ви вислать мені галиц[ько]-укр[аїнських] книжок, без котрих самотина почувається ще дужчою самотиною; я прохав би вислати, коли Ваша ласка й мога, кілька книжок, переважно по історії укр[аїнського] письменства: Ваші критичні статті, коли є окремо, та історію літ[ератури] д. Огонов[ського] (новий період), чи яку іншу,- я чув тільки про д. О. Огон[овського]. Був би також радий одержати Ваш переклад «Фауста», бо я овсі незнакомий з поезією галичан, зі складом їх поетичних творів. Прошу тим, що власними дальшими творами та перекладами віддячу Вам за Вашу щиру ласку. Прошу оповідати також, чи надрукована моя стаття прозою, недавно послана до Вас? Вибачайте за такі нечемні просьби та довгий, недбало списаний лист. Для відповіді й посилки, коли буде можливо, докладаю адрес.² Бувайте здорові! Щиро тискаю Вам руку.

Панько.

Падолист [18]91 року

1892

6. ДО І. ФРАНКА

[Січень 1892].

Вельмишановний Добродію!

Уклінно прошу приложену кореспонденцію надрукувати в ушанованій Вашій часописі, хоч вона й не має, може, безпосереднього інтересу для Вашого видання. Я написав коротенько, щоб не займати багацько місця, але бажаючи, щоб вона виявилася хоч у такому виді. Маю надію, що не відхилите цієї просьби. Вістки, може, здадуться дуже пізніми, але, вважаючи на далину, вони не пізні навіть для міських часописів. Позвольте вітати Вас з Новим роком по нашому щирому звичаю та стискати Вашу руку.

Г. Панько.

[18]92 рік

P. S. Назву місяців у кореспонденції замініть вжитою в Галичині, бо я виставив російську.

7. ДО І. ФРАНКА

[Кінець січня - початок лютого 1892].

Вельмишановний Добродію!

Ось Вам і переклад першої глави «Євгенія Онєгіна»; коли сподобається - перекладатиму й далі; а поки прошу надрукувати подаваний початок у Вашій часописі, а також і видати окремим тиском «Літературно-наукової бібліотеки», хоть у невеличкому числі примірників (вважаю на читачів російських). Чи вдався переклад - Вам краще судить. Скраю найдете деякі відміни проти перекладу,- друкуйте, як сподобається. Я вжив такі слова, як «мостова», «дрожки», бо вони однако наші, як і великоруські, а також і такі як-от «пуши́ть», «зіпа́ти», «желіпа́ння», «зикати», «засикать», що можуть здатись провінціалізмами,- справді я мало стрічав їх у творах, але з дітку я чув їх серед народу, і це найвища підстава для вжитку. Коли видасте окремо (звичайно - як найдете дотепність), я прохав би послать примірники в російські журнали «Русская мысль» та «Вестник Европы» для критичних заміток. Чи Ви одержали 32 моїх власних віршів та оповідання «Цуценя»? Там був приписаний і адрес для відповіді. Уклінно прошу відповідати по тому адресові й на цей мій лист. Коли найдете яку важну помилку чи нескладність, напишіть,- я постараюсь виправить. Якщо друкування отаких творів не відповідає програмі Вашої часописі,- передайте, будьте ласкаві, в редакцію «Правди» чи яку іншу. Чи одержали Ви також переклади Павла Журби та статтю прозою Харка Волі?

Щиро тискаю Вам руку.

Панько.

8. ДО І. ФРАНКА

[Лютий - березень 1892].

Вельмишановний Добродію!

Посилаю Вам 34 вірші, прохаючи видрукувати їх в часописі «Народ», а також і окремою книжечкою «Літературно-наукової бібліотеки», коли найдете здатними. Вірші: 1. «Шкода - нам рають - і балакать...», 2. «Гадка», 3. «Рано вийшов я в дорогу...», 4. «В самоті», 5. «Сучасникові», 6. «Борцеві», 7. «На пам’ять», 8. «Думка», 9. «Народовцеві», 10. «Ізпоконвіку нас повчали...», 11. «Другові» («Що божий день...»), 12. З Лонгфелло, 13. «По морю», 14. З Шеллі, 15. «В далекім краї» і 16. «Ненароком»,- написані недавно і посилаються Вам уперше. Вірші: 1. «Засмутилась, похилилась...», 2. «Сироти», 3. «Кохав тебе я...», 4. «Розумна хіть», 5. «Піп-танцюра», 6. «З життя», 7. «До великомучениці», 8. «Пісня» («Стрічались ми для сліз та горя...»), 9. «В розлуці» («Не домолив...») - були уже посилані Вам в числі тих, котрих Ви, як видно з Вашого листу, не одержали. Вірші: 1. «Без зорі», 2. «Христос воскрес», 3. «Другові» («Україна приснилась мені...»), 4. «В альбом»,- були посилані в «Зорю», але як відповіді я не мав, то й не знаю, чи були вони одержані або видруковані,- мабути, ні. Останні вірші хоч написані не зараз, але не тямлю добре, чи посилав у «Зорю»,- це єдина галицька часопись, в котрій я був запитувався писати. Всі вірші, як посилані до Вас, так саме і в «Зорю», тепер перероблені мною. В кінці того року я одіслав Вам також 32 вірші, а чи одержали - відповіді ще не мав. Про деякі з тих віршів я писав Вам, що були одсилані в «Зорю»; потім я згадав, що сказав не овсі правду: вірші - 1. «Дайте!», 2. «До сестри» («Заранку в холодну могилу...»), 3. «Пустка», 4. «Робітникові», 5. «Сон», 6. «Швачка», 7. «На морі», 8. «Товаришеві», 9. «Мета», 10. «До дитини», 11. «До товариша», 12. «Думка» («Дружили ми»), 13. «Несподівано»,- були в числі тих одісланих до Вас уперше, котрих Ви не одержали,- в «Зорю» я їх не посилав. Укажу на декотрі слова, не вжиті, може, в Галичині: «латрига» - пройдисвіт, бродяга, розбишака,- мабуть, від латинс. latro; відсіля, певно, й «лотр», у нас не вжите; «вальок» - шматок сірої глини, замішаної з кізяками; «оскліти» - пропасти; «прасувати» - бить, карать; «зікрать», «зіпать» і «желіпать» - відтінки сливе одного розуміння: кричать, верлать, голосно балакать і т. д.; «зачумара» - замазура. Уклінно прошу Вас сказати по щирості, як Ви думаєте про мої вірші, сказати голу правду, налягти на хиби, а також і висловитись, чи є в них хоч капля того, що звичайно зовуть поетичною вартістю твору, чи вони справляють який вплив або вражіння на читача, чи марно упадуть в повітря, не оставивши ніякісінького сліду за собою. Я сам трохи бачу свої хиби, а чи вирятуюсь з них - не знаю. Вельми бідний зміст творів, повторювання мотивів, далекість від повної сучасності у всім її об’ємі, зайвість власних тем, загальність думок та почувань, без усякого колориту оригінальності, убогість та штучність (так може здатись) форми, небагатий круг уживаних мною розумінь,- це хиби, що кидаються мені самому на очі; звичайно, можна видобутись з декотрих із тих хиб, але того, що дає безпосередність вражінь життя та безперестанний дотик з рідним народом і рідною мовою,- того не дасть уже ніщо інше. Хай Вас не дивує вибір перекладів: перекладую не те, що бажав би, а що ненароком трапиться в руки.

Прошу також при нагоді звістить і про те, що скажуть про мої вірші галицькі часописі, коли що будуть казати. Може, це й самолюбне бажання, але я покладаю, що всяк, хто чим працює, бажав би знати й людську оцінку своєї праці, яка б вона не була мізерна.

Ще маю просити Вас, коли Ваша ласка і видасться зайва хвилина, ось об чому: живучи отут, я овсі не знакомий з українським сучасним літер[атурним] рухом в Галичині, то був би вельми вдячний, коли б Ви, відповідаючи часом на мої листи, звіщали мені потроху і про події того цікавого руху. На всякий раз, я укажу Вам питання, котрі інтересують мене нині: 1. Чи є між молодіжжю галицькою «тверді» русини? Це тим питаю, що Академічне Братство, як начитав я, видало своїм коштом повісті твердого русина Хиляка. Чи се зроблено Братством, вважаючи на літер[атурну] вартість повістей Хиляка? Що б там не було, а мені здається, що не слід би поважати «твердих» русинів. А коли такий русин і напише що путнє, так перекласти його народною мовою та й пустить у громаду разом з оригіналом; такі переклади б одбивали потроху хіть писати татарською мовою. 2. Які предмети на університетах читаються руською мовою і що то за мова: щира українська чи мова твердих русинів; чи твердий русин чита по-своєму, а щирий по-своєму? Чи слухають студенти покірно відчити професорів - твердих русинів, а чи нарікають на такі відчити? 3. Чи дуже галицький люд застоює унію, чи до неї прихильні одні попи? Як дивляться на неї писателі-народовці? Це питання для мене овсі не зрозуміле. Мені здається, що треба погубити чуття своєї народності, треба нічого не бачить у минулому, щоб застоювать і нині унію; мені здається, що унія була нашим історичним ярмом, средством пополячити нашу народність і що тільки сліпий не баче, що питання віри тут не мали ніякої ваги, що то була міра державна, міра стисків на нашу народну душу, гидота, від котрої кожен з русинів мусе одвернутись. 4. Які серйозні часописі видаються по-руськи для інтелігенції і які для народа? 5. Хто з видатних російських писателів-українців працює в галицьких часописях, і які є поети та белетристи з галичан, найбільше вшановані громадою? 6. Які з іносторонніх поетів-класиків перекладені по-українськи? Чи є переклади «Чайльд-Гарольда», «Дон-Жуана» - з Байрона? Чи переложений Тургенєв? Я так покладаю, що мало в світі є прози, кращої над тургенєвську. 7. Чи багата галицька література драматичними творами? Яких більш - власних чи перекладених? Я давно нічогісінько не читав з україн[ських] драматичних творів, то й не знаю, які вони стали за останній час. Але стрічав по каталогах назви деяких драм та комедій,- і боліло моє серце. Здається, ми недалеко одійшли від «Москаля-чарівника» та «Наталки Полтавки»; різниця тільки та, що Котляревський був писатель з талантом, а сучасні українці думають, що складати драми можна не то що без талану, а навіть і простої літературної вдачі. Драматичні твори - це така річ у нашій літературі, на котру переважно треба звернути увагу критикові. У нас ніхто з писателів, здається, й не поклада, що драма чи там комедія - є перш над усе літературний твір і мусе відповідати усім умовам літературної вартості; що драматичний твір насамперед мусе бути твором художницької цільності, мусе стояти та розвиватись на засновку сучасного життя, зображати його дійсні появи. А ми що бачимо? Трохи не всі українські драми пишуться не писателями, а лише артистами, знакомими з внішніми умовами сцени; драма для них не літер[атурний] твір, а средство скоїти сміховину, щоб повеселити скучаючу громаду. Ось чим об’ясняється поява усіх отих кумедій, «фантастичних дій», оказій і т. д., автори котрих виїжджають на співах, танцях, потішають убранням, удовольняють громаду всякими викрутасами, котрі овсі не тичуться до штуки драматичної. Пора б нашим писателям драматичним зрозуміти, що народ наш не тільки те робе, що кохається, танцює та співа. Я не читав драм д. Старицького, крім драми «Не судилось», то й не можу судити їх; а що, наприклад, драми Кропивницького? Є прекрасні осібні місця, тим прекрасні, що списані з натури, а що таке в цілому його твори? Стійність їх дуже мізерна. Що ж сказати про такі твори Карпенка, як «Бондарівна»? На мою думку, їх і на сцену становити сором. 8. В якому стані трива в Галичині жіноча просвіта і чи багацько є женщин-писательок? 9. По-якому звичайно балакають між собою дома писателі-русини - по-руськи, польськи чи німецьки? Це тим питаю, що мені бажається знати: є руський язик в Галичині язиком літератури однії чи й жизні? Бо у нас по Україні багацько є таких, що пишуть по-українському, а балакають по-московськи. Один мій товариш українець розказував мені якось, що бував у 70-х роках в Галичині, познайомився з писателями-русинами, забалакав був з ними про політично-економічні питання тощо - забалакав, звичайно, по-українськи,- його не зрозуміли, і він нікого не зрозумів; предложили розмовлять по-польськи, а як він не розумів, то й мусили узятись за фанцузький чи німецький. Я знаю, що народ балака в Галичині по-руськи, а питаю про інтелігенцію, переважно ту, що пише. Про видання товариства «Просвіти» я читав дещо. Коли б я знав, що для гал[ицького] народа чи шкіл буде корисна моя праця, то попробував би зложити невеличку книжечку про тутешній край, наприклад,- «Природа та люди в Сибірі».

Не дуже давно одіслав Вам переклад I глави «Євг[енія] Онєгіна»; коли сподобається, перекладатиму й далі. Сим разом хотів був послати переклад «Шильонского узника» Байрона. Я одсилав його в «Зорю»,- відповіді не було. Передивлюсь переклад ще раз, виправлю і невдовзі, може, вишлю. Уклінно прошу відповідати зараз, як одержите оцей мій лист з посилкою, а також і вислати мої вірші, коли видасте окремо. Адрес доданий нижче. Звістіть також, чи одержані попередні 32 вірші, «Онєгін» і прочі твори. Бувайте здорові, вибачайте, що так недбало списав лист. Щиро стискаю Вашу руку.

Панько.

P. S. Початок вірші «До сестри», що одсилав Вам, я переробив так: «Сяли зорі, підбивався Місяць... справді віяв рай... Одиноким серцем рвався Я в далекий інший край...»; далі, як і було.

Адрес: В Иркутск. В Кузнецовскую больницу, Станиславу Осиповичу Хлусевичу. Квартира акушерки.

9. ДО І. ФРАНКА

[Квітень 1892].

Вельмишановний Добродію!

Посилаю на суд Ваш свій переклад Байронового «В’язня», видрукуйте, коли добрий та дотепний, в «Народі» або - краще - особим виданням, щоб і деякі українці прочитали. Посилав давно колись до редакції «Зорі», а не одержавши ніякої відповіді, передивився та виправив знову і от зважився прохати Вас об цім перекладі. Коли забракуєте,- шкода, кину, хай його кат візьме. Після Вашого листу, що Ви відповідали по одержанні перекладів з Рамшева, писав до Вас шість раз, посилавши вірші й прозу, але й досі не чув, чи дійшла до Вас хоть єдина посилка, чи, може, де загинули. То були: перша посилка - 32 власних вірші та оповідання прозою «Цуценя»; друга - 34 вірші (штук 30 власних, останні - переклади); третя - 15 перекладів з Гете, Гейне, Беранже й інших; четверта - переклад I глави Пушкінового «Евгенія Онєгіна» цілком; п’ята й шоста - дещо прозою. Вельми прошу оповідати, чи ви одержали ті посилки, чи ні,- то вірші я б знову переписав та послав; коли одержали, то - друкували чи ні. Мене турбує безвісність, не дам ради, куди повернутись; як то трудно звичайному починальцеві знайти притулок; вибачайте за цю гірку загальну думку,- ні на кого не мав натякати нею. Чи не вийшло, міркую собі, якої плутанини з адресом? Даю новий, уповні певний. («В город Иркутск, Кузнецовская больница, Станиславу Осиповичу Хлусевичу»). Ще раз прошу дати відповідь, яка б вона не була, та коли Ваша ласка і спроможність, негайно. Перегодом трохи пошлю Вам кілька власних нових віршів, а переклади запитаюсь одіслать до редакції «Правди».

Бувайте здорові! Щиро стискаю Вашу руку.

Г. Панько.

Квітень 1892 року

P. S. В декотрих місцях у зносках виписані інші реченьці проти тексту переклада; оставите реченьці, які, на Вашу думку, більш гожі.

10. ДО І. ФРАНКА

[Травень 1892].

Вельмишановний Добродію!

Посилаю Вам ще одинадцять перекладів з Рамшева і дев’ять віршів власних; видрукуйте, коли сподобаються, у Вашій ушанованій часописі. З Рамшева надішлю другим разом ще з десяток перекладів, щоб вистарчило, вкупі з перш посиланими, на окрему книжечку, якщо забажаєте видать. Одержавши Ваш лист, списаний у вересні прошлого року, подав до Вас поштою аж сім (7) посилок (більш шести десятків власних віршів, переклад I глави Пушкінового «Онєгіна», переклад Байронового «Шільйон[ського] в’язня», більш п’ятнадцяти дрібних перекладів; одно оповідання, одна стаття і одна звістка - прозою). Але відповіді на жадну з тих посилок не маю. Що б могло бути тому причиною - не розумію; невже всі захарлано дорогою; так хто занедбає - сором перепиняти такі невинні речі? Але я гадаю, що тут, на превеликий жаль, постало гірке непорозуміння; буду ж казати щиро й просто, наперед прохаючи вибачення. В одному з листів я просив Вас вислати мені деякі галицькі книжки, обіцявши віддячити творами; просив, мавши побільшене виображення о книжній справі галицькій та її матеріальнім стані. Тепер, ближче обізнавшись з тією справою (хоть і порядний час пройшов), мені самому прикро згадати про оту нечемну просьбу, котру Ви хіба б з надсильними стратками могли удовольнити. Така просьба з боку невідомої особи, написавшої який-небудь десяток віршів, могла справити неприємне враження чоловіка-користника,- і от чого мені тяжко згадувати про отой лист. Я не кажу, щоб Ви вчули таке враження, а мені самому так учувається, прочитавши дещо про лихі умови та обставини письменства руського. Не мавши спромоги удовольнити мою просьбу, Ви коли б не здумали ще через те саме залишити друкування моїх віршів,- ото б уже зайва річ була. Я певний, що ніякий щирий русин не одхилить просьби о моральне співчуття чи книжну запомогу русинові ж, але коли остання запомога буває часом неможливою, то се не мусить а ніяким побитом поривать щирих зв’язків; ми даємо один другому, що лиш можемо, і нема в світі кращого, як просто сказати: «оте для мене можлива річ, а се - ні» і т. д. Вибачайте, вельмишановний Добродію, що ніби забалакав в дусі пророка Іллі,- майте також щиро, як я пишу до Вас. Був би вельми радий, коли б Ви ласкаво причинилися до листовних зносин, відповідаючи на мої письма до Вас. Здумав написати Вам повість прозою («Жертва часу»),- треба обробити ще. Потім приймусь за книжечки для дітвори про людей, що вийшли з народу і працювали на користь йому, як-от Кольцов, Нікітін і другі (біографії з перекладом деяких кращих творів),- може б, хто видав ті книжечки в Галичині. Уклінно прошу відповісти мені на цей лист (В гор. Иркутск, Вост[очная] Сиб[ирь], Кузнецовская больница, Станиславу Осиповичу Хлусевичу). Друга глава «Онєгіна» лежить не оброблена ще. Коли Ви не одержали справді нічого з того, що я перелічив у цьому листі, то я вислав би Вам другим заходом. Бувайте здорові! Щиро стискаю Вашу руку. Г. А. Панько.

Май 1892 року

1893

11. ДО РЕДАКЦІЇ ЖУРНАЛУ «НАРОД»

[1 червня 1893].

До Редакції часописі «Народ» (у Коломиї).

Посилаючи чотири (4) карбованці грошей передплати, прошу вельмишановну Редакцію висилати мені виш меновану часопись «Народ» на адрес: «В гор. Вилюйск, Якутской области, Восточной Сибири, государственному ссыльному Павлу Арсеньевичу Грабовскому». Висилати прошу, починаючи з першого числа сього року; останні чотири карбованці передплати річної надішлю згодом, прохаючи уклінно Редакцію не спиняти висилки, коли б передплата не надійшла завчасу, зважаючи на страшну далечину та неминучу затяглість поштових зносин.

1 червня [18]93 року.

З великим поважанням

Павло Грабовський.

Вілюйський округ, Якутської області.

12. ДО ВАСИЛЯ ЛУКИЧА

[10 серпня 1893].

(2-й арк.)

...харківських приятелів, а вони відхилили мене від тії думки, тим дуж що стрік моєї висилки був короткий... Зараз по приїзді в Харків я здибав декого зі старих знакомців, а через них зійшовся з кружком украйнолюбців (декотрих знав і перше); вони показали мені поклик до громади і брошуру на тему питань українських; мене дуже вразило - тямлю, що обидві оті речі були написані московською мовою, а поклик починався словами: «Во имя отца, и сына, и святаго духа», і ті слова були випечатані великим церковними буквами (різано на дереві),- як хочте, а я не міг зрозуміти отії дивовижної мішанини. То все були опроче щирі українці, проміж себе вони балакали не інак, як по-українськи, мали прості національні костюми (я також добув собі під той час), а що головніш - склали добру укр[аїнську] бібліотеку, котрою я й користувався; малися тут і галицькі часописи, але я не звернув тоді на них гідної уваги, як і на укр[аїнські] книжки взагалі. Перше те, що я був наскрізь перейнятий іншими думками, гаряче відданий іншому рухові; друге - що українолюбці оті вражали мене консервативністю, вузькістю та нетерпимістю; багато балакання та мало праці. Не сподобалось мені і дещо з книжок укра[їнських], що я тут прочитав; оте безупинне цькування жидів, оте глузування над нещасною темнотою людською, отой безглуздий регіт, позичений з давніх часів, оті теми, що вже давно всім набридли і оджили свій вік, брак жизненності та серйозного змісту,- все оте мало якось знажало до себе. Одного часу я навіть ворожо дививсь на украйнолюбців, натхнений ідеєю спільного працювання на лану знаного руху, але то тривало не довго: чим би я не був, як би на що не споглядав, а в мені завжди жив перш над усе українець; прихильність до рідного слова та люду перевершала все інше,- то звичайно вплив українського села,- наслідки, яких не збути повік. Мене часто докоряли знакомі, буцім українолюбство - одна панська примха, а що простий нарід і не чув про неї... Що наш простий нарід, як і всякий другий, побивається лихою годиною заради черствого шматка хліба, не думаючи ні про які «матерії важні»,- про це нема чого й говорити; але щоб наш нарід не відчував своєї національної окремості,- про це, добродії, вибачте... Серед простих письменних селян мені доводилось трапляти таких свідомих украйнолюбців, що дай боже кожному з нас; і, навпаки, ніде я не стрічав таких заклятих ворогів українства, як межи інтелігентними українцями; та то вже наша історична болячка: на весь світ ми вславили себе своїми козацькими виблисками, а в ролі підніжків-запроданців ми (треба сказати правду) виблискували ще кращ, виблискуєм і донині... Але буду довжити. В бібліотеці згаданого украйнолюбського кружка я вперше одшукав твори Федьковича, котрі тута ж почав перекладувати мовою московською і дещо з тих перекладів було надруковано. Трохи пізніш я познакомився з другим гуртом украйнолюбським, бував на зборах,- і той гурт мені дужче сподобався; то переважно були студенти та люди з вищою освітою, що зразу намагалися стати на грунт вислідів наукових та підстави історичної; на жаль, мені недовго довелось знатись з отим гуртом (один з гуртовиків добув потім поважне місце межи істориками українськими). 1885 року познакомився я в Харкові і з українським писателем Володим[иром] Александровим, що саме тоді збирав матеріали для «Складки» і читав мені дещо в рукописах. Д. Александрів радив мені скласти популярні життєписи видатніших гетьманів українських рідною мовою, і та думка мені припала до серця; але я нічогісінько не міг зробити, бо в падолисті того року був узятий у солдати і мусив виїхати з Харкова до повітового містечка Хар[ківської] губ[ернії] Валок, де мав служити півтора роки. Через три місяці против мене було визначено судове слідство за образу офіцера та ремство на порядки службові; мені грозив дисциплінарний батальйон (воєнні арештантські роти), але мене визволив несподіваний випадок: від головного штабу надійшла бумага, щоб мене, яко чоловіка політично непевного, випровадить на службу до Ташкенту,- мене послали в дорогу, і про кінець слідства я більш не чував. Таким робом я побував у Криму, на Кавказі, за Каспієм аж до Ашхабада (тут мені розказали про пригоду, описану в «Текінці»), відки мусив звернутись до Оренбургу (бо перший шлях був канцелярською помилкою); в Оренбурзі я мав ждати, доки складеться партія, і прожив з місяць, несучи службу. 29-го червня 1886 року мене несподівано зняли з варти, обшукали, посадили на обахту, а через три-чотири дні виправили з жандармами до Харкова і просто - в тюрму; там уже сиділо чимало моїх знакомців, котрих я кидав цілими і «благополушними». 15 лютим 1886 року по Росії були розпросторені поклики та брошури, за підписом «Товариства народного», присвячені 25-літньому ювілеєві реформи кріпацької, почалися арешти; було вистежено, що я мав зв’язки з тим товариством, і таким робом опинився в тюрмі докупи з іншими. Тут я зложив поему «Текінка» і низку віршів московських з передмовою українською. «Між москалями живучи, // Балакать став я по-московськи, // То й вірші гну вже по-таковськи, // Мов п’яний плутає вночі...» - казав я у тій передмові; писав опроче і дрібні вірші українські. Все оте загубилося (звичайно, то все були спробунки, не варті уваги); «Текінку» я опісля списав знов по пам’яті, в якому виді вона і надрукована в «Зорі»; то річ, по моїй теперішній думці, дуже слаба, і коли б довелось видавати збірничок своїх творів, я б одкинув її, яко твір недотепний. Часом доводилось писати на шматках бібули, бо не завжди пропускали папір, а коли й пропускали, так зашнуровували, одбирали на ніч і не давали на руки при виході з тюрми; треба було домагатись усього «голодними бунтами», єдино для нас можливими, і бували випадки, що голодовки кінчались смертю. Зимою 1887-8 року я був перевезений до Московської центральної тюрми, а 7 мая посланий на Сибір, строком на 5 літ, адміністративним порядком, містом заслання мені був визначений Балаганський округ, Іркутської губернії, де я й опинився в останніх числах вересня... Тут встає світлий, чаруючий образ моєї сестри-побратими тепер покійниці, з к[от]рою разом довелось міряти Сибір, котру я любив, як нікого в світі вже не любитиму; вона йшла в каторгу за працювання в тайній друкарні і сконала від катових рук, полягла під ударами дубців... здавалось, ніби ангел зійшов між люди,- таку думку завжди прокидала ота рідна, прекрасна істота... Ми помінялись хрестами на вічне братерство... плаче моє серце нерозважне по ній з того часу, як зачув про її долю,- і не знайти йому вже відради... їй присвячено чимало з моїх віршів, яко нікчемна данина побожної пам’яті... В Балаганському окрузі я знову взявся за перо українське і зіклав збірничок - віршів десятків до семи (тут було багацько перекладів з Шіллера, Гете, Гейне); той збірничок я сам порвав потім, зберігши з його не більш 3-4 власних віршів; мої українські почуття на чужині прокидались з новою силою,- душею я линув до України, котру надовго втратив... Але мої митарства не скінчились... 22-го марта 1889-го року відбулася якутська різанина над товаришами. ...Ми, балаганці, одгектографували протест против тії різанини і розпросторили по Росії. 7-го серпня 1889 року мене арештовано докупи з іншими і посаджено в іркутську тюрму, де я вибув до порішення справи три з половиною роки. Іркутський суд вирік усім нам по 4 роки каторжних робіт, але Сенат, що мусив переглядати справу, відкинув³ той засуд, вирікши: рішення всіх прав стану з поселенням в найдальші країни Всхідного Сибіру,- і таким робом я опинився оце в Вілюйському окрузі, у страшній глушині, серед якутів, не тямлячи ні словечка по-їхньому; через десять років можна буде тільки сподіватись на вороття прав та беззапинне життя по всьому Сибіру, а що тичеться до рідного краю, то я вже не маю надії його побачити... Нас судили за обурювання громади проти уряду державного... Коли я опинився в іркутській тюрмі, з перспективою каторги або вічного поселення в Сибіру, тяжкий сум за Україною стис моє серце; вона являлась перед мене в якомусь надзвичайно принадному світлі, панувала моїми думками. З собою я привіз до десятка книжок українських, але мені не видавали їх до читання (видаються тільки книжки релігійного змісту); я був приневолений викрадати їх зі своєї власної скрині, бравши сорочки тощо, поки не викрав усіх. Тут мені прийшла думка скласти укр[аїнський] словарик - принаймні для себе. Я почав вибирати слова з книжок, заводив через вікно знакомства з арештантами-українцями і списував з їх уст, замовив усі укр[аїнські] словарі, про котрі знайшов звістку в «Покажчику» д. Комара, і кілька нових книжок; але з словарів мені вислано тільки Піскунова, а з книжок не відібрав і третьої часті. Тут тільки я відчув правдиве значення знаних слів славного Міцкевича, що не любив як слід свого краю той, хто його ніколи не втрачував. З надзвичайною жагою накидувався я на всяку книжку, в котрій міг відшукать що-небудь про Україну, її історію, письменство; я перечитав у тому напрямі все, що тільки можна було дістати з волі і що проносилося з необхідності крадькома... Про себе, власне, я перестав з того часу овсі вживати московської мови, а всякі виписки, замітки тощо роблю не інак, як по-українськи... Я почав писати до вільних товаришів, щоб вони сповіщали мене про всяку річ дотично письменства українського, яку начитають чи вчують. А тим часом зложив поему «Бурятка» і кілька дрібних віршів; почав перекладати «Шільйонського в’язня» за підмогою товаришів, що добре знали британську мову. 1890 року один приятель прислав мені кілька вирізок про галицько-руське письменство, що друкувалися в «Елизаветгр[адском] вестнике»; і не сказати, як мене тоді обрадували оті вирізки! З них я вперше узнав, які українські часописі видаються в Галичині, і почав надсилати до «Зорі» свої вірші. Трохи пізніш я відібрав збірник д. Франка «В поті чола» і, найшовши на окладці адрес автора, почав і до нього посилати свої твори, яко редактора часописі «Народ». Посилав я також дещо й до редакції «Правди». Всього по 1893 рік я одіслав до Галичини: 1) більш 150 дрібних віршів - власних і перекладаних; 2) дві поеми - «Текінка» і «Бурятка»; 3) переклади - 1-ї глави «Євгенія Онєгіна», «Шільйонського в’язня» і казку - «Шем’яка»; 4) прозою - статті: «Невідомі творці», «Українці-сектанти в Сибірі», оповідання - «На великдень» і «Цуценя»; підписувався цими іменами - Панько, Павло Граб, Павло Журба і Харко Воля. Все оте було написано мною в іркутській тюрмі, крім «Текінки» та 2-3 перероблених віршів із балаганського збірника. Чи все те дійшло, що з того іменно надруковано, а що ні,- я й досі не знаю добре. Першим відповів мені з галичан д. Франко, котрому за те складаю мою щиру подяку. В сьому році одіслав 50 віршів до «Зорі» (більша частина уже тутешніх); посилаю до «Правди» початок перекладу Байронового «Чайльд-Гарольда», зладив дещо для часописі «Народ». Замовив кращих поетів слов’янських, щоб перекласти, бо вони, здається, у нас найменше перекладались. Оце Вам дещо з моєї життєписі. Чому не пишу прозою? З охотою взявся б за оповідання історичні та книжечки для освіти народної, за висліди в області письменства українського, але не маю для отії праці ніякісіньких підручників. Оповідання з побуту рідного люду... так треба бути в постійнім безпосереднім дотику з отим людом... Трудно писати, не чуючи рідного слова навкруги, не маючи навіть книжок потрібних, не маючи настільки, щоб хоч з рідним письменством познакомитись добре. В сих днях одержав з книгарні I том Галицько-руської бібліографії Левицького, а про «Історію літератури руської» д. Огоновського й не знаю, чи одержу коли. Тепер кілька слів щодо моїх перекладів... Марно б читач став судити про мій літературний смак на підставі отих перекладів,- перекладав-бо не те, що завважав найкращим, а що підверталось під руки, що мав спромогу перекладати,- звичайно ці слова тичуться не до всіх перекладів, а тільки до значної частини. Щодо мови, то я не вживаю повних скінчень у приложниках, бо вважаю їх невластивими нашій мові («милая» тощо),- ніяк до них не навикне моє вухо. Щодо моїх думок, то я дивлюсь так. Інтелігенція кождого народу повинна працювати коло свого народу, надіючись тільки на себе,- і снага, і слабота в нас самих; вона (інтел[ігенція]) не тільки сама повинна стояти врівень з найвищими думками віку, але і зробити ті думки по спромозі власністю народу, розвиваючи тим часом і його національне самопізнання; освіта народу на його рідній мові - то головна засада; інтел[ігенція] повинна стояти на сторожі тії освіти, як і дбати за економічну забезпеку народну; нарід, не піднятий до загальнолюдської культури, не забезпечений економічно,- мусить врешті загинути, яко нація,- йому не буде місця в ряду інших народів; такий невеличкий нарід, як галицькі русини, можуть знесилити самі еміграції, а такий, як російські українці,- брак націон[ального] самопізнання; а те самопізнання у нас дуже мале, як і завжди в нашій історії, його було небагацько; таким робом наша ціль - рятування власної народності через ужиття здобутків загальнолюдського поступу; нарід наш мусить піднятись у розвитку до інших освічених народів, остаючись тим часом народом українським. Націоналізм - конечна умова поступу вселюдського; від загибелі нації терпить не тільки вона сама, а і вселюдськість взагалі, бо кожна освітна народність вносить і дещо свого в скарбницю всесвітню... Лаять жидів та поляків, вихваляти Запорожжя та козаччину, писати «стихи во честь...» - то стара річ, котру пора кинути; література повинна бути жизненною; пора б також зникнути зі сцени отим «співам та танцям», що прикривали собою страшенне убожество наших творів драматичних... Пора б нам надобути хоч трохи такту політичного, бо в нас його нема й не було,- заходи твердих тому доказом... Наша сила в народі, бо в нас, властиво, і нема нічого, крім народу... Яко вивід, додам: мусимо бути європейцями на грунті українському! На цім я і скінчу.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Вп. Василю Лукичу! Одіслав Вам недавно 50 своїх віршів (переважно переклади), не знавши, що «Зоря» перекладів не містить. Вдійте ласку - передайте їх до «Правди», «Діла» або якої іншої часописі руської чи збірничка якого. Перегодом пошлю Вам кілька карбованців грошей, просючи роздобути мені та вислати повну (усі томи) «Історію літератури руської» д. Огоновського (не заспокоюсь серцем, доки не відберу отого твору). Коли б (мимо всяких надій) тії книжки не можна було прислать, то я попрошу Вас за ті гроші вислати мені «Зорю», починаючи з [18]86 року, коли став друкувати свою працю д. Огоновський. Але мені здається, що до Росії ота книжка доходе (бо як би могли явитися критичні оцінки в різних виданнях російських?). «Зорю» замовлятиму й надальш. Бувайте здорові! Попробую зладить що-небудь прозою. Ваш щирий

П. Граб.

Вілюйський округ,

10-го серпня 1893 року

13. ДО РЕДАКЦІЇ Ж. «ПРАВДА»

[10 серпня 1893].

До Вп. Редакції часописі «Правда».

Вельмишановний Добродію, Пане Редакторе!

Посилаю до Вас оці річі: 1. Перекладений початок Байронового «Чайльда-Гарольда»; 2. Повний переклад Байронового ж «Шільйонського в’язня»; 3. Переклад Гребінчиного твору «Гетьман Свирговський»; 4. П’ять віршів власних (з поезій Павла Граба), а то: 1. «На вінчанні», 2. «Панським діткам», 3. «На братній могилі», 4. «До вкраїнців» (I-II). Прошу все оте видрукувати в «Правді», коли здатне. Дальший переклад «Чайльда-Гарольда» постараюсь вислати невдовзі, так щоб можна було видрукувати усю першу пісню в 1893 році. «Свирговського» я уже посилав до Вас, в числі інших віршів (під псевдонімом Панька або Павла Журби - не тямлю добре), та не знаю, чи Ви одержали; тута - перероблений, як само перероблений і «Шільйонський в’язень», котрого я посилав до «Зорі», але вона не друкує перекладів. Цей переклад «Шільйон[ського] в’яз[ня]» я прохав би Вп. Редакцію видати, коли мога, і окремою книжечкою. Прошу також уклінно відповісти мені на цей лист (Адреса: «Гор. Вилюйск, Якутской области, Павлу Арсеньевичу Грабовскому), чи будуть надруковані згадані твори. «Чайльда-Гарольда» перекладую мірою первотвору. Бувайте здорові!

Щиро поважаючий Вас Павло Граб.

10 серпня 1893 року.

Вілюйський округ,

Якутської області

P. S. Всього посилаю - чотири поштових аркуші.

14. ДО М. ПАВЛИКА

Падолист [18]93 року.

Всп. Редакторові часописі «Народ» Пану Павликові!

Надісланий переклад прошу видрукувати в «Народі», або «Хліборобі», чи в часописі для робітників, котра має виходити в Галичині... склад виправте, коли завважите потрібним (перекладав без чернетки). Додаю тута же 5 карбованців грошей: 1) прошу вислати мені твори А. Кримського («Батьківське право» тощо); 2) скільки лишиться по уплаті за згадані твори, те зачислити до передплати на «Народ» [18]94 року (останнє, що слідує, надішлю згодом). І твори Кримського, і «Народ» прошу висилати на такий адрес: В гор. Вилюйск, Якутской области (Восточная Сибирь). Павлу Арсеньевичу Грабовскому. «Народ» прошу висилати з усіма додатками, які будуть,- коли будуть. От замовив я «Народ» на [18]94 рік, а ще не відібрав з пошти ні одного числа ції часописі за сей [18]93 рік...

Звертаюсь до Вас, Всп. Пане Павлику, ще з окремою, особистою просьбою (вибачайте за незвичайність!): зладнав я збірничок своїх оригінальних віршів (числом 116 - частина з написаного), котрі одсилаю до Василя Лукича, прошучи його взятись за видавництво того збірника: 50 карбованців на ту ціль я вишлю невдовзі власного кошту,- останнього (скільки треба) прошу «Товариства ім. Шевченка» (котре має друкувати) підождати до виручки, а також, поки я ще складусь на якусь суму. Коли б Василь Лукич з яких уваг не взявся за видавництво, я прохав його передати мій збірничок п. Іванові Франкові доразу з моєю просьбою (просторо в листі до Вас. Лукича), як також і грішми, чи не взявся б за ту справу він. То оце прошу Вас передати при нагоді ту мою просьбу п. Франкові: коли б Вас[иль] Л[укич] доручив йому мою рукопись,- видати її окремою книжечкою. Маю надію, що збірничок розійшовся б потроху і що таким робом кошти не були б змарновані,- принаймні б звернулись позичені (Товариством ім. Шевченка чи п. Франком власно), а щодо моїх власних, то я не гадаю їх вертати. Адреса п. Франка я не знаю,- тим і звертаюсь до Вас, прошучи великого вибачення.

Г. Панько.

15. ДО М. ПАВЛИКА

[Грудень 1893-січень 1894].

До Всп. Михайла Павлика!

Щиро дякую за лист Ваш, Високоповажаний Добродію! Обидві часописі «Народ» і «Хлібороб» відібрав - ще раз дякую. Пошта зараз іде, не встиг ще нічого перечитати, тільки переглянув - чимало дечого треба було б сказати, та хай іншим разом. Посилану статтю «Дещо в справі жіночих типів» прошу помістити в «Народі» чи «Хліборобові», а також і вірші, коли варті (тільки Ви, здається, віршованого не поважаєте, принаймні в часописях немає нічого). Посилці Вашій дуже радий, майте мене на увазі яко постійного передплатника і на будучину. Бувайте здорові, спасибі за побажання! Прихильний до Вас щиро.

Павло Граб.

1894

16. ДО М. ПАВЛИКА

[9 лютого 1894].

(п. М. Павликові)

Високоповажаний Добродію! Посилаю Вам «Лист до молоді української»,- дайте місце, коли ласка та коли він має яку цікавість, по Вашій думці. Прочитавши дещо з писань українських на зачеплену тему, і мені забажалось, бач, висловитись, між іншим, з поводу дописі п. Ол. Андр[овича]. На разі, коли б трапились які суперечки чи непорозуміння, я готовий відповідати та застоюватись докладніше; не знаю, чи вдалось мені висловитись ясно, чи не зрозуміють читачі в смислі сидіння межи двох стільців,- то була б найгірша річ. Одно турбує мене: кличучи до праці, треба й самому працювати; але який діяч з мене для України? Я мрець, моя пісня одспівана, надій на краще немає... Та й що можна зробити тута? І що знав, забудеш... Трудно писати при таких обставинах... Ось недавно тільки я зрозумів певно, що то за «нова ера», та ознакомився з правдивим станом галицько-руських взаємин партійних - ця річ для мене досі була «покрыта мраком неизвестности». Щире спасибі Вам, хоть і болить моє серце читаючи, але не будемо ховатись «тьмы низких истин» в затишку «нас возвышающего обмана». Здається мені, що часом Ви забалакуєте голосом партійної пристрасті і не караєте досить москвофілів... А втім - Вам видніше. Послав Вам передше статтю «В справі жіночих типів»,- получили чи ні? - а також 5 р. грошей, між іншим, і на збірник творів д. Кримського. Поки що бувайте здорові! З щирим поважанням.

Павло Граб.

Вілюйськ, Як[утської] об[ласті],

Лютий, 9-е

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

P. S. Прошу вибачити, що не переписую чисто,- писання ще чимало, пошта не жде, а одкладати - далеко, бо ходе тільки один раз на місяць. Тож - вибачайте.

P. S. Впв. Павлику! Посилав я Вам якось переклад оповідання д. Златовратського «Марівники»; коли Вам непридатне, передайте до вісника «Житє і слово».

П. Граб.

17. ДО І. ФРАНКА

[Лютий 1894].

П. Франкові!

Високоповажаний Добродію! Посилаю Вам 10 карбованців, щоб діставати «Житє і слово»,- адже можна буде? Вельми порадувала мене чутка про Ваше видання, бо «Зоря», кажучи нишком, вже дуже якась безкритична та вбога. Одіслав я якось д. Павликові переклад повісті Златовратського - «Марівники»,- коли не придасться йому, то чи не знайшла б вона притулку у Вас? Просив я також передати Вам свій коротенький розповідок «Христос воскрес», посланий до «Зорі» та не друкований з огляду на побічні обставини. Цим разом даю два переклади - з Кардуччі та М. Михайлова,- може, Вам придадуться. Але коли б Ви згадали містити дещо з моїх речей, посиланих до Вас передше, то краще підождіть: трохи не всі старі вірші я поперероблював, написав чимало нових і зіклав таким робом збірничок, котрий назвав «Проліском». Той збірничок я одіслав Василю Лукичеві, просячи видати його на світ божий; відповіді ще не мав, але, незалежно від тії посилки, дістав лист від д. Костя Паньківського, котрий просить зладити дещо з своїх творів, обіцяючи видати їх власним накладом чи вистаратись про наклад. Та ласка порадувала мене невимовно. Я одписав д. П[аньківсько]му, щоб порозумівся в тій справі з д. Василем Лукичем, але коли б вони не згодилися видати мого збірника з якої там ради, на зразок побічних обставин, то я прохав передати його Вам, а Вас в листі до Павлика прохав, коли спромога, видати. Опроче я певний у тому, що д. П[аньківсь]кий видасть мій збірник; а коли так, то містити зайвий раз та ще в необробленому виді, на мою думку,- шкода; а втім - як знаєте. В «Проліску» я зібрав тільки оригінальні вірші, але не містив перекладів, котрими, коли ласка, маєте розпоряджати; опроче і з оригінальних віршів я зібрав не все, а лиш більшу частину (116). Допись «Лист до молоді ук[раїнськ]ої» прошу одіслати п. Павликові,- для Вас певно непридатна. 2 карбованці дішлю згодом. Бувайте здорові! Стискаю Вашу руку,

Павло Граб.

P. S. Адрес для висилки: Г. Вилюйск, Якутской области, государственному ссыльному Павлу Арсеньевичу Грабовскому.

Лютий [18]94 року,

Вілюйськ, Як[утської] обл[асті].

18. ДО ВАСИЛЯ ЛУКИЧА

[5 квітня 1894].

Високоповажний Василю Лукичу!

Посилаю Вам: 1) «Замок Альва» - переклад з Байрона; 2) три переклади з Гейне; 3) лист перекладів з Гейне («Ткачі» і др.), котрий уклінно прошу передати п. Франкові або кому-небудь з редакції «Житя і слова». Вибачайте, що турбую Вас просьбами, бо мені трудно інак. Посилане до Вас прошу видрукувати в «Зорі» або передати до якого іншого видання українського, коли в «Зорі» бракує місця. П’єси з Гейне, що посилаю до Вас, я вибрав саме такі, що найбільш популярні серед громади російської, положені на музику і всюди виспівуються на зборах та вечерницях громадських. Написав невеличке оповідання прозою, та не встиг переписати, бо пошта не жде,- другим разом. Прошу оповісти: 1) Чи одержали послані на ім’я «Зорі» 10 рублів передплати на рік [18]94-й і 23 рублів інших? 2) Чи дістали 2 листи для д. Паньківського, збірник творів «Пролісок» і другі річі? Оповістіть як у «Зорі», так і листом окремо. Адрес на «Зорі» або друкуйте, або пишіть розбірніше, бо пропало кілька чисел, я гадаю, що через неясність адресу: можна читати «Якутськ», а можна й «Иркутск».

Коли можна, пришліть мені ті числа «Зорі», де друкувалися «Невідомі творці» та «Текінка». Чи одержали фотографію з листом? Поздоровляю з наступаючим святом, котре Ви якось бажали мені обходити в ріднім краю, да не доводиться! Бувайте щасливі, усього Вам бажаю доброго! Щиро прихильний до Вас, Павло Граб.

P. S. Чи можна буде вислати «Історію літ[ератури] руської» д. Огоновського? Коли ні, то я попробував би звернутись з просьбою до кого-небудь з киян, котрим, може, легше буде те зробити. Щире вітання д. Костеві Паньківському. До іншого разу! П. Граб.

Адрес мій: Гор. Вилюйск, Якутской области, Павлу Арсеньевичу Грабовскому.

5 цвітня (апреля) [18]94 року

19. ДО К. ПАНЬКІВСЬКОГО

Вілюйськ, 5 мая [18]94 року.

Високоповажному Костеві Паньківському!

В сих днях дістав оце Ваш лист з посилками, велика Вам дяка, Добродію! На превеликий тільки жаль, не все дійшло, може, настигне з другою поштою (сюди й відсіль ходе лишень раз на місяць); не оказалось двох аркушів збірничка, а саме - п’ятого та шостого (65-96 ст.), маю надію, що вони спізнилися де, але надійдуть. От ще горе: не дістав досі ні 24 числа «Зорі» за 93 рік, ні за цей рік нічогісінько,- певно, десь у дорозі залежались; боюсь, щоб не пропали,- можлива річ. За «Пролісок» не знаю як і дякувати. Що тичеться дальших видань моїх творів, то я прохав би зробити так: після «Проліска» видати окремими книжечками - 1) Сурика (30 перекладів з життєписсю та поглядом на літературну діяльність послав Вам), 2) переклад «Шільйонського в’язня», котрий з прошлою поштою також послав Вам на адресу «Зорі»; особливо мені бажалось би, щоб був швидче видрукований «в’язень», котрого, між іншим, я посилав до писателя Короленка, і той назвав його «прекрасним». А тим часом я виготовлю томик своїх перекладів з ріжних поетів іносторонних, бо надія на Київ пропала: відповіли, що цензура нічого перекладаного на нашій мові не пускає. Для окремих книжечок пришлю Вам також - 1) Першу пісню Байронового «Чайльда-Гарольда» і 2) Історію Січі Задунайської - прозою, після книжки д. Кондратовича (друкувалася спочатку в «Киевской старине»); а може, й останні переклади розіб’ю на окремі книжечки (поети слов’янські, вірші для дітвори тощо). Опроче, може б, гуртове видання коштувало менш,- в такім разі краще видати гуртом. Другий томик власних поезій наспіє, мабути, вже в тому році - спочатку, а може, й пізніш.

Посилаю сим разом до «Зорі» - 1) невеличке оповідання «Червоний Жупан» і 2) експромтик - «З далекої півночі» - може, придасться. Просторійші прозові речі пришлю трохи пізніш.

Чи одержали ви уже 23 рублів, що я посилав на адресу «Зорі»?

Спис книжок дістав. Прошу прислати мені, коли спромога та ласка, от сі речі: 1) Пам’яткове число «Зорі» в ювілей Русалки Дністрової, 2) Книжечку ювілейну «Просвіти» - Ів. Белея, 3) Вибір з творів Маркіяна Шашкевича (звістку про дві останні книжечки знайшов у 22 ч. «Зорі» за 93 рік). Що тичеться праці д. Огоновського, то, на мою думку, краще б попитати в Росії: коли немає книжки, то знайдеться «Зоря», що, може б, земляки подарували мені (в таких городах, як Київ, Харків і др., де, напевно, мається по кілька примірників «Зорі», є надія дістати й на мою долю), а за пересилку я б заплатив. До того, у мене маються кілька чисел «Зорі» за 89 рік (земляки прислали в 92 році), а саме: 4, 5, 6-7, 10, 11, 12, 17, 18, 19 і 22 числа). Хотів би я написати декому з письменників українських, та, жаль, не знаю нічиєї адреси, крім дд. Нечуя та Кониського; доведеться написати останнім, хоч мені й ніяковось клопотати тих добродіїв; з більшою охотою написав би Хванькові Кримс[ькому] або Чайченкові.

Чи одержали Ви ті 5 рублів, про котрі я писав Вам давніш? Питаю тим, що «Словаря» за 93 рік не дістав і досі, а маю тільки всього чотири (4) аркуші - 1, 18, 19 і 22-й остатній. «Зорі» не дістав за прошлий 93 рік отсих чисел - 12, 13, 20, 21 і 24-го.

Чи не краще б та певніше було посилати надальш рекомендованою бандеролею? - зайві кошти я б виплатив.

Чи одержали давню замітку про укр[аїнського] писателя Порфира Кореницького, послану на адресу д. Василя Лукича?

Література «Петрова» в мене є, та який з неї вжиток? Крім усього прочого, вона не торкається письменства галицько-українського, а його-то саме я й не знаю й не читав; з письменством російсько-україн[ським] я сяк-так знакомий.

Бувайте здорові, вельмишановний Добродію! «Пролісок» вишліть, як вийде.

Щиро прихильний та вдячний

Ваш Павло Граб.

P. S. Про «Історію літер[атури] руської» д. Огоновського або «Зорю», де вона містилася, написав до д.д. Кониського та Нечуя, чи запомогли б вони мені в надобуттю тиї праці.

Павло Граб.

20. ДО К. ПАНЬКІВСЬКОГО

К. Паньківському.

Вілюйськ, 6-го червня [18]94 року.

Вельмишановний Добродію! Превелика Вам дяка за «Пролісок». Дістав шість примірників цілих та чотири не вповні,- надійдуть, мабути, з другою поштою. Передше вислані Вами поезії також дістав цілком - спасибі. Та от - лиха година: «Зорі» не дістав і досі ні однісінького числа за сей рік, як і кількох чисел торішніх (12, 13, 20, 21, 24); «Словаря» дістав досі тілько - 4, а то - 1, 18, 19, 22 - аркушів. Опроче не трачу надії дістати «Зорю» за сей рік: або десь на кордоні, в цензурі, перележує, або сибірська весняна повідь та бездоріжжя забарили,- річ у нас звичайна. На всякий раз прошу виразніше писати адресу або навіть друкувати, як ведеться в Росії, бо моя торішня «Зоря» могла загинути й через невправно виписану адресу. Коли б я знав, що не буде забарніш, я просив би посилати мені «Зорю» рекомендованою бандеролею, стративши побільшані кошти, але, мабути, буде йти ще довше. Побачу, що скаже дальша пошта.

Для Вашої «Дрібної бібліотеки» зладжу ще дві книжечки - а) дещо з перекладів, б) Історію Січі Задунайської. Послана до Вас книжечка перекладів Сурика з життєписсю та поглядом на його поезію могла б, по моїй думці, також увійти у склад тії бібліотеки, як один з причинків до оцінення впливу творів Шевченкових, не кажучи вже про те, що поезії Сурика варті друку.

Торік ще посилав я на адресу «Зорі» 5 рублів грошей, просючи, між іншим, вислати мені «На крилах пісень» та «Леваду», та й досі не знаю, чи одержали Ви ті гроші, чи вони десь загинули. «Левади», я нині бачу, мабути, не можна дістати, та не краща річ і на кошт «На крилах пісень». То «Левади» можна не висилати мені овсі, мене там цікавив головно поділ: «Замітні Русини», а не сама збірка. От «На крилах пісень» радий би був дістати, але те зробити краще з Росії, мабути.

Сього року послав на адресу «Зорі»: 1) «Замок Альва» - з Байрона і переклади з Гейне. 2) «Іван Сурик» з життєписсю (згадував вище). 3) 23 рублів грошей; збірку слів для Уманця та Спілки; «Шільйонського в’язня»; «Сповідь Наливайка».

Дві статті прозою (оповіданнячко з якутського життя та дещо про пісню українську).

Чи одержали Ви все те, чи ні? Чи дістав також Василь Лукич мій лист до нього з фотографією?

Цим разом посилаю перекладене оповідання «Вороги»; передайте, будьте ласкаві, при нагоді до редакції «Дзвінка», а коли туди не підхоже, так куди знаєте.

Бувайте здорові! Щиро прихильний до Вас,

Павло Граб.

21. ДО М. ПАВЛИКА

Вілюйськ, 7 червня [18]94 року.

Дорогий брате, Павлику! Листи Ваші дістаю досі правильно - чимале Вам спасибі! Ви розчинили трохи мої очі на справи галицько-руського життя, бо доти я блукав у темряві. Та й як було не блукати: одно - через лихі обставини, в яких перебуваю; друге - через свою українську байдужість; третє - ...Староруським брехням, що часом появляються на сторонах російс[ьких] реакційних видавництв, я не вірив і не віритиму навіть тоді, коли що-небудь походитиме на правду; взагалі я зважаю «твердих» за ворогів; мені чудно читати звістку про якусь «радикальну молодіж москальофільську»; «радикалів», що зрікаються насамперед «народної» мови, я не здужаю собі ніяк уявити; нехай їх лиха година бере отих радикалів!

Що тичеться народовців, то я виображав їх «свічадом доброчинності», високо ставив у своїй уяві, з великим болем перечитував про «нову еру» і другі події... Мені здавалося, що в запалу бійки Ви, може, й побільшували вини табору народовського, бо ж самі кажете, що тій «ері», як і іншим подіям, причасна гірстка народовців, а далеко не всі вони. Як би там не було, по моїй думці, у радикалів може бути згода де в чому тільки з народовцями, а ніяк не з «москальофілами», отим натовпом зрадників або ретроградів. Найбільш боліло моє серце за «Правду»: я знав, що то - орган крайнє украйнолюбський, і та річ тільки радувала мене; з «Бібліографії» Левицького я знав, що в ній працював (і не дуже давно) д. Франко, а то було для мене патентом на все, гідне пошани та бездоганності. Здається мені, що й д. Ом. Огоновського осуджено занадто; все ж його праця - річ вельми коштовна помимо усяких хиб; д. Франко в «Зорі» видав сприяючий суд,- тим дуж сумно було читати про «шарлатанство» потім. Щодо Ваших власних писань, то мушу нашвидкуруч запримітити ось що: «Спомини» д. Невест[юка] - річ дуже неприємна для чоловіка, добре обзнакомленого з дійсним станом зачеплених річей; зразу видно, що той добродій тільки черкнувся об ті речі, не викоштувавши їх добре на своїх боках. Розправа д. Гр. Римаря з «Хліб[ороба]» про законність існуючого ладу якось не годиться з радикалізмом часописі (стор. 141).

Вибачайте, що так прямо висловився, вибачайте також, що посилаю цей лист «холостим», без ніякої дописі,- згодом вистачу (чи надруковані попередні: «В справі жіночих типів» та «Лист до мол[оді] укр[аїнської]»?).

Вишліть мені, коли ласка та мога, свою фотографію,- мені бажалося б мати хоть її, коли вже не доведеться, може, познакомитись особисто. Чи не могли б Ви також написати до кого-небудь у Росії з письменників укр[аїнських] про мою просьбу - висилати мені по спромозі путячі книжки укр[аїнські], бо діставати з-за кордону трудно, а часто просто неможливо. Можна б висилати «с наложенным платежом», я б сплачував на пошті: а дещо, може б, земляки могли подарувати, бо на все потрібне не маю коштів. Вибачайте, що турбую Вас тією просьбою. Про книжки написав декому з киян, та не знаю, чи вийде з того яка користь, чи ні. А без книжки укр[аїнської] для мене - нудьга страшенна. Чи не могли б з Росії вислати мені Вашу працю про читальні та «Австро-руські спомини», а також і дещо іншого путячого. На конверті до мене можете більш не писати «госуд[арственному] сс[ыльному]», а просто ймення та прізвище. Довго вагався, чи посилати до Вас цей лист, чи ні, та нехай іде: Ви зрозумієте мою нужду, тож оправдаєте влізливість. Поки що бувайте здорові! Щиро прихильний до Вас,

Павло Граб.

22. ДО К. ПАНЬКІВСЬКОГО

[Липень 1894 р.].

Впв. Костеві Паньківському!

Щирий Добродію! Оце Вам друга книжечка моїх писань, т. з.,- «З чужого поля. Переклади Павла Граба».- Видайте, коли ласка та спромога, і її на світ божий - тим самим робом, як і «Пролісок»: як один з томиків Вашої «бібліотеки дрібної». Хоч, як запримітив я у передмові, добір п’єс випадковий, проте читачі надибають, сподіваюсь, і дещо цікавого (Леопарді, Мур, Гейне, Гребінка, Гаршин, Полежаєв, Плещеєв і др.). Викинув, між іншим, «Шільйонського в’язня» та «Замок Альва» - речі Байронові, як багацько займаючі місця,- може, згодом коли-небудь ті обидві п’єски доведеться видати окремою книжечкою. Василь Лукич сповістив, що «в’язня» надрукує в «Зорі»; коли б був надрукований і «замок», то вже, на мою думку, легко б було перебити їх окремим витиском,- довелося б тільки трохи зкоштитись на папір (а це значно дешевше, як друкувати вдруге). Чи одержали Ви «Івана Сурика»? В передмові до збірки «З чужого поля» я умисне перелічую поетів, з яких переклади подаю, щоб не писати в тексті проти кожного, до якої народності належить, а визначити конечне треба, бо чи багацько з нашої громади знають про Вазова, Ботева, Гарамбашича, Томашика тощо - це раз; вдруге - те, що звісно громаді галицькій про західних та слов’янських поетів, може бути не звісним громаді українській, як уп’ять - остання буде знати про російську літературу те, що буде невідомим для галичан і т. д. Так от, щоб не пістрити тексту, а також не подавати в кінці оглаву (змісту), я зважив більш придатним зазначити національність авторів спочатку, щоб читач наперед знав, кого читає і пр.

Розпологу зробіть таку: «З Байрона»... далі як у мене, кінчаючи Ботевим; після Ботева - «З Москова, Гарамбашича, Прерадовича, Змай-Іовановича, Томашика, Ганки»; після Ганки - «З Пушкіна, Державіна, Жуковського» і т. д. (можете з Державіна, Жуковського, Пушкіна і пр.- річ не важна), кінчаючи «З Ольхіна». Після Ольхіна - «З мови болгарської», «З мови чеської» (Заклята дочка) і, нарешті,- «З мови московської» (8 перекладів). Коли відомі автори болгарських творів - «Удова» (Нощь е ужасна, зима студена; // По полѣ вѣтр, бура голѣма; // Всѣкой се крие в подслон да иди, // Домашни свои мили да види) та «Батьківщина» (Оний който не обича // Свойта татковина драга...), так визначте, після Москова (обидві п’єси я одшукав у читанці болгарській Стателова). Вишліть мені кілька примірників (5-6) збірничка, як вийде, та тільки щоб кожна посилка становила цілий примірник, а не різнила. Дякуючи за попередні Ваші послуги, пишусь глибоко шануючим Вам, Павло Граб.

Липень 94 року

Вілюйський округ, Якутської губерні

P. S. Споминки про Шевченка та Александрова прошу передати В. Лукичеві (3 листики).

23. ДО М. ПАВЛИКА

Вілюйськ, 3-го жовтня [18]94 року.

Дорогий брате Павлику!

Оце Вам дописочка, друкуйте, коли придасться, та вибачайте за ляпанину - трудно перебіляти. Не зважайте, що почав з Яреми, а скінчив Хомою, бо просто бажав сказати дещо про справи біжучі - байдуже до формальних вимогів «літературності». Тільки от що: прошу 1) друкувати незабаром після одержання, бо в противнім разі тратиться інтерес свіжості, а 2) не розрізнять, а видрукувати в одному №-рі,- дуже неприємно читати, коли подібні річі розрізняються. Хотів був прикинути Вам ще дещо про сектярів, та хай, може, іншим разом. Наприкінці вибачайте за раду: напишіть кому-небудь з українців, щоб постачав Вам хоч стислу, та повну хроніку життя укр[аїнсько]го, коли не від себе (річ навдаку можлива), так хоч після звісток у часописях російських (коротенько згромаджуючи). Поки що прощайте. Щиро прихильний та шануючий Вас.

Павло Граб.

24. ДО І. ФРАНКА

Вілюйськ,

1-го падолисту [18]94 року.

Вельмишановний Добродію!

Спасибі за лист. Переклад билин вистачу. Я сам хотів звернутись до Вас з думкою - видати гуртовим заходом взірці поезії слов’янської і почасти висловив ту думку у замітці про «Слов’янолюбство м[осковсь]ке» (в «Правді»). Гейне залишу - бог з ним. Що в нас перекладувалось, що - ні, того, на превеликий жаль, я й досі докладно не знаю; не диво, що можу повторятися. Недавно одіслав до друку книжечку своїх перекладів під заголовком «З чужого поля» (90 дрібних віршиків),- там Гейне трохи виправлений, як і Рилєєв. Склалось якось так, що до Вас я посилав менш оброблене, як до інших часописів,- річ цілком випадкова... На Ваше питання про мою долю й сестрину посилаю Вам оце сумну заміточку,- видрукуйте її, якщо мога, окремою книжечкою де-небудь або перешліть Павликові - може, йому здасться. Зладжу для Вас також книжечку про Чернишевського,- видрукуєте або в поділі діячів слов’янських, або окремо. Тепер про себе власно. Буду казати коротко. 82 року, 18-літнім хлопцем, вихованцем Харківсь[кої] дух[овної] семінарії, я був арештований з забороненими книжками тощо і ні на кого не вказав на допиті, за це мене вигнали з семінарії та після царського припису оддали на 2 роки під голосний догляд уряду в рідному селі; бідував; мати плакала (була певна, що з мене вийде архирей); поліційні труси не давали покою; сидів без книжок, марнував час; нікуди не мав права їздити; їздив власним требом, а за те пересиджував двічі у тюрмі. Скінчивши засуд, 85 р. опинився в Харкові знову, жив газетярством; був узятий до солдат і висланий в Ташкент; в Оренбурзі, однак, дорогою арештований і вернутий до Харкова, в тюрму. Обвинувачували за належність до «партії народної», що в лютому 86 р. видала з приводу 25-л. ювілею реформи кріпацької поклики та брошури до громади. Пішов на Сибір адміністративно - на 5 років, в Іркутську губернію; прожив рік. 22 марта 89 р. в гор. Якутську постреляли та покололи моїх товаришів (6 убили, багацько поранили, 3 повісили після суду, 20 заслали в каторжні роботи в Вілюйськ і пр.). Я тоді був у гор. Балаганському і з кількома товаришами написав протестуючий поклик до уряду; він був покритий нашими повними підписами, одгектографований і розпросторений серед громади (був передрукований почасти в англійському перекладі в часописі «Free Russia»). За це нас присудив іркутський суд в каторжні роботи на чотири роки; але сенат, куди по закону перейшла справа, зважив на наше довге (3 ½ роки) пересиджування в тюрмі і після оборони д. Спасовича вирік рішення всіх прав стану з поселенням в найдальші краї Всхідного Сибіру; таким робом я і опинився ось тут у Вілюйську. Питаєте, чи є надія визволитися відси? Святий знає. Закон такий: після 10 років, при доброчинних поводинах, можливо приписатись до якої-небудь крестьянської громади (коли прийме) та мать дозвіл на беззапинний роз’їзд по Сибіру (тільки - по Сибіру!). Що ж тичеться Росії, так це така річ: є щасливці, котрих нарешті пускають, а є й сіромахи, що повік конають тута; нічого певного немає, як доведеться. Я, власно, не маю доброї надії; єдино, що для мене певно та ясно, так це моя загибель - більш нічого; та думка не покидає мене, з нею я навіть зжився; хіба все складеться надзвичайно щасливо, от як буває у казках, так, на жаль, казкові часи минули навіки. Найбільше може зробити тут який-небудь маніфест, але все це самісінькі мари. Оце Вам моє поверховне curriculum vitae;⁴ не всі, правда, я полічив Вам свої арешти та пересиджування по тюрмах, слідства та вовтузіння,- цур з ними; скажу коротко, що з 18 літ не бачив майже вільного світу, не переставав мандрувати серед усяких пригід та злигоднів. Нудьгую; здоров’є плохе; тяжко; а жити хочеться, душа просить любови та взаємин... проте мені лишилося одно - загибель.

Скажу Вам по совісті, що коли мене можна було заслати, так хіба за думки; бо що міг я зробити активного 18-літнім хлопцем без ніякої освіти та досвіду? Я болів душею, дивлячись навкруги, як бол[і]ю й нині,- ото вся моя провина.⁵

...Симпатії та ідеї тягли мене на село, а натура пхала в город з його здобутками цивілізаційними і т. д. Другим разом нехай, може, більш напишу. Треба кінчати. Перекажіть при нагоді Павликові, що послав йому допись про переселенців,- дістав чи ні? З подякою читав Ваші вірші; «з низин» мені сподобалося більше, як «з вершин». Спасибі декому з галичан - не забувають, на жаль, тільки не дістаю й половини того, що шлеться. «Ж[итє] і сл[ово]» одержав тільки 2-й № - єдиний - останні лизень злизав. Даремно, мабути, буде висилати вдруге, все одно - пропадуть; нехай, може, згодом. Прохав вислати Ваш начерк про театр,- мабути, вишлють.

Бувайте здорові, Добродію! Щиро кланяюсь Вашій господині та бажаю Вам всього доброго, стискаючи руку.

Павло Граб.

P. S. По одержанні, будьте ласкаві, звістіть зараз.

1895

25. ДО І. ФРАНКА

Вп. Ів. Фран[кові]

Вілюйськ, 4 січня [18]95 року.

Вельмишановний Добродію!

Посилаю Вам переклад 5 билин великоруських, а саме: 1) «Святогор», 2) «Микула», 3) «Ілля Муромець убива Соловія-розбійника», 4) «Ілля Муромець визволяє Київ», 5) «Як перевелись богатирі на Русі». Треба сказати Вам, що в мене немає ні однісінького збірника билин, та й у всьому «городі» нашому немає; чисто випадково збереглося у мене кілька читанок шкільних (та й то не повних, а пошматованих), а в них я знайшов і дещо з билин, понайбільше - уривки, вибрані з Рибникова, Киреєвського, Кирші Данилова і др. Відти й перекладував. З різних шматків та варіантів я зробив одно ціле оповідання про Іллю та Соловія, бо ні одна билина зокрема не дає повного переказу, а повторювати те ж саме, перекладуючи кожну, немає рації. Тому-то я й звів докупи різні варіанти та уривки; для читача має головну вагу інтерес літературний, а не бібліографічний, котрого я й не держав на оці. Билину про зрятування Києва я переклав особливо, як річ, що має самостійне місце. Міра, яку я вибрав, по-мойому, найбільш відповідає оригіналові; я зберіг її від початку до краю, хоч те і становило подекуди трудності, але форму вислову я вважаю річчю першорядною. Коли що завважите потрібним виправити, виправте, але не вживаючи таких форм, яких я не вживаю, наприклад,- «добрая» (замість «добра»), «добрії» (замість «добрі») і пр. В билині про Іллю Муромця слово «перехожі» я зважив за можливе замінити словом - «мандруючі», щоб не казать «пере́хожі» (як вимагає міра вірша), хоч такий наголос і не суперечить вимові українській; також саме вважаю за можливе слово «ка́ліки» замінити словом «ста́рчики», а форму «калік» - формою «старців», так було б, мабути, краще, тим дуж, що се слова рівнозначні; коли хочете, замініть, щоб читач не спотикався на наголосі «ка́ліки»; та й в деяких билинах великоруських каліки звуться старчиками. Спочатку я хотів поробити деякі примітки, вказати на відмінники різних переказів, але погадав, що Ви ту річ зробите кращ від мене, коли завважите потрібним. Добре було б, коли б Ви, друкуючи, додали хоч коротеньку розправу про билини великоруські, а переважно видаючи окремою книжкою. Якщо цих п’ятьох билин мало, то я пришлю незабаром на всякий раз ще деякі переклади: є у мене вривок про те, як мандрували Святогор та Ілля вкупі та надибали домовину; є дещо про Олексія Поповича, Дюка Степановича, Вольгу, Добриню, а також про Іллю Муромця. Билини про Іллю та Святогора (як перший наїхав на другого) у мене немає; та й те, що я сказав, є самі шматочки. Коли Вам конче треба чого-небудь такого, що в мене немає, то зверніться до других; чи не взялась би, наприклад, Леся Українка перекласти що-небудь? Опроче - Вам видніше. Напишіть, чи не треба Вам ще чого, крім билин? Коли спроможусь та здужаю, зроблю. Перед сим послав до Вас оповіданнячко з жіночого життя, а також чотири заміточки - «Слівце на слівце» і др.; дістали чи ні?

Ще про переклад «Мужика-деревенщины», я переклав «Мужика-хуторянина», бо не знаю більш підхожого та відповідного вислову. «Дзизь тетивочка...» від дієслова - «дзизчати», що означає саме гудіння тетиви, гу́ркала тощо - у повітрі. Вживаю і «Соло́вій» і «Соловейко» - відповідно оригіналові. «Два відра...» у нас, по Харківщині, кажуть - «два відрі», але я хочу, щоб мова була загальновживаною.

Чи багато перекладувалось у нас з італьянських та англійських поетів? З яких перекладувалося менш? То я б, підучивши мову, взявся спорудити цілий збірник поезій того або другого краю. Є у мене також думка скласти збірничок поезій слов’янських, та не знаю, коли здійсню її, бо не маю ні книжок до перекладування, ні підручників до кращого обзнакомлення з мовами. Коли б не лишилося все в області «побожних марінь», та й тільки.

З глибоким болем перечитав звістку про смерть Омеляна Огоновського; небагацько у нас сил і так, а тут ще ненажерлива могила відбирає нам то сього, то іншого; радикали не дуже шанували небіжчика, я, проте, завжди гарно дивився на його, наскільки знав з тих уривкових писань, що доходили до мене; мені, правда, не сподобалась метода його писання (котру я б назвав формально-літературною супроти історично-філософічної), але завжди я добачав з його боку змагання бути і безстороннім, і навіть ліберальним; крім того, він був гарячим патріотом-українолюбцем, а в наше «время люте», в оцю - «останню страшную минуту», цього не можна забувати. Сиджу оце тут та міркую: хто займе кафедру нашої мови в університеті? Чого б Вам її не взяти? Хіба стрінуться які перешкоди? Або чи не візьме Ол. Колесса? Так він, здається, не скінчив ще наук за границею. Більш я й не знаю кандидатів. Хіба Ол. Барвінський або Вахнянин? А дуже сумно, як кафедра пустуватиме деякий час. Або ще гірш, як на кафедру пустять «твердого», та такого, здається, не станеться, хоч у вас усе можливе.

Бувайте здорові, Добродію! Рамшева зладжу Вам цілий збірничок - віршів 30-40, виправлю вже надруковані,- може, доведеться видати коли-небудь окремою книжечкою; думаю також зладити переклади з Нікітіна. Усього Вам доброго. Щиро стискаю руку. Завжди прихильний

Павло Граб.

26. ДО М. ПАВЛИКА

М. Павлику

Вілюйськ, 5 січня [18]95 року.

Вельмишановний Добродію! Вибачайте, що сим разом нічого не посилаю Вам. Переклад билин докупи з листом прошу доручити Франкові. Фотографію дістав - велике спасибі! Послав Вам 7-го жовтня статейку про переселенців на коломийський адрес, та й не знаю, чи Ви її дістанете тепер за виїздом до Львова; шкода, коли лист звернеться назад і доведеться посилати вдруге,- скільки пропаде часу! Франкові з прошлою поштою послав чотири заміточки; коли що непридатне для «Ж[итя] і с[лова]»,- так чи не дали б Ви місця у себе або не видали окремою книжечкою? Побалакайте з ним. Часопись прошу й надальше посилати поки що. Не дістав чомусь № 15-го, хоч маю подальші; мабути, пропав десь дорогою і не прийде. Зладжу дещо - трохи згодом. Бувайте здорові, всього Вам доброго, а мені його - не ждати.

Щиро прихильний та шануючий П. Граб.

27. ДО К. ПАНЬКІВСЬКОГО

6 лютого 1895.

Дорогий, вельмишановний земляче!

Велике Вам спасибі за видання дальших моїх писань - Сурика та перекладів, про котрі оце недавно начитав. Посилаю до Вас сим разом статейку «Дещо про московські переклади творів Шевченкових» та два віршики - власний («Сироти») і перекладений з Пушкіна («Два ворони»). Треба подякувати Вам за думку видавати збірки писань таких старих письменників наших, як Кулик та Олелькович, твори котрих розкидані по ріжних окремих виданнях, через те цілком невідомі громаді українській. Я якось збирався навіть писати Вам про таку думку, що мені не раз спадала на ум, та все не зважувався; та ця думка, мабути, спадала не одному українцеві, тільки що не могла чомусь здійснитися досі. Добре б було видати всіх наших найкращих, особливо старих, поетів, містячи при збірках хоч коротенькі життєписі, а то й патретики, як водиться в чужих літературах. Хто у нас не знає Петренка, Писаревських, Корсуна, Лиманського, Кореницького, Чужбинського і других? Є московське видання Чужб[инсько]го, але страшенно дороге.

Уклінно прошу вислати мені «Писання В. Кулика» та «Поезії О. Маковея», а також ч. 21 «Зорі» з додатками, коли останні мались. Вибачайте: гроші вишлю з першим листом - невдовзі.

Статейка моя про переклади Шевченка, хоч, може, й запізнена, але, по моїй думці, доторка речей, що для нас ніколи не тратять своєї цікавості. Тим дужче що, скільки мені відомо, справа ця не була ще обговорена в письменстві нашому.

Бувайте здорові, Добродію!

Щиро прихильний Павло Граб.

P. S. Чи дістали попередні вірші «З весняних пісень»?

П. Гр.

28. ДО В. КОСТЮРІНА

Вілюйськ, 27-го лютого (февр. [18]95 р.

Щире спасибі Вам за лист, шановний Віктор Хведоровичу! «Сибирский вестник» дістаю, маю, між іншим, і те число, в котрому видрукована моя допись про парохід. Шкода, що Ви не передали туди й замітки про колонію, для таких часописів, як «Неделя», я не призначав її, тож зіклав без ніякого огляду, з єдиного помаху, як складуються звичайно чернетки та кореспонденції, яким сав автор не надає жодної ваги. Коли ще не послали, так передайте краще до рук д. Прейсманові - нехай друкує хоч без грошей, бо ніяковось діставати часопись даром. Напишіть йому при нагоді, що складу для нього кілька листів про наш край, але буду писати навдогад буряків, не визначаючи власних імен та назв; буду також посилати часом деякі переклади з української поезії та краснописі; тільки надальш бажав би якого виплатку. Зараз нічогісінько не можу післати, бо збираюсь їхати до товариша в гості за 300 верстов,- іншим часом. Про «Сиб[ирский] листок» я такички й здогадувався, що якісь непереливки. Та, по моїй думці, нічогісінько й путнього не могло витекти зі спілки з такими добродіями, як пан Зубковський. Досвід на ділі ствердив ту думку. «Неделя» на цей 95 рік буде до нас приходити, а за той передивлюсь у Краніхфельда, до котрого оце зібравсь їхати. Я, властиво, нічогісінько не пишу московською мовою, я беру участь у часописях українських. Вийшло з друку вже три збірнички моїх українських віршів. Критика поки що досить прихильно повітала мої спробунки. Може, згодом будуть лаятись, тепер «все обстоит благополучно». Цікаво буде перечитати Вашу статтю про переселенців; на сю тему я сам зладив замітку для однії української часописі (на підставі газетних джерел), та не знаю ще, не мав звістки, чи вона дійшла та видрукована. Пам’ятаєте, я писав Вам, що один з товаришів післав також статтю про колонію в «Русские вед[омости]»? Статті тієї не надрукували, тож моя замітка, що нині у Вас, була б саме до ладу. Додам ще кілечки слів. В деяких сибірських і російських часописях появилися кореспонденції про колонію вілюйську, найнеприхильніші та розносні для доктора Гіммера. Дехто з наших «дорогих» товаришів, якутських та ольокминських, не знаючи ні Гіммера, ні тутешніх справ, обкидають лайкою нас, вілюйців; вважають Гіммера, мабути, жертвою нашої недоброхітності та лічб особистих, «благородно возмущаются», як кажуть москалі. Дурні, дурні! - тільки й можна сказати. Майте на увазі, що все, що писалося про Гіммера та тутешні порядки, все то - чиста правда, або, певніше,- лише двадцята частина тих безпутств та неладів, які панують тута. Нема ні єдиної крихітки лживої, а, навпаки, багацько замовчаного, такого, що, може, ні одна часопись не надрукує, що тут робиться. А вони пороззявляли верші та порозвішували вуха... Дурні, дурні! Гіммер - це така падлюка, а доразу й психопат, що здатен витворяти і справді витворяє найнеймовірніші речі. Досить сказати Вам, що з серця він зробив донос на сестру милосердія про зносини з государственими та непевність політичну. Що гидкіш, так те, що сестра справді ніякого знакомства з государственими не вела, а навпаки, вів його та підлизувався до государствених сам Гіммер, поки не розплювався (а розплювався він з усім городом); сестра іноді стрічала государств[ених] в домі Гіммера ж, у котрого дехто з наших бував, так що як кого винуватити за знайомість, так самого хіба Гіммера. Гіммер добре знає, що бреше свідомо, але бреше і тим робить подвійну підлоту. Лічити не лічить, сестру звав - «сволоч» і др. підхожими виразами, лаяв остатніми словами, збирався бити без свідків, вигнав при найлихіших обставинах, в кореспонденції й натяку немає на всі ті пакості, які він їй заподіював, як і хворим. Хворі не раз тікали з колонії, приходили натовпом до города жалуватись на Гіммера. А наші «дорогі» благородні душі посіпують нас за кореспондентську сверботу. Діло ясне: бувши в Якутську, Гіммер познакомився де з ким з наших, одпустив кілька загальних фразок, а наші дурні та дурочки (не в гнів їм!) превознесли його до небес, прокричали яко людину науки (о дурні, дурні!) і пр. і пр. Але ми, що на власні очі бачимо і Гіммера, і його події, ми, що маємо непохвальну вдачу бути скептиками супроти грімких, а пустих фраз,- ми мусимо «сметь свое суждение иметь» і відноситись по-свойому. До ряду: крім замітки, що у Вас, я ні стрічечки більш не написав про Гіммера та колонію, з Гіммером ніяких зносин ніколи не мав, тож можу безсторонньо писати про сю справу Вам. Напишіть, коли вважаєте можливим, почастно Прейсманові, як на свій лад керманичеві думки громадської, що все, що пишеться в сій справі,- чиста правда. Бувайте здорові! Шануючий Вас

Павло Граб.

29. ДО К. ПАНЬКІВСЬКОГО

Вілюйськ, 7 марта [18]95 року.

Вельмишановний Добродію!

Посилаю Вам коротенький нарис «В тайзі» та заміточку про те, про се. Нарис прошу видрукувати в «Зорі», а якщо непридатний з якого погляду, то передати до рук Ів. Франкові; в «Зорі» ж видрукуйте, коли годиться, і заміточку. Спасибі Вам щире за виданнє моїх збірничків; на жаль, тільки я не дістав ні другого, ні третього й по примірнику, хоч і хотілося б мати. Чи не загубилися дорогою? Дістали гроші чи ні? Дійшла замітка про переклади творів Шевченкових? Сумую, переживаю тяжкий час, а до того, й нездужається щось. Напишіть, будьте ласкаві, по одержанню цього листу та звістіть, чи дістали попередні. Чи друкувалася моя статейка про переселенців, чи ні? Хотів ще докинути кілька віршів, та нехай другим разом. Поки що - бувайте здорові, дорогий земляче, нехай Вам щастить доля. Щирий поклон Вас. Лукичеві.

Завжди прихильний до Вас Павло Граб.

P. S. Додав ще одну невеличку заміточку про переклади творів українських.

30. ДО І. ФРАНКА

[Травень 1895 р.].

Із дневника невольника

...Такого тяжкого часу, такого хоробливого стану духовного, як саме тепер, я, здається, не переживав. Як на те й з рідного краю - ні словечка, ні однісінького числа часописі, а без українщини мені просто смерть... Останню зиму я не жив, а просто мучивсь, особливо перед кінцем; не знаю вже як і видержав...

Брак духової цільності спиняє руку, нічого не дає робити. А зробити б хотілося і те і се, всякі думки ошибають голову... Цілий місяць я звичайно нудьгую та мучусь, не дам собі жадної ради, не находжу ні місця, ні спокою, гадаю хопитись до револьвера... Потім приходить пошта - раз на місяць, привезе часописи, листи, книжки, вісті... відживеш душею й серцем, замариш, захочеться жити й працювати. І я хапаюсь, роблю і се і те, прихапцем, поспішаючи... а потім знов починаєтся нудьга, нудьга без краю, без розваги...

Все, що пишу нині, визначується перевагою власних мотивів, виявом власного горя, носить слід дрібносуб’єктивного настрою. Нехай се буде нравственне (не люблю слова «моральне») пониження! Нехай се буде ознакою часового упадку, нехай! В мені прокинулася душа з пекучими запитами власного щастя, земних благ... Хіба я не маю права? Хіба як людину зв’язать, так треба її й добити? Може, мені сором буде згадати колись все те, що переживаю нині, але тепер я тільки відчуваю страшенний біль, відчуваю, що так довго не може тривати, що так або інак мусить скінчитися.

До свого горя зачини дверці,

Бо коли сльози поллються в тебе,

Защемлять рани на хворім серці,-

Кожен згадає тільки про себе.

Не шукай в світі ніде розваги,

Бо хто простягне на поміч руку?

Не жди, не думай! Дурні забаги...

Усяке втопить тебе в багнюку.

Життя нелюдське, життя жорстоке

Панує вколо, панує всюди;

Кругом болото грузьке, широке,

Труйне повітря вдихають груди.

Великий світ наш, нема ж до кого

Ні пригорнутись, ні забалакать...

Самотнє серце з болю тяжкого

Не перестане довіку плакать…

Та вже недовго, вже дочуваю:

Надходить сумно кінець дочасний...

Прощай, мій любий, коханий краю,

Як я - забутий, як я - нещасний!

Брожу, тиняюсь, як потороча,

Тужу день божий, ввечері, вранці...

Чи ж приголубить душа жіноча

Хоч на хвилину, хоч наостанці?

Стою, питаю... нема ні гуку.

Мутиться розум, слабіють сили...

Я тільки чую пекельну муку,

Я тільки прагну швидше могили.

А колись... Боже! Невже минуло?

Бажав покласти за других душу.

Те почування ще не заснуло,

З тим почуванням спочити мушу.

Зберіг я свято юнацькі мари,

Не відступлюся від них ніколи;

А тільки шлях мій окрили хмари,

Бажає серце хоч крихти долі.

Та вже недовго! Вже зачуваю:

Надходить сумно кінець дочасний...

Прощай, мій любий, коханий краю,

Як я - забутий, як я - нещасний!

Воно, може, й ніяково порівнювати нещастя нашого краю до свого. Я й не гадав того робити, я бажав тільки зазначити ті обоє нещастя рядом...

Як складу на грудях руки,

Перерву журливий спів,

Щоб не знати більш розпуки...

Як складу на грудях руки,

Не накликуйте попів!

Тільки хрест, ознаку муки,

Затешіть серед степів.⁶

Як скінчу життя зелене,

Спогадайте інший раз

Чи там nihil, чи там bene -

Як скінчу життя зелене,

Щоб не чути більш образ,-

Киньте часом і про мене

Пару щирих, теплих фраз.

Живий дума об живому,

Бо й живим він є на те.

Піде кожен з вас додому...

Живий дума об живому,-

Так і ви заживете:

Все почнеться по-старому,

Мертвому спокій дасте.

Вам нова засвітить зо́ря,

Я ж складу в німу труну

Нестерпучу вагу горя...

Вам нова засвітить зо́ря,

Та я очі вже замкну,

Наче човен серед моря,

В чорних хвилях потону.

Хай щастить вам, мої милі!

Ждіть цілющої води...

Я ж вкінець заслаб на силі...

Хай щастить вам, мої милі!

Прилетить гінець сюди...

На моїй сумній могилі

Віддихніть вряди-годи.

Як складу на груди руки,

Залишу на світі все:

Пізні жалі, ранні муки...

Як складу на груди руки,

Хто мені чи те, чи се

Після вічної розлуки

Про вас, любі, донесе?

Зву своє життя «зеленим», хоч не знаю, чи можна так сказати, але воно справді осталося навіки зеленим, недостиглим, хоч мені вже 30 літ. Уявіть собі: 9 літ життя на селі більш або менш вільного, 9 літ по школах, в чотирьох стінах, потім 12 літ без перерви в тюрмі, солдатській казармі і знову в тюрмі та на засланню. Не подумайте, що я плачу або жалкую, що я шукаю співчуття, нарікаю на долю. Певно, мені тяжко, певно, я нарікаю, та не на те, що не мав щастя, а що так доводиться нівечитись не одному мені нині, нарікаю на ті обставини життя, що вбивають живу душу в людині і здорове тіло. Що тичеться до мене властиво, так усі мої муки, може, єдине, що є й було світлого та чистого в моєму житті. Я людина нездатна до живого, творчого діла; я лишень мукою, так сказати, суперечно можу зазначити все своє гидування проти сучасного ладу. Я один з тих, на долю котрих випадає жереб «гарматного м’яса», і тільки. Я той пловець (чи, по-Вашому, пливак), про котрого я отсе недавно зложив такий вірш:

Пам’ятаєш мудру раду:

Не пускатись в згубний мир?

Ти ж подався без огляду

І налучив просто в вир.

Закрутили в своїй пащі

Тебе піняві вали,

Поривання твої кращі

Тебе в прірву затягли.

Але й гинучи зарані

В бо́рвах виючих отих,

У добра та зла пізнанні

Ти відшукував утіх.

Сумує душа моя, рветься серце на простір, а свідомість, що не вирватись йому, може, довіку, знесилює думки. Журно, то й пісні мої не кращі. Ось Вам ще перерібка з чужого:

Не згинайсь, угамуй своє горе!

Вір, надії твої чарівні

Згоють серце зневірене, хворе,

Розцвітуть, мов квіти, навесні.

Не довіку конатимеш в горі.

Потрівай лиш: розтануть сніги,

Запестріються луки просторі,

Закрасують поля навкруги.

Зникне швидко пануюче горе,

Обновить твою душу весна;

За водою спливе в синє море

Все, чим дійсність гірка та сумна.

Як безплодно носитися з горем,

В піснях виспівай краще його:

Певно, й ми своє серце поборем

І притулим хоч раз до твого.

Подивись: пронеслось твоє горе,

Як проносяться хмари густі!..

Ти заблисла, сподівана зоре!

Знов воскресли ви, сни золоті!

Сей віршик розшукала та показала мені одна приятелька, бачучи мій тяжкий настрій духовий; він так сподобався мені, що я його отсе й переклав не гаючись. Та тільки легко казати, трудно послухатись! Ніколи ще, здається, безнадійність та зневіра не огортали мене таким сумом, ніколи не захмарювали так мого зору, як саме нині. Кругла самотина ніколи не дошкуляла так; та, здається, ніколи ще я й не марив нишком так безумно, так наївно не ждав чуда, як тепер. Часом мені мариться, що яка-небудь невідома українка, прочитавши мої суми-туги, напише до мене в далечінь, забажає листуватись... біжу на пошту з таємною думкою, хоч розум проказує, що всі ті сподівання дурні, шалені, що даремне я «как преступник перед казнью ищу кругом души родной». Такі мари виникають, мабуть, тільки в тюрмі, коли людина навіть стратить надію стрінути «рідну душу».

Тяжко дихати! В голові нема

Ані одної думки ясної.

Навкруги, куди б не поглянув,- тьма.

Я блукаю сам... Ти не йдеш з ума!

Мру без тебе я, зорі красної.

Я конав, ридав; глух за гуком гук;

Я шукав, молив душі рідної -

Та нема її! Я упав від мук,

Захитався стяг в слабім стиску рук

Серед темряви непрохідної.

Сумно, радоньки не знайду ніяк!

Доки ж доля та буде мариться?

Проти власних мрій я лихий вояк!

Доки ж вештатись мертвяком і як?

Доки сонечко буде хмариться?

Вічно мучитись - та всьому є край!

Та хоча б яка мета малася!

Не дігнати літ, як пташиних зграй!

Не вернуть надій, хоч кладись, вмирай!

Нитка прядена увірвалася.

Небагато ждав від людей собі,

Але й те мале не справдилося...

Легше б згинути враз було в борбі,

Аніж тратити день за днем в журбі...

Де завзяття те, де поділося?

Не мені цвіли запашні квітки,

Мій садок проріс скрізь бугилою.

Нічий милий зір не запав втямки,

Не простяг ніхто за весь вік руки,-

В самоті стою над могилою.

Не судіть мене, не ганьбіть мене!

Де людина та загартована,

Що поборе вмить все гірке, сумне

Або каменем без жалю шпурне,

Чужим стогоном роздратована?..

Та що там! Буде, що буде. Я призвичаївся до думки, що згину тут, серед тайги, в самотині, не діждавшись кращої днини. Що найгірше - се одиноцтво, кругле, страшенне, без надії, що воно коли-небудь скінчиться, одиноцтво, що заставляє навіть тратити всяку ціль життя. Коли б ще блисла яка певна година, після котрої все піде по-іншому, а то... без краю! А я - людина слабого загарту, людина, що завжди жила серцем, шукала другої людини, проте навіки засуджена бути одинокою, згинути, не бачивши жодної ласки людської, не чувши жодного теплого слова...

Через місяць прийде пошта... невже й на сей раз нічогісінько не буде? Аж подумати моторошно! У Вас нині цвітуть садки, красує весна, починається май, а в нас... Та буду краще казати віршами:

Весна, весна! Надворі май,

А в нас лежать сніги,

Панує стужа навкруги...

Весна, весна! А в нас - гай-гай!

Дріма похмуро чорний гай

Та додає нудьги.

Весна, весна! Надворі май,

А в серці жаль та сум...

Справляє небо якийсь глум!

Весна, весна! А в нас - гай-гай!

Хоча б малесенький розмай

Для нерозважних дум!

Весна, весна! Надворі май,

А в нас замісто чар

Густий серпанок темних хмар.

Весна, весна! А в нас - гай-гай!

Далеко зором не сягай,

Згаси остаток мар!

Весна, весна! Надворі май,

А в нас - ні круть ні верть:

Якась німа, нелюдська смерть.

Весна, весна! А в нас - гай-гай!

Все кличе: до труни лягай,

Бо чаша повна вщерть.

Так і є: все кличе до труни!

Годі, годі! Злої трути

Досить випив за життя,

Досить вивчивсь шию гнути,

Сповідатись без пуття.

Сумні літа - їх не стерти;

Тяжкий досвід - з ним лягти!

Тільки й щастя: чесно вмерти,

Хрест без плями донести.

Не дивуйтесь, голубе мій рідний, що так забалакав, так сумно та безнадійно затужив! Не дивуйтесь, бо

Куди подінусь я з нудьгою,

Куди подамся від журби -

Хробак, роздавлений ногою,

Нікчемна іграшка судьби?

Всім світить сонечко ласкаво,

Всіх гріють промені ясні,-

Але те «перше наше право»

Нам тільки мариться у сні.

І я клену за катом ката

В моїй невольницькій глуші,

Що брата нацькував на брата,

Відкинув душу від душі,

Люд закував в цупкі кайдани,

Позбавив молодість мети.

Клену... та як загоїть рани?

Де крихту роздиху знайти?!

Безсилі прокльони - от і все! Мета, себто справжнє живе діло, кероване певними ідеями громадськими,- вона осталася десь далеко, далеко. Неможлива робота в тім напрямі. Природно виникають запити власної долі, але вона ще більше неможлива, а та думка подвійно крає серце. На світ дивитись не хочеться. Для чого? На який кінець? А ще гірше, коли побачиш ту долю, те щастя - збоку, і вони нагадують тобі про брак у себе... і відси духове пониження людини. Розумієш, але мало розуміти...

Краю не буде неволі,

Душу знесилили болі,

Годі шукати просвітку!

Слізоньки ллються дрібні;

Крапельку власної долі,

Власного щастя крихітку

Просять - дурні.

Лихо, як ніченька, чорне

Так тебе часом огорне,

Так тебе всього обтисне,

Що не дивився б на світ...

Битись? Воно непоборне!

Гей, обірвись, моя пісне!

Скошено цвіт…

Та ж, що коханням братерним

Шлях мій, устелений тернем,

Легко б могла озарити -

Більше немає її!

Маренням стали химерним,

Попелом встигли потліти

Думи мої.

Мовчки блукаю в пустині,

Мучусь один в самотині,

Зіронька навіть не мріє,

Згасла - дивись не дивись!

Краще не буде, як нині...

Де ж ти, голубко надіє?

Де ж ти? Озвись!

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Не прийде надія, одурить - я знаю,

Бо то вже мій жереб такий:

Без долі вродився, без долі сконаю -

Який же ти, шляху, тяжкий!

Не прийде надія, як перше, одурить

Дурного прихильця свого́!

Байдуже для неї, що завжди так журить,

Що змучила душу його.

В безодню розпуки щодальш поринаю,

Надія - то човник хиткий...

Без долі вродився, без долі сконаю -

Який же ти, шляху, тяжкий!

А тепер додам ще такого... що, може, й мені колись сором буде згадати про такі речі, дарма що в них відбилися найщиріші та найсвятіші чуття людські. Тільки не нам, нетягам, співати про такі почування! Не нам навіть марити ними! Наша будучість відома: «пропадай, як собака серед ярмарку» або й гірше, бо тута навіть «ярмарку» немає, т. є. чогось шумливого, буйного, клекотливого, живого, многолюдного... Сама глушина, нетри, болота, самотина, «мерзость запустения». Та проте - хіба ж я не маю права на загальнолюдські почування?

Він ходив сумний, як нічка,

Все вона не йшла з ума:

Нею марив, їй у вічка

Приглядався крадькома.

Позирав щораз в віконце,

Чи не трапиться вона -

Його щастя, його сонце,

Його зіронька ясна.

Все б на неї видивлявся

Та балакав без кінця...

А зустрілись - мов затявся,

Не відшукував слівця.

Потім знов ходив маною,

Чи не вбачить крадькома;

Плакав нишком, жив одною,

Не міг викинуть з ума.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Здибались ми ненароком

Тратить невольницькі літа;

Долі бурхливим потоком

Нас занесло на край світа.

Дні проминали за днями,

Муки змагались все гірше,-

Приязнь зостала між нами,

Приязнь братерня - не більше.

Два-три слівця ненароком,

Дві-три сльозинки на очах...

Я був таким одиноким,

Ласк так хотілось жіночих!..

Жеврілась іскра звичайно;

Наші святі почування,

В серці прокинувшись тайно,

Джерелом стались кохання.

Здіялось те ненароком:

Зрушено все, що дрімало...

Я був таким одиноким,

Так знав прихильності мало…

Став я тинятись без цілі,

Плакати став я - та пізно!

Люди зробились немилі...

Підуть шляхи наші різно.

Бачу весь мир ненароком,

Мовби з-під наглої луди;

Де би не скинув я оком,

Образ твій мріється всюди.

Вік буду нишком страждати,

Ради не давши з собою,

Нишком про тебе гадати,

Нишком тужить за тобою.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Здибались ми ненароком

Терпіть далеку неволю:

Я був таким одиноким,

Ти ж відшукала вже долю.

Глухо скрізь, холодно, темно,

Смерть повіває могильна...

Щастя я прагну даремно,

Ти його дати не вільна.

Два-три слівця ненароком,

Дві-три усмішки коханих -

Вражений болем глибоким,

Знову б ожив я в кайданах.

Та не мені пак, бурлаці,

Збуджувать мари ті красні!

Люд жде громадської праці -

Геть же всі пориви власні!

П. Журба

Май 1895

31. ДО РЕДАКТОРА ГАЗЕТИ «БУКОВИНА»

Вілюйськ, 6-го мая [18]95 року.

До Всп. Пана Редактора!

Посилаю Вам, вельмишановний Добродію, 16 віршованих перекладів з великоруського. Прошу видрукувати, коли здатні, в «Буковині» або якому другому виданню. Зважився я зробити повний збірничок великор[уської] поезії в перекладі українському; посилані вірші - це невеличка частина тії праці. Почну з Державіна, а скінчу сучасниками. Іншим разом пришлю що-небудь прозою. Числа часописі, де будуть надруковані вірші, або вирізки пришліть, вдійте ласку, по цьому адресові: (В гор. Вилюйск, Якутской области. Павлу Арсеньевичу Грабовскому).

Коли посиланий матеріал придасться, можу постачати й надальш. Вірші д. Галіпа мені сподобались. Бувайте здорові! Щиро шануючий

Павло Граб.

32. ДО К. ПАНЬКІВСЬКОГО

Вілюйськ, 7-го червня 1895 року.

Вельмишановний Добродію!

Вибачайте, що знову звертаюсь до Вас з просьбою. Посилаю новий збірничок; видрукуйте його яко книжечку бібліотеки дрібної, коли Ваша ласка та мога. Мені здається, що з боку технічного цей збірничок найкращий з моїх збірничків,- тому-то, між іншим, я й бажав би бачити його надрукованим. Тут я помістив і свої власні вірші, і переклади, і дріб’язочки (переклади, наслідовання, свої власні речі); гадаю, проте, що читачі не матимуть чого ремствувати, бо для перекладу я старався вибрати речі більш або менш змістовні; коли «дріб’язочки» не мають ніякої вартості, так їх небагацько, а яко додаточок вони не пошкодять загальному виглядові книжечки. Назовіть збірничок так: З півночі. Твори Павла Граба. Потім цілком видрукуйте «Передмову», а збірничок поділіть на 3 частини: 1) Сумні співи (тут будуть всі власні вірші; додайте «Присвятив Ользі»); 2) Переклади. Почніть «Шільйонським в’язнем» (передрукуйте з «Зорі»), потім помістіть - «Замок Альва» (посилав до Вас колись), а далі - останні переклади з Водовозова чи кого іншого (на Ваш розпорядок); 3) Дріб’язочки (6 віршиків - власних і перекладаних); віршиком «Ользі» хай закінчиться збірничок. До деяких віршиків додані приміточки,- помістіть і їх. Відпишіть, вдійте ласку, зараз по одержанні, як і що, та коли видрукуєте, пришліть мені кілька примірничків звичайними листами, а один - рекомендованим, як також уклінно прошу прислати по одному примірничку «Сурика» та «З чужого поля» рекомендованими листами, бо я не дістав нічогісінько (певно, загубилося). Чи одержали гроші? Послав до Вас дещо для друку, а саме: статейку про московські переклади Шевченка, оповіданнячко «В тайзі» і другі речі,- дістали чи ні? Щирий привіт Вас. Лукичеві. Бувайте здорові, всього Вам кращого! Щиро прихильний до Вас Павло Граб.

P. S. Просив би не викидати ні одної вірші, коли мога.

З півночі

Твори Павла Граба

Передмова

Сумні співи

(Присвятив Ользі)

– » –

Веснянки

і т д.

Переклади

Шільйонський в’язень і т д.

Дріб’язочки

і т д.

– »

33. ДО К. ПАНЬКІВСЬКОГО

Впв. д. Паньківському.

Вілюйськ, 6-го липня 1895 року.

Вельмишановний Добродію!

Дістав поезії Куликові, Маковейові і «З чужого поля»,- щире спасибі. «Зорі» жадного числа за сей рік не було. Послав до Вас з прошлою поштою новий збірничок віршів - власних і перекладаних, т. званий «З півночі»,- видайте, коли ласка та спромога, яко книжечку «Бібліотеки дрібної»; цей збірничок, по моїй думці, буде найкращий з моїх, бо в йому все вистраждене, а не «сочинене». Одержали чи ні? Послав до Вас також статейку про переклади творів Шевченкових на мову московську, оповіданнячко «В тайзі», деякий дріб’язок,- дойшло чи ні? Як дойшло, то чи надруковано? Зараз нічого не посилаю, бо цілий місяць просумував, перебув у тяжкому настроєві духовому, нічогісінько не спромігся зробити, хоч і збирався працювати. Хотів перекласти поему Едгара По «Крук», повну розпучної безнадійності, поему, що так припала мені до серця своїм журливим тоном. Перекладу хіба вже згодом, зараз просто руки опускаються. І те і се заходився робити, та так, мабути, все на зародах і скінчиться. Сумно, погано, гірко; а ніякої надії на краще...

У збірничку «З чуж[ого] поля» слово «хай» скрізь перероблене в «няй»; чи се друкарська помилка, чи перерібка справжня? Скільки мені відомо, сло[во] «няй» в Галичині навіть не вживається (мабути, замість «най»?). Загальний вигляд книжечки мені здався досить гарним,- ще раз дякую Вам за труди, що взяли єсте на себе. Коли де появиться критична замітка, уклінно прошу прислати вирізку.

Щире привітання Вас. Лукичеві; відчуваю свою вину перед ним, що й досі не послав нічого путнього прозою; вже нехай до якого часу вибачить: так погано часом, що не тільки робити, на світ би не дивився. Приписочку - вдійте ласку - перешліть Ів. Франкові та вибачайте, що турбую Вас просьбами.

Ось ще що: в останньому віршику, що закінчає собою збірничок «З півночі», оголовленому «Ользі», замість стрічки - «Чи згадаєш ти про брата?», треба: «Хто спом’яне друга, брата?»,- а далі - як перш.

Колись я посилав до Вас чи до Вас[иля] Лук[ича] прозовий нарисочок «На півночі» (так, здається, був названий); скільки мені відомо, він не друкований; коли з яких-небудь причин не може увійти до «Зорі»,- вдійте ласку, перешліть його Ів. Франкові для «Ж[итя] і слова». Мені не хотілося б, що[б] та річ загинула, хоч вона, може, з літерат[урного] боку нічого й не варта.

Вельми сумував, почувши про смерть небіжчика Ом. Огоновського; лиха та нещаслива година забирає одного за другим найкращих людей. Тепер якийсь поляк Калина викладає нашу мову,- чому ж не русин, напр., Франко? Шкода, велика шкода. Не знаю опроче, що за людина д. Калина.

Бувайте здорові, високоповажаний Добродію!

Щиро прихильний та вельми вдячний Павло Граб.

34. ДО І. ФРАНКА

Впв. Д. Ів. Франкові

Вілюйськ, 7-го липня 1895 року.

Вельмишановний Добродію! Послав до Вас кілька листів, та не мав відповіді. Відпишіть,- вдійте ласку,- чи дістали Ви переклад билин (посилав, здається, двома заходами), а також статейки прозою: про переселенців та сумну споминку? Чи видрукували життєпись Чернишевського? Про «Слівце на слівце» бачив звістку. Послав недавно до Вас лист з низкою віршів, останні я потім переробив трохи та втулив до збірничка, що прохав д. П[аньківсько]го видати; дістали Ви той лист чи ні? Билини, коли ласка та спромога, прохав би видати окремою книжечкою. Хочу перекласти поему Едгара По «Крук», дуже мені сподобалась. Д. Павликові я посилав колись переклад оповідання Златовратського «Марівники»,- переклад той, здається, ніде не друкувався. Чи не можна б того перекладу послати до якої-небудь редакції або видавництва? Перекажіть, будьте ласкаві, та висловіть моє щире привітання д. П[авлико]ві. К новому року гадаю, коли живий буду, скласти вп’ять збірничок - віршами і прозою, на взірець альманаха, та не знаю, чи вдасться. Дуже погано відчуваюсь; нудьга, нудьга без краю, а попереду - ні пасмечка променю. В останньому посланому збірничку, т. зв. «З півночі», вилилась вся пекельна мука життя, що зазнав під недавній час та й нині дізнаю; ніколи не вкладував стільки серця, ніколи не писав так легко (з боку вислову технічного), як саме цим разом. Нині нічого не роблю, руки опускаються, уста мов зціплені, на серцю якась вага, вага і більш нічого. «Грядущее темно, прошедшее уныло...». Вибачайте за такий лист. Щиро стискаю Вашу руку. Прихильний Вам

Ваш Павло Граб.

35. ДО К. ПАНЬКІВСЬКОГО

Вілюйськ, 18 липня [18]95 року.

Вельмишановний Добродію!

Послав Вам недавно новий свій збірничок, т. зв. «З півночі»,- дістали чи ні? Видрукуйте його, коли Ваша ласка та кошти, яко книжечку дрібної бібліотеки,- цей збірничок, по моїй думці, найкращий з усього, що я написав досі. Принаймні він вилився у мене з серця, я плакав та мучився, пишучи деякі вірші, нічого не «вигадував», «не витворював», «не сочиняв», як кажуть москалі. Чи дістали також оповіданнячко «В тайзі» та критичну замітку «Про переклади творів Шевченкових на мову м[осковсь]ку»? Зараз немає нічого написаного, одбився цілком від роботи, нужусь та сумую,- більш нічого; не знаю, куди подітись з журбою, що почати? Єсть у мене, правда, деякі розпочатки, та нехай згодом пришлю. Нині ж посилаю до Вас всього один-єдиний віршик з щирою просьбою видрукувати його в кінці згаданого збірничка «З півночі»,- певно, наспіє. Ось цей віршик.

Ользі Васильовні Гавриловій

В день іменин

Будь здорова! Привіт простий

Прийми, Ольго ріднесенька:

Щоб плив рік твій двадцять шостий,

Мов та хвиля тихесенька.

Щоб пригода не дмухнула

Тобі навіть до личенька,

Щоб навіки ти забула

Всі хороби та лишенька.

Щоб цвіла кращ квітки в полі

Запашної та гарної;

Щоб зазнала в кінці долі

Правдивої, безхмарної.

Сяла зіркою з туману

В житті, сумом повитому...

Я ж на щастя твоє гляну

І за тебе радітиму.

11 липня 1895 року

Крім того, у віршику - «Ользі» («Швидко, може, все загине...») замість стрічки «Чи згадаєш ти про брата?» видрукуйте так: «Хто спом’яне друга, брата?..» Про це я вже писав у листі до Вас. Перед Новим роком пришлю Вам ще збірничок, на взір альманаха,- віршами і прозою,- невеличкий. Поки що - бувайте, Добродію, здорові. Дістав «З чужого поля», Кулика та Маковея,- «Зорі» чомусь немає. Щиро прихильний та вдячний Павло Граб.

P. S. Прошу, коли ласка, зробити ще таку річ: посилав колись я до Вас чи до Василя Лукича переклад з Полонського - «Сонце та місяць»; складуючи «З чужого поля», я бажав притулити і той віршик, але його не притулено. Коли не становить труду розшукати його нині, то помістіть у новому збірничку «З півночі»; в поділі перекладів, між іншими віршами Полонського. Вибачайте, що так багацько турбую Вас. Павло Граб.

36. ДО І. ФРАНКА

Вілюйськ, 3 серпня [18]95 року.

Дорогий, вельмишановний Друже! Дістав Вашу звістку про загублений лист; не тямлю добре, що саме я писав там; здається, то була друга низка билин, котру оце й посилаю Вам знову на всякий раз. Більше, мабути, нічого не було, хіба які прозові дріб’язочки для «Зорі». От коли статейка про переклади московські творів Шевченкових, то шкода, бо послав чернетку, не лишивши в себе копії. Шкода також, коли доведеться розрізнювати билини; краще припадало б видрукувати їх в одній книжці, а відти передрукувати окремими виданням, бо, по моїй думці, це було б цікавим читанням для школярів та селян. Тільки коли б Ви додали від себе хоч невеличку розправу про билини великоруські. Я певен, що їх видав би окремою книжечкою і д. К. Паньківський у своїй дрібній бібліотеці. Пришліть мені, коли ласка, вирізки зі статтями про Черн[ишевського] та Мих[айлова], а також билинами - рекомендованими листами. Чому Ви не відповідаєте мені на мої запити? Бо я не знаю, що дійшло, що ні, що надруковано, що буде друкуватись. Відпишіть, будьте ласкаві: 1) Чи видрукована стаття про переселенців? 2) Чи дістали Ви мою «сумну споминку», чи видрукуєте її, чи ні? 3) Чи друкувалися в «Зорі» - критична статейка про москов[ські] переклади творів Шевченкових, оповіданнячко «В тайзі», кілька слів про бесіду Ламанського? 4) Чи видрукуєте статті про Черн[ишевського] та Мих[айлова], а також билини окремими книжечками? Коли ні, то зараз відпишіть,- я билини одішлю або Вас попрошу переслати П[аньківсько]му. Чи дістали Ви недавній мій лист з віршами? Той лист писав я в хоробливому настрою, тож не дивуйтесь; не гадав, що буду живий. Іншим разом, може, розповім Вам усе, може, пришлю ті листи, які виготовив для Вас, та не послав. Вибачайте, брате: не знаю добре, як би приняли Ви мої одверті сердечні зливи, а мені б хотілось Вам усе розказати. Ет... та що балакати? Ви, певно, читали поему Едгара По «Крук»? То самий Крук засів у мене в хаті чи, певніше, в душі і, здається, ніколи вже не зникне... Коли вийде з друку мій новий збірничок «З півночі» та Ви його прочитаєте, то, певне, зрозумієте все, все, на що натякаю. Та годі, годі! Безглузді листи пишу до Вас, мов той 16-літній хлопець... Хочеться плакати, плакати без кінця-краю... Руки не здіймаються до роботи. Гірко цілий вік бути шкапою водовозною; гірко подумати, що нічим другим не будеш. Коли б не було тії болючої, аналізуючої самосвідомості, то можна б і шкапою зоставатись, а то...

Посилаю чотири вірші для Вашої збірки «Наш альбом»; видрукуйте, коли сподобаються,- я хотів би, щоб Ви самі ці речі видрукували у розпочатій збірці. Вони, правда, поміщені уже мною у збірничку «З півночі», що має видати д. П[аньківсь]кий. Але те, по моїй думці, не завадить; крім того - Ви, може, встигнете видрукувати раніше, як вийде «З півночі». Мимо всього, в редакції, подаваній оце Вам, є невеличкі відміни проти першої, а вірша «Наперед» навіть довша на один куплет, доданий мною зараз. Тож покладаю надію, що Ви не відмовите їм місця в альбомі. В вірші «Ти чого так забилося важко...» я сливе експромтом вилив свою розпуку, весь біль серця, заподіяні сумними обставинами життя під останній час,- нічого, мабути, вже не напишу з такою гіркотою... Посилав я до Вас, здається, між іншим віршу «Здибались ми ненароком...». Можете помістити і її; тільки переробіть останній куплет. Треба так:

Та не підхоже бурлаці

Збуджувать маріння красні;

Ми народились для праці...

Геть же всі пориви власні!

Сказати «презренной» прозою: будь водовозною шкапою... Коли помістите цю віршу, то можна дати такий заголовок - «До Ольги Зернової» або як хочете. Це дівчача фамілія жінки одного мого товариша, женщини, що грала дуже значну ролю в моєму житті невольницькому. То прекрасна, на диво рідкісна істота, але наша зустріч нічого не принесла і не могла принести обом нам, крім мук та горя... Та що розказувати? Дякуючи їй, склав я не більше як у місяць переважну частину оригінальних віршів, що знайдете у збірничку «З півночі». Та й то прихапцем, бо більш плакав та нудився; а от зараз слово з уст не йде.

Вибачайте за признання, не відпихайте мене, безглуздого.

Недавно об’явили маніфест: замість 10 літ повної безправності визначили 4 роки; потім можна буде приписатись до якої-небудь сільської громади (крестьянское общество), яка прийме до свого гурту, в Іркутській або Єнісейській губерні, і переїхати на життя до тії громади; але жити в назначеному місці все ж треба безвиїзно, переписка de jure мусить бути контрольована, як нині, і пр. і пр. Бувайте здорові, відпишіть на цей лист. Щире привітання Павликові. Стискаю Вашу руку. Довіку прихильний

Павло Граб.

37. ДО М. ПАВЛИКА

Вілюйськ, 5 вересня [18]95 року

Дорогий брате-голубе Павлику! Давно не писав до Вас, та й сим разом напишу небагацько. Вибачайте, що не посилаю нічого: не до писання мені, переживаю страшно тяжкий стан душевний; ніщо не миле, ніщо не радує, не цікавить. Хочеться плакати, плакати без краю. Рука не підводиться до діла, слова не йдуть з уст. Господи, та що воно таке зі мною твориться? Одного бажав би: лягти хоч на час у божевільню, хоч на час забутись від усього-всього; відчуваю, що до того йдеться; так тут навіть божевільні немає, а почати переписуватись «по начальству», так сто раз успієш пропасти, поки що вийде з тих заходів. Ну, чи винен я, що родивсь такою слабою, нікчемною, легкодухою людиною? А хоч і винен, так це не дасть жодної поправи, а в ній вся річ... Які пекельні муки, коли б Ви знали, шматують моє серце, а попереду - ні променя світла, ні гуку співчуття... Не судіть мене жорстоко: homo sum;⁷ хвораю духом, простерся середи шляху і не знаю, чи встану коли, чи вкінець загину хижим крукам на поталу... Переклав з Едгара По поему «Крук»,- не знайти, мабути, найкращого виразу для тих почувань, що стискають мене всього. «Нічого» та «ніколи»,- в сих двох словечках вся суть людського життя, людської долі; сі два словечка, мов дошкульні крайки катового канчука, оперізують тебе з перших стрік поеми... Тепер до діла: спиніться висилати поки що часопись, бо я переїжджаю з города в улус, за 300 верстов, а друге - багацько губиться дорогою, дістаєш меншу половину... що вже з таким діставанням? Щиро дякую Вам за ласку та прихильність, коли буду живий та здоровий, напишу кілька статейок Вам, щоб не оставатись довжником моральним, а поки що - не гнівайтесь, бо - «йому треба було вже не істини, а відходної»,- ледве що не дійшов до такого стану. Відпишіть мені бога ради на сей лист; не сподівайтесь від мене і з мене нічого доброго; бажав би, повторяю, відітхнути хоч в божевільні, бо тяжко вмирати завчасу... Вибачайте за такий безглуздий лист; приголубте сердечно Вашого пропащого товариша-прихильника, усією душею Вам відданого Павла Граба.

P. S. Помер М. П.,- як то скрутно тепер Вам доведеться! Загибла найкраща душа українська - хай царствує!

6 вересня.

P. S. Відпишіть, чи дістали та видрукували статейку про переселенців? Чи друкувалися в «Ж[иті] і с[лові]» билини, життєписи Черн[ишевського] та Мих[айлова], а в «Зорі» критична стаття про переклади московські творів Шевченкових? Зараз нічого не пишу: голова йде кругом, хороба духа і тіла знесилюють руку. Може, видрукують мій збірничок «З півночі»,- прочитайте, коли вихопиться зайва хвиля та коли читаєте вірші; цей збірничок - то сором мого життя, свідок глибокого духовного підупаду, свідок того, до чого може спуститись людина. Але мені жаль було б пошматувати, бо все, що там знайдете, я пережив і переболів,- тяжко накладати руку на себе. Бувайте здорові!

Ваш Павло Граб

38. ДО РЕДАКЦІЇ ГАЗЕТИ «БУКОВИНА»

Вілюйськ, Якутської області,

6-го вересня [18]95 року.

Високоповажаній Редакції «Буковини»!

Вельми дякую Високоповажаній Редакції за ласку, яку вона досі для мене робила; сумно мені дякувати словами; та хай вибачать до якого часу, бо зараз нічого не здужаю написати,- відчуваюсь тяжко хорим,- світ немилий. Коли буду живий та здоровий, маю надію віддячити співробітництвом, щоб не оставатись довжником перед своїми прихильниками. В сих днях переїжджаю в улус із города, за 300 верстов; тож прошу (хоч мені й ніяково): спиніться висилати часопись, бо може марно загинути. Скоро відчуюсь здоровшим, злаштую що-небудь. Щиро шануючий

Павло Граб

39. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Вілюйськ, Якутської області,

30 падолиста [18]95 року.

Вельмишановний Добродію!

Уклінно прошу Вас вислати мені отсі книжки (начитав у «Киев[ской] стар[ине]», що продаєте):

1)Чайченко. Батько та дочка.

2)» Підпал.

3)» Робінзон.

4)Живі струни.

5)Коцюб[инський]. П’ятизлотник.

6)» Харитя.

7)Вірна та інше.

8)Гордієнко. Кум - хан.

9)А. Т. Добра душа.

10)Чорноморці у неволі.

11)Грінченко. Пісні та думи. 2 кн

Прошу також вислати, якщо є:

1)Словарь Тимченка;

2)Словарь Уманця і Спілки - весь;

3)Галицько-руська бібліогр[афія] Левицького, т. II,

4)На крилах пісень;

5)Історія літер[атури] рускої - Огоновського;

6)Вірші Самійленка та Кононенка і взагалі - висилати всякі укр[аїнські] книжки, переважно віршовані, які можна роздобути. За все радо платитиму. Висилати - що бандеролею, а що посилками, навіть без моєї замови - «наложенным платежом».

Поки що посилаю 10 карбованців.

Павло Граб

Адрес: Гор. Вилюйск, Якутской области, Павлу Арсеньевичу Грабовскому.

1896

40. ДО І. ФРАНКА

І. Франкові

Вілюйськ, Якутської області,

1-го січня 1896 року.

З новим роком, вельмишановний Добродію! Давно не мав від Вас жодної звістки, як рівно з Вашого краю взагалі. Чи дістали Ви мого безглуздого листа, якого я послав до Вас під час хоробливого настрою? Останніми тижнями хворав фізично; думав, що доведеться овсі лягти; не міг ні писати, ні читати,- болить голова, а переважно груди; та, здається, видужаю, принаймні - до якого часу. От хоча б пустили в краще місце, та де його діждатись? Чи не дасть полегкості новий маніфест, якщо буде. Розважаю дурну голову свою. Задумав скласти збірничок перекладів з нашої мови на московську, звичайно - віршований; вже переклав дещо з Шевченка, Федьковича, Шашкевича, Маковея, Куліша, Забіли. Відпишіть, коли трапиться зайва хвилинка, чи видруковані оці мої речі: 1) Билини; 2) Статейки про Черн[ишевського] та Михайлова; 3) Статейка «Про переклади московські творів Шевченкових»; 4) Оповіданнячко «В тайзі»; 5) Збірничок віршів «З півночі». Вибачайте, що турбую Вас дріб’язками. Чи дістали другу низку билин, між іншим, про Калина-царя? Зараз нічого не роблю, а ось трохи одужаю, то, може, складу що-небудь для «Ж[итя] і с[лова]»; хотів, між іншим, зладити статейку про Писарєва. Бувайте здорові, бажаю Вам усього доброго. Другий лист, будьте ласкаві, перешліть Павликові. Щиро стискаю Вашу руку. Ваш прихильний та шануючий

Павло Граб.

41. ДО М. ПАВЛИКА

М. Павликові

Вілюйськ, Якутської області,

1-го січня 1896 року.

З новим роком, щирий, дорогий Брате-земляче! Начитав я випадком, що «Народ» перестає виходити, що Ви занедужали і «даєте місце молодшим». Та вістка прибила мене своєю несподіваною прикрістю. Сумно, що Ви пускаєте з рук таку часопись, а почнуть орудувати Турбацькі, котрим не шкодило б ще навчитись серйозно замість пустого галасу. Відчуваю, що винен перед Вами, але мені дуже тяжко було працювати тута, а останнього часу хворав та й нині ще не зовсім оклигав; все так погано складаєтся, що цур йому й казати. Та як знати? Може, й сонечко прогляне. Дурні мрії верзуться часом. От-от небавом буде новий маніфест, то чи не пустять мене в Росію, а там, може, й за границю. Я з великою охотою міг би взяти на себе всю дрібну редакційну роботу, до якої тільки був би спроміжний; іть не думаю, щоб ви довго витерпіли без свого видавництва... Хіба здоров’я пошкодить... проклята річ оте здоров’я, по собі знаю. Нехай же Вам щастить на все краще та нехай цей новий рік не буде таким сумним, як того можна сподіватись. Вибачайте, що нічим досі не зміг стати Вам у пригоді, хоч завжди звертався до Вас прихильним серцем та думками, Ваш щирий

Павло Граб.

42. ДО М. ПАВЛИКА

М. Павлику

Вілюйськ, 30 січня [18]96 року.

Сердечне спасибі Вам брате-товаришу, за Ваш прихильний лист. Сумно, мабути, там і у Вас, коли всякі добрі змагання розбиваються об стіну громадської байдужності та туподумства. Разом спин двох видавництв і то - найкращих... аж моторошно робиться. Правда, що не випадає в такі часи боліти власними болями; та що вдієш? «Отрясаю прах» свого недавнього суму, та фізично все ще часом нездужається. Марю потихеньку: може, незабаром переведуть у друге місце, а поки зароблю грошей на дорогу,- знайшлась робота.

Ні Вашого листа, ні № з моєю статтею не дістав,- десь загибли або поштар помилився - лучається. За перекладування Некрасова візьмусь з охотою, та тільки довго, мабути, доведеться сидіти, а я зараз зовсім не здужаю працювати запопадно. Почну потроху. Стефанович розказував мені, що «Кому на Руси жить хорошо» було перекладено якимсь українцем, та той переклад чомусь не побачив світа. Щасти Вам доля довести до краю розпочату роботу, що тичеться до біографії та творів небіжчика, бо то буде найдостойніший пам’ятник. Я якось ходив по хаті та імпровізував на смерть, зараз забув, але думка ворушиться скласти пісню-пошану, якої небіжчик заслугує, та, мабути, не буду в силі, а хотілося б.

Навертається ще гадка скласти що-небудь - оповіданнячко чи популяризацію яку, спеціально для мужиків (хлопів), то було б справді діло; хочеться часом одвернутись від своєї покоханої музи, що як би не прихилялась до люду, а все носить і панське вбрання - і (гірко сказати) панську душу, зросла на грунті менш усього народному...

Писав до Вас на новий рік,- дістали чи ні?

Бувайте здорові! Щиро стискую Вам руку, Ваш прихильний та шануючий Павло Граб.

P. S. Другий лист передайте Франкові.

43. ДО К. ПАНЬКІВСЬКОГО

Вілюйськ, 30 січня [18]96 року.

З новим роком бувайте здорові, дорогий земляче, Добродію! Велике спасибі Вам! «З півночі» дістав я, а також чотири числа «Зорі», починаючи з 19-го,- ще раз спасибі! Перші збірнички також дійшли. Сим разом посилаю до Вас переклад одного цікавого оповіданнячка з «Київської старини» - «Живосилом повінчаний дяк». Може, шановний Василь Лукич дасть місце в «Зорі», а коли бракує, то вдійте ласку - перешліть д. Маковейові, чи не приткне де в себе. Переклад зробив гуляючи, бо все якось нездужалось, тепер стало легше. Незабаром, кажуть, буде коронація, то чи не пустять в краще місце. Нехай вибачить Василь Лукич: все збираюсь писати бурсацькі спомини, та якось не зберусь, але хоч пізно - додержу слова. Відпишіть, будьте ласкаві, чи містилися в «Зорі» отсі мої речі: 1) оповіданнячко «В тайзі»; 2) статейка «Про московські переклади творів Шевченкових» та 3) невеличка заміточка «Якої книжки бажає селянин український?». Деякі листи до мене, а може, й від мене, пропадали, то чи не загибла і статейка про переклади, послана мною в чернетці? Мені вже й ніяково клопотати Вас просьбами, а треба прохати; діло таке. Д. Франко предложив мені перекласти для «Ж[итя] і с[лова]» деякі з видатніших билин великоруських, я й переклав шість билин, але «Ж[итє] і с[лово]» перестало виходити. Коли Ваша ласка та спромога, чи не взялись би Ви видрукувати ті переклади окремою книжечкою дрібної бібліотеки? Якщо буде можливо, то я прохав би Вас звернутись до д. Франка, а він передасть Вам мій рукопис.

В статті д. Копача про «Сон» («Зоря», ч. 19) я завважив таку разячу помилку. Проти слів... «Бо його, бач, трохи»... автор робить цю замітку: «треба догадатись: - «підгодувала», відносячи таким чином слово - «його» до слова «сина», тоді як воно відноситься до слова «військо»,- ясно так, що й усякі здогади задаремні,- прекрасний іронічний вираз, повний простоти та влучності. Може, вже хто-небудь з читачів виправив ту помилку,- пишу на всякий раз.

Не зовсім певним або точним здається мені в тому ж числі «Зорі» пояснення до слова «лиг», вжитого Руданським: «лигав, їв». Можна подумати, що Руданський вжив слово «лиг» яко форму минулого часу, тоді як справді, по моїй думці, це не так: «лиг» це така сама форма, як «кив», «морг», «зирк», «гав, гав» або великоруські «толк», «хвать» і пр.

По сім бувайте, Добродію, здорові, щиро стискую Вам руку, прихильний та шануючий

Павло Граб.

44. ДО І. ФРАНКА

Ів. Франку

Вілюйськ, 31 січня [18]96 року.

Дорогий друже! Велике Вам спасибі за лист, що оце дістав в сих днях. Здивувала мене поява дневника, ніяково навіть стало; бо я не така значна людина, щоб звертати на себе увагу. Краще, коли тебе не знають. «Носилися з ним як з писаною торбою; думали, що з його що-небудь путнє вийде, а воно ледащо...» - почнуть говорити сперегодом. Громада - деспот,- жалю не знає; раз спіткнувсь - довіку не забудуть. Воно добре б визволитись відси, та не зовсім приємно, коли б хто став клопотатись за тебе, покладаючи якісь надії,- мені здається, що я б відчувався завжди зв’язаним, комусь другому підлеглим. Та коли вже так сталось, нема чого казати, а тим дужче «ремствувать». За прихильність Вашу сердечно дякую - нехай Вам доля заплатить сторицею.

Про билини написав П[аньківсько]му; якщо дасть місце в своїй бібліотеці, то я просив звернутись за рукописом до Вас.

Радите, друже, взятись за оповідання прозою. Я й сам не раз думав спробувати хисту, та тільки його саме у мене й немає; оповідання вимагає рівної, щоденної, запопадної праці, а я так нездужаю, можу працювати лишень наскоками; на довгу річ у мене не хватить ні сил, ні терпіння. От скільки збираюсь сісти за бурсацькі спомини, та ніяк не зберусь; хочу таки незабаром почати, можна б написати чимало. Та й сибірських спогадів хватило б надовго. Та тільки я не люблю писати, як звичайно оповідання у нас пишуться... «Сонце, здіймаючись понад гаєм, виблискувало проміннями... Соловейко витьохкував у зеленому садочку про те і се... Легесенький вітрець подмухав та ласкався до полискуючої злотом травиці... Її розкішне вбрання... Її чарівнича постать... Він поклав одну ногу на другу... Він був одягнений...» Одним словом - вся та нісенітниця, що Успенський добре виразив словами: «Анна Ивановна (чи Марья Ивановна - не тямлю) полулежала на кушетке...» По-мойому, предметом белетристичного зображення повинен бути лишень внутрішній, духовний мир людини, а також ті соціально-історичні обставини життєві, що той або інший духовний мир виробили, той або інший тип людини винесли на поверх течії світової. А всі оті «він устав... пішов... сів... почухавсь...» просто зайва вага, що можна без жалю вишвирнути. Через те я не перекладав би прозових творів цілком, а вибирав лишень те, що безпосередньо тичеться суті, викидаючи все зайве. Цілком слід перекладати тільки такі твори, як Щедріна, Успенського, Тургенєва, Гоголя; з творів же Потапенка або Немировича-Данченка сміло можна викидати ⅔ без ніякої шкоди.

Звістка про те, що Ви залишаєте видавати «Ж[итє)] і с[лово]», була для мене несподіваною, тим дуж що в «Зорі» я перед сим читав зовсім інше (в сих днях дістав кілька чисел); не кажу вже про те, як зажурив мене спин «Народа». На «Ж[итє] і с[лово]» справді трудно було знайти передплатників у Галичині; мені здається, що дуже багацько Ви давали місця умерщині, як-от усякі легенди тощо (для звичайного читача вони мусять бути саме умерщиною), мало зачіпаючи появи та потреби життя сучасного; звичайно, це одна з причин, а не головна, того, що журнал не пішов; нашу громаду, здається, не легко розворушити, якою б стравою її не годував,- така вже вона є!

По цім бувайте здорові, щиро стискаю Вашу руку прихильний до Вас П. Граб.

45. ДО К. ПАНЬКІВСЬКОГО

Вілюйськ, 29 лютого 1896 року.

Велике спасибі Вам, вельмишановний Добродію, за торішній зміст часописі; сподіваюсь на дальшу ласку та докладу старань хоч трохи віддячитись. Все збираюсь розпочати бурсацькі спомини, та ніяк не зберусь. Вибачайте, дорогий Брате, що клопочу Вас дрібними запитами, але ще зважуюсь питати. Діло таке: послав я до Вас (не тямлю зараз, на чиє саме ім’я) статейку про московські переклади творів Шевченкових, і мені все здавалось, що та статейка десь запропастилась; в цьому запевнює мене нині і зміст часописі за минулий рік. Відпишіть, вдійте ласку, а на всякий раз - звістіть у переписці редакції, чи дістали згадану річ? Посилав я також оповіданнячко «В тайзі» та замітку «Якої книжки бажає селянин ук[раїнськ]ий?» Останньої теж немає; хіба що п. Франко, на ім’я котрого була вона послана з просьбою видрукувати у себе або передати Вам, помістив у «Ж[иті] і с[лові]»? Як показує зміст, поміщено з моїх писань «На далекій півночі»,- не знаю, що то саме за річ: чи невеличкий начерк, посиланий років зо два тому назад, чи то, може, під таким заголовком поміщено згадане оповіданнячко «В тайзі»? Останнє, коли б запропастилося в дорозі, можу вислати знов, бо маю чорновик.

Не дуже давно писав Вам про свій переклад билин, котрі просив видрукувати яко книжечку «Бібліотеки дрібної». Нині я начитав, що зав’язався у Львові окремий комітет з-поміж членів «Руського тов. педагогічного» для видавання книжок для молодіжі. Чи не придались би і мої билини? Коли вважаєте придатними, прошу предложити тому товариствові. Опроче, як самі знаєте; однаково, де не будуть видруковані, бо скілько мені відомо - на нашу мову ще не були ніким перекладені.

Читав рецензію на збірничок «З півночі»; вона прихильна, як і попередні, прихильна в такій мірі, що, може, мої вірші того й не заслугують. От лише щодо закидів про москалізми в моїй мові я не вповні згоджуюсь з моїми шановними критиками. Правда, москалізми подибуються у мене, та й мусять подибуватись, бо то річ цілком зрозуміла: вже десять літ, як я не бачив України, не чув суто народного українського слова, а до того ж, жодного вірша не написав я ще так, щоб спочатку прочитати кому-небудь іншому, вислухати осуд, а потім уже слати до друку: не було кому та й немає кому читати,- писав у такій виключній самотині та безпорадності, як, може, ніхто другий з українців. Часом пославши твори до друку, я сам завважав згодом той або інший москалізм, та годі було виправити. При всьому тому деякі з наведених критиками москалі мів я не вважаю за москалізми, а вживав свідомо і наперед буду вживати, бо не бачу жодного оправдання заміняти загальноруські слова (властиві обом мовам) польськими та німецькими, двічі чужими та незрозумілими нашому людові, а того саме вимагають нині деякі українці; довелось би в такім разі викинути цілі сотки слів, уживаних Шевченком, Кулішем, Костомаровим, Метлинським та іншими, а мову їх признати напівмосковською. Та вже коли нам, українцям, судилося хибувати, то краще хибувати на бік московський, ніж польсько-німецько-латинський і всякий інший, що не має з нами ніякого споріднення.

За билинами, як уже писав Вам, зверніться до Франка,- він передасть рукопись, коли схочете друкувати. Всіх билин я переклав шість, деякі досить просторі. Між іншим, в билині про Іллю Муромця стрічки:

«Твого хліба ще не мав нюхати,

Не тебе мені, вора, й слухати...» -

треба переробити так:

«Твого хліба ще не мав нюхати,

Щоб став, злодію, тебе слухати…»

А втім, як Вам здається краще. Вишліть, вдійте ласку, те число «Зорі», де надруковано «На далекій півночі».

Бувайте здорові! Щиро прихильний та шануючий Павло Граб.

46. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Вілюйськ, 28 квітня [18]96 року.

Високоповажний Добродію!

Обидві Ваші бандеролі і лист дійшли. Грошей не звертайте назад, а вишліть книжок, що друкуються або будуть надруковані.

Щиро шануючий Вас Павло Граб.

Адрес старий: Вилюйск, Якутской области, Павлу Арсеньевичу Грабовскому.

47. ДО К. ПАНЬКІВСЬКОГО

Вілюйськ, 2 червня [18]96 року.

Вельмишановний Добродію!

Посилаю для «Зорі» дві прозові замітки про Мороза та Овена, а також чотири віршованих переклади - два з американського поета Едгара По з додатком коротенької життєписі, а два інші - з грузинського [поета] Чавчавадзе, що у нас, скільки мені відомо, ще не перекладувався. Дальший огляд московських перекладів Шевченка пришлю, скоро дістану ті переклади з книгарень,- нині виписую. Сподіваюсь достати також польські переклади Сирокомлі та зробити суд. Ладжу збірочку московських перекладів з ріжних поетів українських, щоб подати до цензури; дещо видрукував уже в «Сибирском вестнике», дещо післав до редакції журналу «По морю и по суше». Шкода тільки, що бракує первотворів, особливо галицьких. В тій справі звертаюсь до Миколи Вороного, котрому прошу доручити мій лист, коли він у Львові.

Бувайте здорові, щиро стискаю Вашу руку і бажаю всього доброго! З глибокою пошаною до Вас

Павло Граб.

48. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Вілюйськ, 1-го липня [18]96 року.

Вельмиповажний Добродію!

Одсилаю Вам назад «Покинуту в лісі дівчину», бо мені Ви запакували її, певно, через недогляд, не бачивши своєї посвяти. «Байки» Глібова, а також поеми Савича дістав,- щире спасибі. Вишліть, вдійте ласку, «Складку», що спорудив на спомин н[ебіжчика] Александрова д. Білило та надрукував у Харкові,- певно, в чернігівських книгарнях ця книжка є.

Виписав дещо з Києва. Чи пустили в Росію 2-й том «Бібліографії» Левицького? Я б збився сяк-так та придбав ту коштовну працю; перший том у мене є.

Бувайте здорові!

Глибоко шануючий Вас Павло Граб.

P. S. Етнографічний збірник, другу книжку, також вишліть, як вийде з друку.

П. Граб.

49. ДО К. ПАНЬКІВСЬКОГО

Вілюйськ, 30 липня [18]96 року.

Посилаю Вам, Вельмишановний Добродію, дві замітки: 1) «Економічна безвикрутність благословенної Полтавщини»; 2) «Данило Михайлович Кавунник-Велланський». Помістіть, коли придатні, в «Зорі», а коли бракує місця або зміст не дуже відповідний, перешліть, вдійте ласку,- першу на руки Франка або в редакцію «Гром[адського] голосу», другу предложіть кому там слід - чи не згодилась би вона для «Наукових записок»? Мені навіть здається, що в «Записках» вона була б придатніша, як у «Зорі». Хотів ще написати дещо про Квітку (Після «Київ. старини»), та нехай уже іншим разом. Попереду послав до Вас переклад поеми Едгара По «Крук»,- дістали чи ні? Лаштую новий збірничок. Пришлю дальший огляд московських перекладів Шевченка, скоро дістану самі переклади, котрі вже виписав з книгарні.

З останньою поштою прийшла бумага з дозволом переїхати в Якутськ для впису в яку-небудь сільську громаду та одержання пашпорту. Поїду, мабути, перед різдвом, а там маю надію рушити й далі, але куди саме - поки що не знаю, як воно буде, де доведеться спинитись. Через те спиніться на який час з висилкою часописі, поки не пришлю нового адресу. Листи можна слати й по старому, бо листи не пропадають, як інша кореспонденція.

Вибачайте, що мало пишу для «Зорі»,- маю почастні обов’язки, а до того, нездужається.

Бувайте здорові! Щиро прихильний та глибоко шануючий Вас Павло Граб.

P. S. Понизший шматочок паперу перешліть, вдійте ласку, п. Івану Франкові.

P. S. Забув сказати: про Кавунника-Велланського краще б було надрукувати в слідуючім 97 році, бо саме тоді припадають 50-літні роковини його смерті; найвідповідніше б у I томі «Записок», коли моя замітка придасться. Хоч я й прошу спинитись з висилкою часописі на який час, але «Зміст» «Зорі» за біжучий 96-й рік пришліть, вдійте ласку, в листі, як посилали досі, на старий адрес, у Вілюйськ. До заміток додав ще потім, як побачите, дві вірші.

П. Граб.

50. ДО І. ФРАНКА

Вілюйськ, 30 липня [18]96 р.

Вельмишановний Добродію!

Життєписі Чернишевського не дістав. Коли не посилали, той не шліть, поки не дам нового адресу, бо не дальш як перед різдвом їду в Якутськ шукати громади, що вписала б до свого гурту та видала «крестьянский» пашпорт; а тоді, може, пощастить осістись де-небудь у кращому місці - Томській або Іркутській губ.; зараз не знаю де, тому й не можу визначити певно адреса. Листи поки що можна слати, не спиняючись, на Вілюйськ - не загинуть. Не посилаю Вам нічого писаного, бо дуже мало пишу та й не знаю, куди б Ви тепер могли ткнути мої писання. З «Гром[адським] гол[осом]» я овсі не знакомий. Невеличку економічну заміточку посилаю до «Зорі», а огляд життя та праці першого шеллінгіста російського українця Кавунника-Велланського бажав би видрукувати в «Наук[ових] записках». Тільки, мабути, не потраплю туди з своєю легковажною роботою. Щирий привіт М. П[авлико]ві. Бувайте здорові! З глибокою пошаною до Вас Павло Граб.

51. ДО К. ПАНЬКІВСЬКОГО

Вілюйськ, 30 серпня [18]96 р.

Вельмишановний Добродію!

Посилаю для «Зорі» отсі п’ять заміточок: 1) Дещо про освіту на Україні; 2) Нові причинки до життєписі Квітки; 3) Сумна сторінка; 4) Олександер Котляревський - споминка; 5) Про творчість поетичну. Звістіть по одержанню, а також - чи дістали дві моїх попередні замітки: 1) Економічна безвикрутність благословенної Полтавщини; 2) Данило Велянський?

Зимою кидаю Вілюйськ, а їду до Якутська, та ще не знаю добре - де опинюсь; висилку часописі спиніть, поки не дам нового адресу. Листи, проте, посилайте, не спиняючись, на Якутськ, а між іншим, пришліть також «Зміст» «Зорі» за сей 96 рік, якщо не посилали.

Бувайте, щирий Добродію, здорові та не забувайте!

З глибокою пошаною до Вас Павло Граб.

52. ДО К. ПАНЬКІВСЬКОГО

Вілюйський округ, 30 вересня [18]96 року

Вельмишановний Добродію!

Посилаю для «Зорі» два переклади з Льонгфеля і Борнса та невеличкий вривок прозаїчний, якщо придасться. Борнса, здається, ще не перекладали по-вкраїнськи, опріч гарної перерібки «Івана Ячменя», зробленої Куликом. Попереду послав Вам дещо прозою: а) про освіту людову; в) про творчість поетичну; с) про Велянського і др. речі; дістали чи ні? Напишіть, адресуючи в Якутськ, бо я їду туди з кінцем падолисту, а часопись спиніться висилати; пришліть тільки «Зміст» «Зорі» на сей 96 рік. З Якутська маю гадку, коли пощастить, вирушити весною, а де пособить доля опинитись - зараз годі напевно казати; може, ще й з Якутська не пустять, хоч я й дістав право їздити по всій Сибірі,- залежить від ген.-губернатора або міністра.

З тим бувайте, щирий брате, здорові. З великим пошануванням до Вас, Павло Граб.

P. S. Чому Ви не помістили в «Зорі» портретів С. Дашкевича, Манжури, Ніщинського, М. Подолинського? Не можна роздобути, чи що? А про Тищинського сказали всього - кілька слів; невже чернігівці не спромоглись би написати докладненької посмертної оповістки? Вибачайте за закиди. П. Г.

53. ДО І. ФРАНКА

Вілюйський округ, 15 падолиста [18]96

Дорогий брате-друже! В сих днях їду звідси до Якутська; діставши право вписатись до селянської громади, буду розшукувати сеї останньої та виправляти пашпорт на переїзд у друге місце, та тільки не знаю, чи пощастить. Після закону поселенець, що вписався в яку селянську громаду, має право брати пашпорт і проживати, де захотів по Сибіру, з винятком кількох заказних куточків та великих міст. Але до нашого брата сей закон чомусь не прикладається, і генерал-губернатор майже нікуди не пускає, заборонивши громадам видавати нам пашпорти, а щоб сиділи по старих чортових норах. «Я,- каже,- не хочу, щоб вони робили в мене під боком те саме, за віщо прийшли сюди». То й не покладаю певної гадки на те, що випустять з Якутська, перезимувавши, проте побачимо. Покидаю Вілюйський округ без великої радості, бо, кажу ж, не маю світлого вигляду на близьку зміну долі в будущині. Поки що мій адрес буде на Якутськ. Листи з пошти посилаються при бумазі в «Областное Правление», там один добродій, спеціально приставлений до сього діла, уважненько їх перечитує, а потім уже пересилає з «надзирателем» (се також добродії, спеціально приставлені для догляду за нашим братом) адресатові. Звісно, до справ літературних вони не мішаються, новин літературних не замазують або не видирають. З Якутська пришлю що-небудь для «Ж[итя] і с[лова]».

Лагоджу, між іншим, статейку про справи галицькі в один московський журнал і перечитую матеріали, що в мене зібрались. Найдужч мені цікаво - вистежити та вияснити органічні причини москвофільства австрійського. Не знаю, наскільки я правий, але мені здається, що такими причинами суть: 1) темне або ясніше відчування своєї спорідненості з цілим організмом руськості; інстиктовий або ясніший потяг до цілокупної стихії руської; 2) маріння державною величчю руського племені; маріння величчю князів та бояр, а повна погорда до бездержавного, підлеглого чужому урядові люду; 3) брак до останнього часу щиро демократичної (а не державно-племенної) інтелігенції, зв’язаної з власним народом, 4) невдоволення громади руської з уряду та стану речей в Австрії, кривдження хлопів з боку польської шляхти, а відси ворожня хлопів до поляків; 5) повне незнакомство русинів австр[ійских] з порядками російськими і загальне захвалювання тих порядків з боку таких діячів, як Наумович,- захвалювання, на котре особливо мусили роззявляти роти руські хлопи, до краю обдерті порядкуванням чужих народностей. Двома останніми причинами переважно треба, по моїй думці, пояснити москвофільство серед селян, себто причинами соціально-економічними; відси і плутанина та примішування в Галичині справи національної до справ соціальних. Грає якусь роль також церков та загальна темнота селянства, з одного боку, а погані традиції «інтелігенції», що мусила весь вік вертіти хвостом серед натиску всяких пануючих сфер, як лисиця в пастці,- з другого. Звичайно, є чимало й інших причин, але я вказую органічні.

Хотів я ще спімнути про шотландського поета Роберта Борнса. От би добре видати для мужиків його життєпись з вибіркою деяких творів - з поводу столітніх роковин його смерті. Чи згадував хто про нього в руських часописях? Вже коли Щурат не згадав (він, певно, не прогавив!), так, мабути, ніхто більше. У нас, здається, Борнса зовсім не перекладали, по крайній мірі, відомий лишень прекрасний переклад «Івана Ячменя», зроблений Куликом. Я, між іншим, переклав недавно «Стокроть», «Поклик Брюса до дружини» та «Лорд Грегорі». А слід би перекласти його кращі пісні; для нас вони цікаві двічі: яко речі щиро народолюбні, а вдруге - яко поезія з національно-країнною шотландською закрасою, дарма на свій загальнолюдський зміст. І те і друге - в повній злагоді та гармонії.

А як здоров’я Павлика? Кланяйтесь йому при нагоді. Стискаю Вашу руку. Щиро шануючий Вас Павло Граб.

54. ДО І. ФРАНКА

Якутськ, 17 грудня [18]96 р.

Дорогий Брате! 8-го грудня приїхав до Якутська і першим чином занедужав: двоє суток текла горлом кров, мучив віддих. Лікар твердив хворобу в легких (гниють, праве понівечено). А ще треба калакати цілих 10 років! Не дурю себе надіями: може, вже навесні лопух зросте наді мною. Підходить черга: недуг прикував до ліжка; привид чорного крука, змальований Едгаром По, невідлучно носиться перед очима зі своїм зловіщим «ніколи».

Злаштував я новий збірничок перекладів, се, певно, моя остання робота, до котрої я більше нездатний, хіба на які дурниці, дріб’язки спроможусь. Пишіть мені про наші літературні новини інколи та зважайте, що листи цензуруються в «областному правлении». Бувайте здорові та не забувайте свого прихильного товариша. Стискаю Вашу руку П. Граб.

1897

55. ДО К. ПАНЬКІВСЬКОГО

К. Паньківському

Якутськ, 1 марта [18]97.

Вельмишановний Добродію! Посилаю Вам новий збірничок переспівів (всього - 103 вірша) для Вашої «Дрібної бібліотеки», коли Ви не покинули ще видавати. Видрукуйте, якщо мога, окремою книжечкою та вибачайте, що турбую Вас раз по раз своїми просьбами. Більша частина сього збірничка давно була готова, але в грудні я тяжко занедужав і не міг не то що працювати, а навіть вдягтись та роздягтись. Зараз мені легше, проте я значно ослаб, а хвороба така, що цілком не вилічиш (груди),- знесилився гірше малої дитини. До вертання в Росію ще цілих 10 літ! Поки що перебуваю в Якутську. Проситись в інше місце - довга справа, та й не пустять нікуди, де було б краще, як тут. Не знаю, що робити, тим дуж що хвороба понівечила всі надії 10 літ... де їх прожити при такому здоров’ї?

Лагоджу збірничок московських перекладів з різних поетів українських; гадаю відіслати одному поетові російському, щоб узявся зредактувати, а може, розшукати й видавця.

Напишіть мені, вдійте ласку, чи зможете видрукувати мою «Долю», що нині посилаю.

Адрес мій: Якутськ, П. А. Гр. і т. д.

Бувайте здорові, стискаю Вашу руку.

Щиро прихильний та шануючий Павло Граб

56. ДО К. ПАНЬКІВСЬКОГО

Якутськ, 4 квітня [18]97

Вельмишановний Добродію!

Посилаю Вам другу замітку про переклади творів Шевченкових, а також 4 переклади з данських та норвезьких поетів. Скільки мені відомо, їх ніхто ще в нас не перекладав. Замітку краще видрукувати зараз по одержанню, не відкладаючи до поминального числа, бо до того часу я, може, дістану ще які-небудь переклади і зроблю їм оцінку.

Чи дістали мої прозові статейки про економічний стан Полтавщини, про освіту на Україні, про Велянського тощо?

Напишіть - скоро одержите сей мій лист.

До вересня 98 р. годі, мабути, виїхати відси. Через силу ходжу і пишу - в грудях коле так, що не заснеш іншої ночі.

З прошлою поштою послав Вам новий збірник перекладів т. з. «Доля». Звістіть, будьте ласкаві, чи дійшов? Адрес: Якутськ - мені.

З тим бувайте здорові, не забувайте інколи перекинутись словом.

Ваш щиро шануючий П. Граб.

57. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Якутськ, 19 квітня [18]97

Високоповажаний Добродію!

«Криничку» і другі книжки дістав, велике Вам спасибі. Надалі посилайте не в Вілюйськ, а в Якутськ, бо я переїхав сюди жити, скінчивши стрік «поселення» та з «лишенного всех прав состояния» ставши «крестьянином из ссыльных». До вороття в Росію осталось ще 10 літ. Немає надії вижити, бо занедужав на легкі (тече горлом кров). Ніщо не приваблює, ні за чим не журюсь, тільки б ще хоч трохи попрацювати пером,- про інше не дбаю. Вибачайте, що так забалакав до Вас, бо Вам, може, зовсім не до мене.

Чи не могли б Ви купити для мене і вислати московські переклади Шевченкових творів, зроблені Чмирьовим та Мизком, мені вони потрібні для рецензії (одна замітка була надрукована, другу одіслав недавнечко). Коли не можна купити, то пришліть, вдійте ласку, на якийсь час, а я згодом верну.

Ще одна просьба: зважився я скласти збірник московських перекладів на україн[ську] мову, щоб і про нас дещо люди знали. Тепер москалі видають переклади всіх світових поезій, то й нашої не відцураються, видавець знайдеться. Думка у мене така: зібрати докупи все, що єсть готового, друкованого по часописях та книжках нарізно, решту перекласти самому. Хоч я вже й переклав чимало... але скласти одному путященький збірник, звичайно, не під силу, для мене особисто се річ просто неможлива, бо я не маю книжок та часописів, по к[ото]рих переклади друкувалися нарізно. Чи не взялись би Ви знайти якого щирого українця, що, гуляючи, переглянув би та виписав з ріжних видань нарізні переклади нашої поезії, а я прислав би Вам на руки весь свій готовий матеріал; таким робом і склався б збірник. Дещо перекладав Фет, дещо Мей, єсть також дещо нашого і в інших поетів московських. Я, наприклад, випадком розшукав прекрасний переклад з Бабенка, зроблений Івановим-Класиком (фамілії Бабенка не виставлено); так, певно, знайдуться і другі речі.

Крім того, Ви могли б порадити кому-небудь з московських поетів (може, у Вас є знайомі) звернути увагу і на поезію українську та перекласти дещо. Такі майстри слова, як Бальмонт або Фофанов, не попсували б Шевченка, а досі його тільки псували. Одпишіть мені на сей лист, бо в крайнім разі я гадаю вдатись до кого-небудь з москалів, щоб пособили, та тільки, мабуть, даремна надія. Скажу по правді: на українців ще менша надія; ні в їх енергію, ні в їх патріотизм я не вірю; єсть кілька справжніх патріотів-трудівників, як, напр., Перебендя, єсть чимало псевдоукрайнолюбців, що дальше галасу про «Січ-матір» не йдуть, загалу ж українського... по-мойому - його немає... Не треба затуляти очей, патріотизм не в ілюзіях, котрими живуть т. з. «украйнофіли»... Годі, вибачайте, що пишу таке.

Чмирьова я виписував зі складу, що при «Киев[ской] старине», та мені чомусь не прислали, певно, немає; через те й турбую Вас.

Пишіть на такий адрес: В г. Якутск, Павлу Арсеньевичу Грабовскому.

Бувайте здорові, висилайте книжки хоч «наложенным платежом», вельми буду вдячний.

Щиро шануючий Вас Павло Граб

58. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Якутськ, 26 липня [18[97

Велике Вам спасибі, дорогий брате-земляче, за Ваш прихильний лист; ледве сльози не закапали з радощів, читаючи. Нічогісінько доброго не маю розповідати про своє життя. Я був засуджений в каторгу, сенат після заборони Спасовича скасував той присуд, і мене потурили «на поселение с лишением всех прав состояния», потім маніфести надали мені крестянські, а нині навіть міщанські права, заплатив я одній тутешній сільській громаді коло 25 рублів, і вона приняла мене до свого гурту, бо без цього не дають пашпорта на виїзд; стягли з мене за сей рік більш 5 рублів податків, і на тім скінчилося моє «крестьянство», бо недавно я взяв «увольнительный приговор» і послав до барнаульської міщанської управи (Томська губерня) прошеніє, щоб залічили до своєї громади: відповіді ще не мав; якщо приймуть, переїду туди, все ближче до Росії; попросивсь на всякий раз також до Мінусінська, Єнісейської губерні, і в сих днях жду, що скаже ген[ерал]-губернатор, то, може, в кінці серпня ще виїду відси та попливу по Лені. Коли не пощастить знайти роботу ні в Барнаулі, ні в Мінусі, так маю на оці Тобольськ; туди кличе один товариш, що видає там часопись. В Сибірі мені бути ще 9 років. Якутська я не міг минути, яко адміністративного осередка, тому-то і переїхав з Вілюя. Але тутешній клімат в одну зиму поклав на мене свою жорстоку печать. Треба вибиратись якомога швидше, хоч часом нікуди не хохочеться рушати, душа прагне хвилини спокою, хвилини забуття та відпочинку. Про хворобу мою лікарі кажуть, що се «отек легких», крім того, ще й ревматизм - такий, що під погоду не здужаю ходити. Лічитися тут цілком неможливо, пуста надія; треба б і повітря іншого, і кишені повнішої. Бувши поселенцем, я діставав щомісяця 12 рублів казенної запомоги і з неї жив, випадкові заробітки йшли на виписування книжок, посилку листів тощо. Тепер, маючи «права», я втратив цілком казенну запомогу і мушу знаходити собі раду без неї. Звісно, се - нісенітниця, як-небудь перебитись можна, хоч і дуже скрутно, бо навіть, ставши міщанином, я не перестаю бути «государственным преступником», а значить, і сіроманцем серед чепурної громади, ходу тобі немає, як і не було. Гірше те, що з самісінького Вілюя я мушу їхати своїм власним коштом скрізь, куди пустять, бо на казенний вертають тільки «административно-ссыльных»; а відси до Барнаула доведеться видати в найкращім разі minimum 200 рублів. Добре, що на Вілюї я заробив, навчаючи дітей, та приберіг 300 рублів, а то б і виїхати було ні з чим. І те все нісенітниця - аби було здоров’я, бо як тіло хиріє, то й душа стратить свій природний шлях... Здоров’я, здоров’я перш над усе, без його ніщо не миле. Я прихильник «черствого матеріалізму», я ненавиджу солодушність в письменстві, мене лютує читати про вічка та кохання, часом я ладен пошматувати папір спересердя. Може, се тому так, що в житті я не бачив нічого, крім неволі, голоду та холоду, я знаю, що людина не робиться звіром, доки має з чого жити, а там... краще годі!

Се літо нічого не міг писати, хоч замірів і чимало було в голові; лаштую окреме видання творів шотландського співця Роберта Бернса, розпочав новий збірник віршів - своїх і перекладених, хочу спорудити для цензури збірничок з своїх україн[ських] віршів, лагоджу статейку в «Божий мир» про наше письменство, збираюсь писати оцінку драматичних творів Карпенка-Карого... Але все це або в думці, або лиш у розпочатку...

Напишіть, будьте ласкаві, чи видруковано у Львові мій збірничок «Доля», бо відти я давно вже не маю ніяких вісток.

1-й том драм Карого та «Розмову про с[ільське] хазяйство» маю, бо мені прислали їх якісь невідомі добродії, котрих я найщиріше дякую за ласку. Всі Ваші видання у мене також єсть. Чмирьова, якщо не послали ще, то й не посилайте; начитав я, що сю книжку можна добути у складі редакції «Русской мысли», так випишу згодом. Як би мені не скрутно жилось з боку матеріального, я відчуваю та терплю тільки страшенний брак книжок, і коли б довелось прохати, так про самі книжки.

Хочеться виїхати з Якутського, бо тут смерть мені, але невимовно жаль, невимовно сумно покидати одну товариську сім’ю, в котрій я живу як свій рідний і котру полюбив найбільше всіх людей на світі; сім’я ця теж прихильна до мене, вона ту зиму одволала мене коли не від смерті, дак смертельної недуги; всі радять їхати, бо тут, кажуть, я пропаду, «заглохну». І тут тяжко, і туди їхати, де немає душі рідної, не краще. Чудне створіння людина - правда?

Посилаю Вам свою фотографію на знак прихильності братерської.

П. Граб.

59. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Якутськ, 7 вересня [18]97.

Вибачайте, Брате любий, що турбую Вас своїми проханками: візьміть, коли ласка, мого «Хому Баглая» та одішліть до цензури, бо сам я ще звіку-зроду не зважувався туди піткнутись. Але це не все: якщо цензура пустить мого Хому, після чортячого парла, між добрі люди на прогуляння, то чи не знайшли б Ви такого у себе в Чернігові кравця, що вигадав би на його сяку-таку жупанину - хоч дешевеньку. Одно слово: чи не помогли б Ви оголосити мого твору друком? По правді сказати, так твір це не мій, або не цілком мій; що ж, коли доводиться підвозити москаля? Се переклад поеми Роберта Бернса, що в його зветься «Том О’Шантер». Бернсових творів я лаштую цілу збірочку, бо дуже люблю цього шотландського поета. Маю також до сотні віршованих перекладів з інших поетів світових, а склавши сей збірничок, збираюсь видати окремими книжечками вірші норвезького поета Вергелянда та італьянської поетки Ади Негрі; остання з сучасних найдужче мені сподобається, ради неї переважно хочу підучити італьянську мову, якщо здоровий буду. Надії мої на переїзд з Якутського цілком розбилися, хоч після двох маніфестів я дістав право жити та їздити по всьому Сибіру. Я скінчив поселеніє, вписався між крестяне, плачу податки, але пашпорта генерал-губернатор не дає. Мало того: Барнаульська міщанська громада, Томської губерні, приняла мене до свого гурту - треба тільки, щоб Казьонна Палата ствердила «приговор»,- а з Якутського усе не пускають. Найбільше жаль, що тут зимувати, цебто - промучитись 9 найгірших місяців, аж поки підуть пароходи. Не зважили навіть на хворобу. «Один предлог для разъездов»,- промовив, кажуть, Горемикін, прочитавши моє прошеніє, дарма, що зробившись крестянином, а потім і міщанином, діставши два маніфести, я дістав не що інше, як саме «разъезды». Ось Вам приклад, як буває на бумазі, а як на ділі. Живу дуже погано з боку душевного, працюю мало, хоч і байдиків не б’ю; від «благ цивілізації» так одвик, що через силу побував у театрі (приїздили сюди якісь гольтіпаки). З Галичини давно не було нічого. Напишіть, коли знаєте, чи надруковано у Львові мою збірочку «Доля»? А чи здоровий Перебендя? Не читаю нічого нашого, то й не знаю нічогісінько. Недавно мені довелось почути московський переклад однії укр[аїнської] пісні, зроблений з польського,- як воно Вам здається? Пишіть.

Ваш щиро прихильний Павло Граб.

60. ДО К. ПАНЬКІВСЬКОГО

Якутськ, 20 вересня [18]97.

Велике Вам спасибі, щирий Брате, за Ваш лист прихильний та «Долю»; згодом пришлю дещо прозою. Тішив я себе думкою виїхати з Якутського куди-небудь поближче до Росії, але даремно: генерал-губернатор Горемикін не пускає мене відси, незважаючи ні на хворобу, ні на те, що після двох маніфестів я маю подвійне право на виїзд. Барнаульська міщанська громада, Томської губерні, приймає мене до свого гурту, то я не втрачаю надії хоч на весну визволитись із цього болота. Тільки що зиму люту доводиться тут перебувати, а я й так покоштував її досить.

Складаю новий збірничок, а також переклади творів шотландського поета Бернса окремо.

Чув я, що «Словарь» Уманця пустили до Росії. Якщо маєте спромогу, то вишліть його (вдійте ласку) мені, починаючи з 1-го тому, а гроші я вистачу потім; послати можна просто в Якутськ - мені, а «Долю» - як перше, старою дорогою.

Переписую для цензури збірничок перекладів нашої поезії мовою московською; переклади трохи не всі зробив сам. Звертався до поетів московських, та ніхто не поміг.

Бувайте здорові! Ваш Павло Граб.

61. ДО К. ПАНЬКІВСЬКОГО

Якутськ, 19 жовтня [18]97.

Щирий Брате! Посилаю Вам дещо з дріб’язків - на більше хіба згодом здужаю. Видрукуйте в «Зорі», якщо знайдеться місце.

Зверніть увагу: в московському журналі «Детское чтение» за вересень сього року видруковано переклад оповідання Коцюбинського «Харита», а також цікаву розвідку Яворницького під заголовком «Слепой баян Фома Провора» (до розвідки додано поличчя Провори і п’ять оповідань, записаних з його уст автором).

У вересневому числі «Вестника Европы» надруковано новий переклад Франкового оповідання «До світла» (сам я книжки ції не бачив, а читав тільки звістку про неї).

На Вілюйськ мені нічого не адресуйте. Може, доведеться зимою виїхати, так щоб не затратилось. Де буду - сам не знаю; поки що не пускають.

Лаштую збірничок перекладів з Роберта Бернса, та тільки хороба спиняє.

Бувайте здорові!

Ваш щиро прихильний Павло Граб.

62. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Якутськ, 29 жовтня [18]97.

Любий брате!

Я вже був зовсім скінчив і хотів посилати до Вас збірник перекладів нашої поезії на мову московську, у которий увійшло 125 віршів - переважно моєї власної роботи (коло 120), але на якийсь час спинився. Пощастило, бачте, мені несподівано одшукати в Якутському «Поэзию славян» Гербеля, а в сій книжці знайти чимало перекладів з наших поетів; так я хочу й ті переклади забрати до свого збірника, а тим часом чи не відшукаю ще чого-небудь, то, може, збірник вийде далеко кращий, як тепер. Та ще коли б дістати хоч по одному віршику Лиманського, Кониського й Олени Пчілки, бо, на жаль, нічого не маю, та нічого й не міг перекласти. Жду дозволу переїхати до Барнаула, Томської губерні, але справу сю іркутський генерал-губернатор Горемикін одіслав «на усмотрение» томському губернаторові, чи захоче той пустити мене до своєї губерні; річ така, що може й не пустити, хоч тут оставайся на всі 9 літ. Поки що, правда, Горемикін дозволив мені переїхати до Балаганського, Іркутської губерні, але я там уже був і добре знаю, що се за місто: ще поганіше від Якутського, заробітків ніяких, а жити без виїзду, без казенної навіть запомоги, яку дають, поки не вписався до громади. Якщо й виїду з Якутського, так не раніш кінця лютого, а швидше в марті; тепер люті холоди і дуже дорого (150-200 цілкових до Іркутського), а їхати власним коштом.

Щодо праці, так замірів усяких у мене багацько, але справді робити доводиться дуже мало, хоча б через те, що хати ніяк не нагрієш: почнеш писати - руки клякнуть,- морози страшенні, дров не докупишся, та й здоров’я не покращало. Часто нас (віршомазів) обвинувачують за те, що ми кладемо на все чорні фарби, скрізь відшукуємо смуги, співаємо тільки про журбу та горе, але коли я часом згадаю про теплий куток, про запашні квіточки садові, про все, що наділяє людей щастям, мені не то, що хочеться плакати гіркими сльозами, а все проклинати, не спиняючись. Всього Вам доброго, пишіть.

Ваш Павло Граб.

63. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Якутськ, 29 падолисту [1897 р.].

Щирий Брате! Сиджу, як бачите, в Якутському - нікуди не рипаюсь. Думка була їхати в серпні, так не дозволено. Поки що доводиться зимувати тут, а навесну вже маю надію рушити. Куди - не знаю напевно зараз. Прошусь до Барнаулу, Томської губерні, бо вписався між барнаульські міщане; іркутський генерал-губернатор Горемикін послав запитання до томського губернатора, чи хоче той мати мене у своїй губерні,- може, ще не захоче... Тим часом Горемикін дозволяє мені переїхати до Балаганського, Іркутської губерні,- місто не краще над Якутськ. Жду відповіді від томського губернатора. Зимою їхати і холодно, і дуже дорого. Сміло пишіть мені на Якутськ, бо до кінця мая годі й гадати про переїзд; в кращому разі (коли б пустили мене до Барнаулу та знайшовся товариш-подорожний) я мав би спромогу рушити зимою, але не раніш кінця марта; та сього не буде...

Пишіть про наші новини літературні, бо з «академічної» «Київської старини», котру я дістаю, цілком нічого путнього не довідаєшся. Лагодив я новий український збірник, але він розрісся на цілих два; збірник перекладів нашої поезії на мову московську теж розростається; добре було б, якби хто взявся написати передмову (та докладненьку) про наше письменство (українське і галицьке разом); я б сам узявся, так у мене дуже мало джерел. Напишіть мені при першій нагоді, хто поміщав колись у галицьких часописах вірші під псевдонімами «Славич» і «Марія Сіонська»?

Бувайте, шановний земляче, здорові, пишіть та поклоніться від мене всій Україні, котрої, може, вже ніколи більш не побачу.

Ваш Павло Граб

64. ДО К. ПАНЬКІВСЬКОГО

[22 грудня 1897 р.]

Щирий та Шановний Брате!

Здоровлю Вас з новим роком, бо поки дійде сей лист, то почнеться новий рік, і посилаю дві заміточки прозою: про московські переклади творів Шевченкових (третя з ряду) та «Нові вірші» Тарасові, видруковані в «Київ[ській] старині». Помістіть у «Зорі», якщо здадуться.

Чи скінчили друком «Долю»?

До весни не доведеться вирушити з Якутського: холодно, коштовно їхати, та й не пускають ще у те місце, куди я хочу,- до Барнаулу, Томської губерні. Все жду відповіді - не діждусь. Може, ще зовсім не пустять, як не пускали досі.

Згодом пришлю замітку про «Київ[ську] старину». Віршів також маю дещицю.

Про Україну цілком нічого не знаю.

Посилаю Вам, щирий Брате, своє якутське поличчя - дуже кепсько зроблене, проте не маю кращого. Відпишіть мені, скоро дістанете сього листа.

Ваш щиро прихильний Павло Граб.

22 грудня [18]97,

Якутськ

65. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

27 грудня [18]97 року.

Велике Вам спасибі, щирий Друже, за Ваш прихильний лист. «Хому Баглая» виправив - посилаю. А як таку дрібну річ незручно друкувати, то я додав ще одинадцять віршиків - всі з Борнса. Одішліть до цензури і видайте з «Баглаєм» укупі, підписавши «Вірші Р. Б.», а заголовок зробіть який захочете. Обвинувачення у плагіаті, по-мойому, Ви задаремно боїтеся: плювати нам на дурнів, мало чого вони не скажуть.

Якщо ще знайдете яку помилку в моїх віршах, то можете сміло виправляти щодо мови,- даю Вам на се повне право; я тільки не вживаю таких форм, як «милая» замість «мила», «хорошеє» замість «хороше»: по моїй думці, се форми не властиві нашій мові. Товариським вказівкам я завжди дуже радий, бо мені, на жаль, випадає робити все самому, а через те й більше помилятись. Цезури не додержав був скрізь тому, що не давав їй великої ваги; правил піїтики цілком обов’язковими для себе не вважаю, аби мова була гарна, легка, плавна та музична. Щодо мови, так я вже більш десятка літ не чув її, а через те саме й мушу робити помилки. Свої вірші згодом пришлю Вам, може, цензура пустить. Для Ваших народних виданнів також спробую що-небудь написати. Книжок, про які згадуєте, ще не дістав. Збірник перекладів нашої поезії на мову московську розростається; написав до одного видавця, але якщо він не одпише мені, так на Вас єдина надія; думаю, що таку книжку розкуплять.

Здоров’я моє погане. Торік лікарі сказали мені, що в мене oedema pulmonum.⁸ Сю зиму мені трохи легше, кров горлом не йде, але ходити важко. Чи повірите: часом до порога дійду і вже задихаюсь. Так само, як з ким побалакаю або навіть посиджу в шумнім товаристві,- все мене знесилює. Опроче, в останній час я почав цуратись людей: мені важко, як до мене хто приходить, а самому ходити ще важче. В товаристві, коли доводиться бувати, сиджу мовчки, не кажу ні слова, про що говорять - не вслухаюсь, а думаю про що-небудь своє. Часто хочеться плакати. Чую, що все се - початок якоїсь хвороби, але іншим бути не здужаю; що далі, то гірш. От хіба пустять до Барнаулу, може, там чи не оклигаю. Українська книжка - се єдина втіха; боюсь, щоб не прийшов час, коли й вона обридне, як усе навкруги; се буде справжнє нещастя і моя погуба.

Є в мене переклад билин,- чи не пустила б їх цензура? А селяни читатимуть радо. Бувайте здорові та відпишіть по одержанні цього листу, що гадаєте зробити з «Баглаєм»?

Ваш П. Граб.

1898

66. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

[Початок 1898 р.].

P. S. «Хому Баглая» друкуйте, як я його виправив,- так буде краще.

В «Київ[ській] старині» проф. Стороженко видрукував один віршик («До слов’ян), нібито написаний Шевченком. Як «К[иївська] с[тарина]» могла таку річ надрукувати? Се початок знаної вірші Костомарова, видрукованої в збірнику творів Ієремії Галки. От так у нас знають своє рідне письменство!

П. Граб.

67. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Якутськ, 5 лютого [18]98.

Щирий брате! «Мазепу» з іншими книжками дістав - спасибі Вам, але «Складка» не прийшла, мабути, не посилали, а мені цікаво було б побачити сю книжку. Чи одібрали мого листа з поправками «Хоми Баглая»? Посилаю Вам сим разом збірничок своїх творів. Перешліть, якщо Ваша ласка, до цензури, а діставши дозвіл друкувати, видрукуйте в Чернігові або пошукайте якого другого видавця. Збірничок сей склався з моїх власних віршів і таких, що я або переклав, або переробив (понайбільше переробив). В переклади та перерібки я стільки вкладав свого власного, що можна їх вважати напів за самостійні, ось чому я не вагаюся їх видавати за своїм підписом. Опроче, вигадайте такий заголовок, щоб видно було, що тут єсть і переклади, наприклад: «Співи і переспіви», «Луни та відгуки» або що-небудь подібне; а цілий збірничок назвіть - «Кобза». Вірші Панаса Гайди (або просто - П. Г-ба, якщо завважите з цензурних умовин можливим). «Співи і переспіви». Наприклад, так:

КОБЗА

Вірші Павла Граба

(Співи і переспіви)

1898

Вам там видніше, як зробити. Вірша «Зустріч» можна не друкувати, бо се - перерібка з Петефі, а згодом я маю замір переклади з сього поета видати окремою книжечкою, під назвою: «Вірші О. П.» (штук 30 разом), так щоб не друкувати двічі. Вірші я пильненько вистругував, та не знаю, чи догодив тим вистругуванням цензурі; з того самого погляду помістив і вірші зовсім нікчемні - про кохання та поцілунки, може, ці «праведники» спасуть увесь збірник. Пишіть мені зараз, як дістанете. Віршик «Вітання Франкові» одішліть, вдійте ласку, куди треба, а то у мене немає нічого більше; написав би, так нездужаю знову - груди болять (лікарі кажуть oedema pulmonum). В Барнаул мене не пускають (томський губернатор не хоче, дарма що міщанська громада мене приймає). З Галичини ніяких звісток давно не мав. Чи пише Старицький? Мабути, перевелись українці на світі, що тут ще ні одного не бачив; от спасибі жидам та полякам: наїхало їх сюди оце недавнечко чимало, та так же мило проспівали мені, що трохи не заплакав. А приїде який українець - згадай йому про рідні речі, так зараз копилить губу і дивиться на тебе, як на божевільного. Бувайте здорові, пишіть.

Ваш П. Граб.

68. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Якутськ, 31 марця [18]98 року.

Велике Вам спасибі, щирий брате, за «Словарь» Тимченка та поему Мордовцеву,- поемка справді слаба, та при нашому вбозтві можна й такі речі читати. «Мазепу» Уманцевого також дістав і перечитав; книжка цікава, вислід добрий, та, на жаль, з боку літературного не зовсім оброблений: докладність суто наукова переходить подекуди в легковажну фейлетонщину, а висновки та здогади не скрізь підперті як слід; крім того, книжка робить таке вражіння, що її писав не безсторонній вислідник, а оборонник, котрий все мусить гнути на свою руч.

Про Вашу справу з Старицьким нічогісінько не чув, то й не знаю, як і з чого сталося. Я навіть так мало читав українських творів, що мені важко й догадатись, про які позичання з інших наших авторів Ви писали. Чи не про драми? Так я їх не бачив. Дорікати в сьому разі за непатріотичність - се, звісно, дурниця, на котру хіба наші українці здатні. По моїй думці, тут не може бути ніяких інших вимогів, опріч того, щоб стаття була написана совісно, і ніяких інших питаннів, опріч питання про совісність. Се - щоб критик не порушував мотивів особистих і не чіпав особи, а оглядав тільки громадську працю людини, в тім числі і письменницьку; тут всякому вільно сказати своє слово, а коли воно вийде безпідставним, то діло критики тут безпідставність показати. Патріотизм або непатріотизм тут ні при чому. Сказати, що сей або той письменник не зовсім самостійний у своїх творах, що він перероблює або наслідує інших авторів,- не значить ще заподіяти кривду письменникові, вразити його людську честь; автора я маю право судити цілком, а до його особи мені немає ніякого діла, особи я не зачіпаю. Думаю, що й Ваша стаття не була зачіпанням особи, а тільки автора, т. є. Ви судили громадську працю людини, а не саму людину. Судили Ви, правда, не так, як треба було б після теорії галушкового патріотизму, так на се годі потурати. Опроче, я не знаю Вашої статті, так мені важко й балакати на сю тему. Доходили до мене слухи, що з Ст[арицьким] діється щось непевне, що він перестав друкуватись в галицьких виданнях чи навіть писати по-українському, а зробився московським фейлетоністом, та я не знаю, чи все те правда і що з того правда; про все те я швидше прочував, читаючи межи стрічками, ніж чував. Його роман «Перед бурею» у «К[иевской] с[тарине]» дуже мені не сподобався, я збирався «разделать» той роман і всю «К[иевскую] с[тарину]» взагалі та якось махнув рукою: гаспид з ними.

Дуже сподобалася мені книжечка Загірньої про шахти, та і все інше, що вона пише, визначається гарною мовою і цікавим змістом. «Складки» зі своїми віршами не бачив.

Я, здається, писав уже Вам, що відповідь від томського губернатора прийшла; переїхати до Барнаула він «не нашел возможным разрешить», мотивів - ніяких. А проте барнаульська міщанська громада приняла мене до свого гурту, і томська казенна палата «приемный приговор» ствердила. Послав прошеніє міністрові і жду знову відповіді. Поки ж що буде, в червні думаю переїхати хоч до Балаганського, Іркутської губерні, бо тільки туди пускає генерал-губернатор. Так стоїть справа фактично, а de jure я можу жити і їздити по всьому Сибіру. Щоб вернутися додому, то треба ще пождати тут більш як 8 років; вернутися раніше немає ніякої надії і змоги; хіба буде маніфест, то скине один рік з восьми, а що 7, що 8 - ріжниця невелика. Можна б вирватися відси, написавши прошеніє на тему «грех юности моея и неведения моего не помяни», але такого прошенія я не можу написати і ніколи не напишу. Значить - сиди і «нічогісінько не жди».

Останнього часу зовсім не брався за перо, бо не мав вільної хвилини, товчуся цілісінький день, а зморишся - ні про що не хочеться й погадати; думок безліч, та немає змоги справдити їх і трохи,- «плоть немощна». Віршів, ще не друкованих, набралося б збірників на два, та ніяк не зважусь сісти переписати. Тільки й спромігся на десяток віршів для збірника, що хоче видати Стар[ицький] на спомин Котляревського (в «К[иевской] с[тарине]» вичитав про се). В перших вільних хвилинах візьмусь за обіцяне Вам оповідання або яку популярну розвідку; якщо забарюсь, так не через те, щоб збрехав, а неможливо буде. Пишете Ви, що вкраїнці шанують мене за мої твори поетичні. Не знаю, чи повірите Ви мені, але сам я дуже мало ціню ці твори. Поки складаю, вони мені сподобаються, а як вийдуть з друку - перечитаю, і сумно мені стане. Гірко мені се казати, але кажу від щирого серця, з важким почуттям невдоволення. Що таке мій «Пролісок»? Необроблені уривки,- ні однісінького вірша художньо закінченого. «З чужого поля» - важкі, незграбні переклади, здебільша нікому не потрібні. «З півночі» - розлучні зойки, до котрих громаді цілком байдуже, бо в кожного і своїх власних досить, та ще такі зойки, що стратили усяку міру. Переклади з Сурика - се зовсім нікчемна річ. Збірничок «Доля», що не дуже давно видруковано у Львові, здається мені кращим за попередні, але згодом, може, я й над ним поставлю хрест. Крім того, ще одна думка ворушится в голові і часто не дає покою. Вірші я пишу прихапцем, іноді кілька днів підряд, по багацько зразу, а потім зовсім нічого не роблю,- по тижню, по місяцю не приторкуюсь до паперу. Моя праця здається мені страшенно мізерною, як подивитись навкруги себе та порівняти її до тії праці, якої вимагає справжнє життя людське. Питання: для кого і для чого ти складаєш оті вірші? - починає гризти за серце, а сумління натуркує, що се зовсім не те, чого було б треба. Потім сей настрій проходить - знову берусь за вірші. А зараз - просто немає часу, бо стороння праця (сію школярську премудрість) всього знесилює.

Послав Вам збірку своїх віршів, переписаних для цензури; дістали чи ні? Московські переклади з наших поетів одішлю Білиловському, якщо знайду його адресу. З Кримським я хотів розпочати листування, та все якось спинявся, не знаючи добре, де він жив. Чи то не він має книгарню у Звенигородці? Спиняло мене й те, що бог його знає, як люди озвуться на мої листи, а написати я хотів ще декому; потім розміркував, краще не ворушити.

Вірші Славича і Марії Сіонської друкувалися в галицьких виданнях 60-х років, а написані були, мабути, язичієм; в «Поэзии славян» Гербеля я знайшов московські переклади з тих авторів. Чи немає про них звістки в «Історії літератури руської» Огоновського?

Якщо цензура пустить мій збірничок, а видати його в Чернігові не буде ніякої спромоги, то чи не взявся б видрукувати його хто-небудь з київських видавців або одеських? Добре було б видати про народ таку річ: збірничок взірців з кращих українських поетів (російських і галицьких), починаючи з Котляревського, а кінчаючи сучасними, бо в нас питомої поезії не то що прості люди, а навіть освічена громада не знає - та сама, що має розуміння й про декадентство в чужих літературах. В Галичині хоч такі книжки й є, так вони до Росії або зовсім не доходять, або доходить їх так мало, що звичайна громада не користується ними. Тепер наплодилось чимало московських видавницьких фірм; мені здається, що коли б українські гурти нав’язали зносини з тими фірмами, то можна б друкувати дещо за їх підмогою. Друкують же вони всяку нісенітницю, так надрукували б і добру річ, аби на неї був попит, а збірничок взірців нашої поезії швидко б розкупили. Вам самому видавати всі українські книжки, звісно, важко та й неможливо.

Бувайте здорові, пишіть поки що на таку адресу: Иркутск - мені - до востребования. Там я буду в червні, не раніш 20 числа. Де спинюсь - сповіщу того ж часу. Серцем і думками прилучаюсь до всіх щирих українців і вітаю їх моїм словом братерним. А Вас обіймаю, бажаючи всього доброго.

Ваш щирий П. Граб.

69. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Якутськ, 19 серпня [18]98.

Брате мій дорогий та любий! Вибачайте, що так довго не писав Вам, бо нікому не писав нічого. Як я жив літо і через що не поїхав нікуди відси - краще не казатиму; коли треба буде - напишу, а ся потреба, може, складеться незабаром. Листів ні від кого не дістаю, бо дав свій адрес на Іркутськ, а сам сиджу тут. Та, по правді,- що мені ті листи, нащо вони? Мертвого нічим не зведеш. Посилаю Вам новий збірник віршів; вдійте ласку - перешліть д. Паньківському, бо сам я давно не писав йому та й не хочеться нікому писати. Про Україну не гадаю й не дбаю,- вона мені чужа, як я їй. Всі зв’язки життя порваті, душа доболілась до краю, нічого не жалко, ніщо не втішає. Людей... часом проклинаю, часом пригорнув би всіх до серця.

Збірник, що посилаю, мабути, останній, бо не знаю, чи візьмусь коли знову за працю. З необробленого матеріалу дещо зберіг, дещо пошматував та попалив. Шматую, і мені якось відрадісно робиться. Хочете - пишіть, хочете - ні, мені про все байдуже, нічого цікавого не осталось на світі. Не маю навіть чого побажати Вам - порожні слова, нащо вони?

Прощайте. Павло Граб

P. S. Посилаю Вам фотографію свою,- знявся недавнечко. Поки що не пишіть мені нічого.

П. Гр

70. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Якутськ, 10 жовтня [18]98.

Любий брате! Починав кілька разів писати до Вас, але ні одного листу не довів до краю: важко якось. Я пережив велике горе, котрого ніяк не можу забути. Згодом напишу Вам про все, а тепер нездужаю.

До Барнаулу не пускають ні томський губернатор, ні міністр справ крайових; через те саме і деякі причини особисті; до весни з Якутська не виїду, та й весною не знаю, чи доведеться виїхати. Пишіть, як колись, на Якутськ. Чи дістали мій віршований збірничок для Паньківського? Що з моєю «Кобзою»? Про Україну не маю жадних звісток. Пришліть, якщо ласка та мога, «Зорю» сьогорішну,- чув, до Росії пущено. Пишіть, що є нового та цікавого, бо душею я цілком мру. Бувайте здорові!

Ваш Павло Граб.

Адрес: Якутск. Павлу Арсеньевичу Грабовскому.

P. S. Чи Ви писали до мене в Іркутськ?

71. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Якутськ, 18 падолиста [18]98.

Спасибі Вам, щирий Брате, за «Баглая» та лист. Я не забороняв Вам писати, Ви мене не так зрозуміли. Треба Вам сказати, що мені було дуже погано, і якийсь час мене не покидала думка стрілитись; через те я й написав до Вас такого листа. Товариші пильнували мене і не пустили до сього. Тепер я одужав і починаю потроху працювати. До Барнаулу мене ні томський губернатор, ні міністр справ не пускають; до весни житиму в Якутську. Пишіть до мене,- скажу Вам велике спасибі, буду дуже радий. Пришліть, якщо маєте спроможність, «Зорю» нової редакції; перечитавши, я міг би Вам її вернути назад. Чи Ви писали або посилали що-небудь до Іркутська на мою адресу? Чи одіслали нову збірку Паньків- ському? Не пам’ятаю, чи посилав я йому також свого патрета через Ваші руки, чи тільки Вам. Друкуючи мою збірку, прошу Вас виправляти помилки та нісенітниці, які спостережете, а вірші цілком слабі навіть викидайте; їх можна буде видрукувати й потім.

Пишіть про наш рух літературний, нічогісінько не знаю, бо не читаю - нема чого.

Чи видали збірку про Франка в Галичині, а в нас ту, що збирався скласти Старицький?

«Хоми Баглая» мені більш не треба.

Подайте мені, якщо знаєте, адресу Франка і Павлика.

Патрета свого Паньківському я, здається, не посилав, так прошу Вас переслати йому при нагоді. Бувайте здорові, пишіть. Щиро цілую Вас, П. Граб.

P. S. Складаю нову збірку переспівів.

Пишіть мені на ту саму адресу, що й писали: «Якутськ, П. А. Гр.»

П. Гр

P. S. Зима стоїть люта. Тепер уже стужа дійшла до 50°R. Вийдеш на улицю, так давить груди, як камінюкою, а повітря густе, як холодець. Жалкую, що не поїхав з Якутська.

П. Гр

1899

72. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

[Січень 1899 р].

Дорогий брате! Лист Ваш, писаний 18 падолиста, дійшов, але «Слобожанщини» з жит[тєписом] Котляревського немає - десь, мабути, в дорозі. Все, що Ви мені посилали, я дістав, крім патретів Квітки та Котляревського. Спасибі Вам велике, що не забуваєте, а турбуєтеся за мене. Хочете, щоб я розповів Вам про своє горе, та не знаю, з якого краю й почати. Кілька раз писав до Вас листи, а написавши, шматував або палив. Багацько б розказувати - напишу коротко. Була у мене приятелька з тутешніх панночок; я вчив її й поміг скінчити жіночу школу духовну. Весною я сказав їй, що хочу їхати з Якутська; вона прохала мене остатися тут. Я послухав - остався. Вона прохала мене дальш вчити її, виявляла до мене велику прихильність; скінчилося на тому, що я закохався в неї, але не покидав думки їхати з Якутська і знову сказав їй про се; вона написала мені з розпукою листа, благала перемінити свій замір, хоч я вже зовсім злагодився; зустрівшись зі мною, вона не переставала прохати, щоб я не їхав; ми поклали побратися, і що далі, то більш вона мені сподобалася. Треба Вам сказати, що я безглузда людина: припавши до кого серцем, все інше забуваю,- так було й тут. Дівчина моя якось занедужала, і я познайомив з нею одного з своїх товаришів - медика. Се людина, вигната за ницу душу та усякі підлі вчинки товариським судом з нашого гурту, але я не рвав з ним особистих зносин, бо жалко було відпихати як собаку, тим дуж що я вважав його цілком за психопата. Почувши, що дівчина виходить за мене, він почав її збивати всякими увагами, не зупиняючись ні перед чим: він лякав її, буцім вона дуже хвора, а я теж недужий, що в мене «розрив серця» і я не довговічний; вихвалявсь перед нею, що він «полноправный, дворянин, врач», що у його великі маєтки в Росії, а я - «лишенный всех прав состояния», до Росії ніколи не вернусь і таке інше. Я знав про ті заходи, але не звертав уваги; хай - думаю - що зна, те й робить - не моє діло. Для всіх ми були як пара заручених, ніщо не свідчило за інше. Але, нарешті, дівчина стала вагатися: докторська посада та російські маєтки збили її з пантелику... Можете уявити собі, що робилося зі мною з жалю та образи; я ніколи не ховав перед дівчиною, що збавлений прав, що не маю жодних скарбів, а покладаю всі надії єдино на власну працю; вона завжди відповідала, що їй про се байдуже, що вона хоче вчитись, що кохає мене, як людину, вищу від себе освітою та духовним розвитком і т. д. Довго блукав я по Якутську з думкою застрелити себе, але приятелі, найдужче одна дівчина, берегли мене, поки моя нестяма не пройшла. Дівчина моя, гірко ридаючи, призналась мені, що й на крихітку не поважає того чоловіка, що не зважиться навіть рівняти його до мене, що високо ставить мене в себе перед очима, благала не відпихати її, але вийшла за його. Згодом я зрозумів і побачив, що дівчина ся не варта була моєї уваги, та від того не легше. Тепер я потроху почав забувати, тим дуж що мої щирі приятелі виявили до мене таку сердечну прихильність, що я й не сподівався. Оце Вам і все, кажучи нашвидкуруч. Може, й краще, що так вийшло. Важко жити самотою, але як згадаєш про Україну, то й добре, що сам собі козак: при першій спромозі опинюсь де схочу, а як не сам... не так-то легко відсіля вирватись. Єсть тут дівчата, що сподобаються мені та й пішли б за мене, але... не побачити тоді мені України, може, надовго... Через те думка думку боре... Оце все розказав Вам, як рідному братові, у всьому признався щиро.

Посилаю Вам «Песни Украйны» - збірку московських перекладів з нашої мови. Все, що підписано «П. Арсеньев», переклав я сам; де стоїть***, то се я переробив чужі переклади; вірші, підписані «Н. Тан» та «А. Б.», перекладені моїми товаришами, а я виправив, останні переклади я вибрав з різних видань та книжок. Фет переклав вірш Артемовського «До Любки», але у всьому Якутську я не міг розшукати творів Фета; якщо знайдете в Чернігові, то прошу Вас переписати той переклад і вшити у збірку - перед Гребінкою, або попросіть кого-небудь другого, щоб зробив. Збірку сю, вдійте ласку, одішліть або Білиловському, або Кримському, краще - останньому, щоб вони предложили кому-небудь з москов[ських] книгарів; я певен, що фірма Ситіна або інша яка візьмуться її видати. Тепер чимало таких збірок видається. З деяких поетів не переклав нічого, бо не мав ні однісінького вірша; з других переклав, що було.

«Кобзи» пришліть на перший раз 10-15 примірників; пишете, що хочете вислати мені гонорар,- візьміть насамперед, скільки треба буде, на ті витрати, які Ви понесли, висилаючи мені всякі книжки тощо, а як буде остача, то не висилайте мені, поки я не напишу, бо гроші на моє ім’я сконфіскують,- се така тут установа: дають 12 карбованців запомоги казенної на місяць, а за те конфіскують усе, що прийде; з мене, правда, до сього часу нічого не взяли, бо я нівідкуди нічого не діставав.

Лагоджу дві нових збірки - для Паньківського і Вас; пора б уже скінчити, та ні за що не хочеться братись: така стужа, що й хати не натопиш,- от і тремтиш собі, тиняючись з кутка в куток, або лежиш під кожухом на ліжку та сумуєш.

В Барнаул мене не пускають; хочу в Тобольськ, та, може, й туди не пустять. Не знаю, що й робити: чи тут сидіти, чи податись світ за очі. Посилаю Вам два знімки Вілюйської тюрми, де сидів Чернишевський. Праворуч від неї - будинок для сторожі, що вартувала. В сьому будинку я жив, як був на Вілюї.

Відпишіть мені зараз по одержанні сього листу. Бувайте здорові. Щиро стискаю Вашу руку та цілую Вас.

Павло Граб.

Якутськ, січень [18]99 р.

73. ДО В. КОСТЮРІНА

Якутск, 13 февраля [18]99 г.

Дорогой Виктор Федорович!

Простите великодушно, что ровно ничего не пишу из Якутска в газету. Часто болея и сидя поэтому в четырех стенах, я не мог быть всегда «на высоте событий», даже более того,- далек был от круговорота местной жизни, а писать о местных скандалах и пикантностях - ей-богу, не стоит труда. Я понимаю такого рода работу: взять какую-нибудь сторону местных явлений, какой-нибудь насущный для данной территории вопрос и серьезно разработать их, как на основании того, что уже по этому поводу писалось, так и на основании своих собственных наблюдений. Но... зимою мне даже трудно выходить из дому,- какие уж тут наблюдения! Теоретического знакомства с вопросами местной жизни у меня также нет,- Украина всегда интересовала меня больше, чтобы не сказать - всецело. Теперь придется, пожалуй, изменить свои отношения к окружающему. Дело в том, что Министр В[нутренних] Д[ел] разрешил мне переехать в Тобольск, и в июне месяце я думаю выехать отсюда к Вам. Жить мне в Сибири придется еще более 7 лет, а поэтому и основаться в Тобольске надолго. Первый вопрос о том, как устроиться? Не имеете ли Вы в виду какого-нибудь занятия - хоть на первое время? Напишите, какие в общем условия жизни в Тобольске? Есть ли там кто-нибудь из ссыльных? Я приписался к обществу мещан города Барнаула, Томской губернии, и в качестве мещанина должен иметь право разъезда,- не противится ли таким правам местная администрация? Впрочем, если бы нашлись занятия в Тобольске, то я не стал бы искать другого места, если климат не окажется таким же гибельным, как в Якутске.

Буду ждать Вашего ответа. Пишите в Якутск П. А. Грабовскому. Затем - всего Вам хорошего и до свидания!

Ваш П. Грабовский.

74. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Якутськ, 14 лютого [18]99 р.

Превелике Вам спасибі, щирий брате, за «Кобзу» та інші книжки («Словарь» Тимченка, «Колоски», «Про віспу», «Батькове віщування», «Як дбаєш, так і маєш»). «Слобожанщину» та життєпис Котляревського також дістав. «Літературно-наукового вістника» прислали мені досі тільки п’ять книжок (червень, липень, серпень - вересень, жовтень, падолист). Дванадцятої книжки за [18]98 р. нема, як і за січень сього року. Не знаю, чому се так. Щоб «Вістник» стояв значно вище від «Зорі», сього я не можу сказати; як викинути переклади та статті про чужосторонніх письменників, то звістки про нашу літературу стануть ще бідніші, як у «Зорі», матеріал суто український вийде трохи убогеньким. З «Зорі» я хоч знав, які часописи виходять у нас та про що в них пишеться, а з «Вістника» і того не відаю, хоч і знаходжу розвідку про Малярме. Статті про Ветлину, Лесю Українку та Щоголева - оце, здається, весь укр[аїнський] матеріал, а з них, по моїй думці, перша стоїть кількох книжок. Не думаю, щоб «Вістник» у такому виді здобув чимало прихильників на Україні. Я радий читати статті про Золя, але хочу також знати й своє рідне письменство, бо знаю його найгірше. Чи ви знайомі з Лесею Українкою? Порайте їй видати свої поезії у Росії, бо вона, здається нічого не друкувала тут, а слід би друкувати.

Недавно мені дозволено переїхати з Якутська та жити у Тобольську, в червні хочу махнути відси. Через се пишіть мені не дальш як до 1-го мая, а там я дам Вам іншу адресу. У Львів напишіть при нагоді, щоб, піславши мені четверту книжку, спинились з висилкою поки що, але щоб друкували примірник і на мене; з Тобольська я напишу, куди посилати, починаючи з мая. «С.-Петерб[ургские] вед[омости]» пішлю Вам другим разом; щиро дякую за фейлетон. «Кобзи» мені не треба більш. Якщо будуть які критичні замітки, напишіть мені про них. Для Вашого Чернігівського альманаху пришлю що-небудь. Збірка, про котру питаєте, складається переважно з англійських, мадьярських та вірменських поетів. З Борнса, між іншим, переклав найкращий його твір «Старчача гульня», хоч се річ і дуже важка до перекладування; не знаю, чи сподобається читачам. Зовсім новими в нашій літературі (так мені здається) будуть переспіви з мадьярських та вірменських поетів; крім Петефі, нічого досі не було, принаймні я не бачив. Недавнечко розшукав у Якутську Метерлінка, Верлена та польського Тетмаєра,- може, що-небудь переложу. Була тут також Ада Негрі (два томики італьянських творів), та, на жаль, одвезли у Верхоянськ, а вона мені дуже сподобається. Її у нас, здається, ніхто не перекладав ще, крім деяких моїх дріб’язків. По моїй думці, Леся Українка здужала б перекласти сю італьянську поетку якнайкраще. Чи дістали мої московські переклади з наших поетів?

Про здоров’я писати нема чого, часто лежу, рідко виходжу з хати, бо важко ходити - груди слабі; а морози злиденні, чиста лиха година.

Бажаю Вам усякого добра та щиро цілую Вас.

Ваш П. Граб.

P. S. Старий Перебендя писав колись мені, що в Томському є дехто з щирих українців. Чи не знаєте Ви кого-небудь, щоб, переїжджаючи Томськ, цікаво було познайомитись? Якщо кого знаєте, то напишіть.

П. Гр.

75. ДО І. ФРАНКА

Якутськ, 24 лютого [18]99.

Посилаю Вам дещо, щирий брате, з своїх поезій для «Літературно-наукового вістника» - помістіть, якщо придадуться. Посилаю Вам також свою фотографію на пам’ять, сердечно вітаючи Вас з 25-літнім ювілеєм Вашої праці літературної. Про ювілей Ваш я довідався з «Вістника», що д. Грінченко виписав для мене; та, на жаль, мені прислали тільки починаючи з п’ятої книжки 98 року; не прислали чомусь також дванадцятої книжки торішньої, як і первої з сього року. Може, загинули в дорозі - не знаю. На сей рік друкуйте примірник і на мою долю, а вишліть поки що тільки IV книжки, бо весною я покидаю Якутськ, а їду до Тобольська (з мі[ні]стерського дозволу). Як подам іншу адресу почнете висилати дальші книжки з V.

Чи надрукували б Ви переклад або перерібку книжки політично-економічного змісту? Я б тоді прислав Вам частинами на кожне число журналу, а щоб Ви редагували.

Про «Вістник» хоч редакція й каже, що в йому більше літературного матеріалу, як у «Зорі», але, на мою думку, се не зовсім так. Коли вилучити статті про писателів чужосторонніх та переклади, то матеріал справді український видасться не багатшим за «Зорю». У нас не то що звичайна громада, а навіть письменники дуже погано знають або й зовсім не знають своєї рідної літератури (хоча б через те, що з Галичини досі нічого не пускали). «Вістник» добре б зробив, коли б давав побільше таких статей, як про Ветлину, про Лесю Українку та Щоголева, а проте їх дуже мало, хоч се найкращі та найцікавіші статті у всьому журналі. Про Котляревського ні однісінької докладної статті не подано. Мені здається, що земляки сказали б превелике спасибі, коли б «Вістник» систематично почав подавати «Історію письменства руського», хоча б з Котляревського, як колись подавала «Зоря» статті небіжчика Огоновського. Мені здається також, що потреба в такій «Історії» для нас найдошкульніша, а що написати її могли б тільки Ви з українців - більш ніхто. На мою думку, можна оглянути нашу нову літературу в однім спорім томику, але справді науково, піднісши все найцікавіше та найвизначніше, без звичайної нашої хаотичності, яку добачаємо в п. Огоновського, та дріб’язків другорядних.

Трохи згодом пришлю Вам дещо прозою.

Щиро стискаю Вашу руку

Ваш П. Граб

76. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Іркутськ, 23 липня [18]99.

Давно не писав до Вас, дорогий Брате, бо, виїхавши 6 червня з Якутська, все ще перебуваю в дорозі. Та ще й пригода мені дуже прикра сталась: я загубив усі свої речі. Приїхавши на пароході в село, відки вже треба було їхати кіньми, я велів винести на берег свою скриньку (і її зараз винесено), а сам пішов на станцію. Вертаюсь - парохід одійшов собі назад, а скриньки моєї на березі немає. Розпитую, що і як. Мені й кажуть, що капітан розпитував - де чиї речі, а як коло моєї скриньки не було хазяїна, то він і звелів її взяти назад з берегу і повіз до Якутська. Я послав йому навздогін телеграму, щоб він переслав мені речі до Іркутська, але їх і досі немає. Мало надії на те, щоб вони знайшлися, бо тут на те Сибір. До Іркутська я приїхав цілком без нічого в скриньці лишилися і книжки, що в протягу 10 років я набував, і рукописи деякі, і з одежі все, крім того, що було на мені. Велика шкода книжок та деяких пам’яткових речей від моєї покійної побратими Наді, що лютою смертю померла в каторзі,- сих останніх речей мені найдужче жаль. Підожду ще до половини серпня, а як не буде, то значить - все пропало, треба їхати до Тобольська. Ви питаєте про мою долю, але з «Літ[ературно]-н[аукового] вістника» вже, певно, про неї довідалися. Другим разом розповідаю Вам деякі подробиці, бо зараз якось сумно на душі. Термін мого підневільного пробування в Сибіру кінчається 8 липня 1906 року, якщо не приточуть.

Напишіть мені, будьте ласкаві, скільки грошей зможете вислати за «Кобзу», щоб, приїхавши до Тобольська, я міг позичити на таку суму грошей, поки найду яке місце; пишіть в Тобольськ, до востребования, мені. Пришліть також примірників 10 «Кобзи», бо дехто з товаришів просить подарувати, а частина тих примірників, що Ви мені прислали, пропала з іншими моїми речами. З дефектів «Кобзи» пам’ятаю: «Лютує Дніпр. Ревучи...» Треба було «ревучі» і без наголосу. У стихотворі: «Людина єсьм...» замісць: «Не жду в більш...» треба: «Не жду я більш...» У ст[ихотворі] «На селі» видруковано «дрібнета» замість «дрібне та...» У ст[ихотворі] «Серед ночі» видруковано: «...Хто, як не він, заманив їй пасткою...», а треба «Хто... ійи (її)...» Оце, здається, і все; вказую на сі дріб’язки, бо Ви питаєте. Приїхавши до Тобольська, почну лагодити другу збірку своїх віршів,- чи маєте спромогу і її видавати? Бувайте здорові, шановний та дорогий друже-брате, та пишіть мені до Тобольська.

Ваш щирий П. Грабовський.

77. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Тобольськ, 24 вересня [18]99.

Як бачите, любий друже, я в Тобольську; приїхав 19 вересня, а 20 одібрав з пошти Вашого листа з книжками, за котрі Вам дуже дякую. Скриньку свою кінець кінцем я розшукав, треба було лише платити 15 рублів поштових коштів за пересилку, та лихий їх бери - ті гроші,- я радий, що хоч знайшлись мої речі - книжки та пам’ятки. До Тобольського їхав з неохотою, та й справді тут немає нічогісінько цікавого: місто се лежить осторонь від усякого руху, наскрізь провінціальне, де всяке знає всякого і про всякого. Діло, може, знайдеться в тутешньому статистичному комітеті, але ся річ залежить від губернатора, а зараз його немає в городі,- доведеться підождати. Довго тут мені зовсім не хочеться бути, поживу хіба до весни, а там візьму пашпорт від своєї громади і переїду куди-небудь у кращий куток. Ах, як бажалося б мені ще хоч раз побувати в Іркутському,- там я цілком віджив душею, там два місяці я побув як у раї; та от лиха година - не пускають туди; ну, може, як-небудь і пощастить. Там, між іншим, я стрів одного чернігівця, що знає Вас,- інженера Вознесенського: його вислали сюди, поки порішиться там якась справа; він дістав місце за Байкалом, робить геологічні висліди і мене звав з собою, то треба було великих заходів, щоб остатись, а я не був певен, що одержу дозвіл,- через те й рушив до Тобольського.

Гроші мені висилайте на таку адресу: (Тобольск, Кузнечная улица, дом Себякиной. Павлу Арсеньевичу Грабовскому). Вибачайте, що я звертаюсь до Вас з тим проханням, бо мені зараз прийшлось дуже скрутно - ні грошей нема, ні роботи; в кращім часі та при інших обставинах я віддячу Вам за все добре, що Ви зробили для мене; а зараз, повторюю, я навіть на позичені гроші приїхав до Тобольська: взяв у одній редакції, щоб виплачувати потім своїми писаннями.

Як буду лагодити другу збірочку своїх віршів, то складу її з самих оригінальних або переважно оригінальних п’єс. До альманаху, коли встигну, пришлю першу главу свого прозового твору; се буде роман-хроніка з правдивого сучасного життя, де я хочу вивести цілу низку усяких патретів та розказати дещо з подій останнього часу, в котрих і сам брав невеличку участь. Тут буде і Росія, й Сибір, спомини про ріжних людей тощо. Широкий у мене план, та не знаю, чи добре здійсню його, чи вистачить моєї вдачі на ширшу працю.

Посилаю Вам два переклади з українського, надруковані в Іркутській часописі «Восточное обозрение»... Бувайте здорові до другого разу. Щиро шануючий та поважаючий Вас Павло Граб.

78. ДО АДМІНІСТРАЦІЇ «ЛІТЕРАТУРНО-НАУКОВОГО ВІСТНИКА»

Тобольськ, 24 вересня [18]99.

Переїхавши з Якутська до Тобольська на життя, щиро прошу шановну Адміністрацію «Літературно-наукового вістника» висилати мені примірник сього журналу не на Якутськ, як перше, а на таку адресу: (Тобольск. Павлу Арсеньевичу Грабовскому. Улица Кузнечная, дом Себякиной).

Останню книжку я дістав за липень, але не відібрав чомусь за червень, мабути, в дорозі загубилася, а то б з Якутського мені її переслали.

Павло Грабовський.

1900

79. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Тобольськ, 2 січня 1900 р.

З новим роком, дорогий брате! Чого се Ви зовсім замовкли? Посилаючи гроші, Ви писали, що лист іде окремо, але я нічогісінько не дістав і досі,- мабути, десь загинув у дорозі. Я не писав через те, що вже ждав від Вас згадуваного листу, та таки й часу не було зовсім: роблю цілісінький день з ранку до півночі,- складаю брошури про тутешню ветеринарну справу та коректую місцеву часопись, а знесилившись до краю, шукаю швидше відпочинку; не то що писати, за книжку взятись ніколи. Заробітку за все маю 30 руб. на місяць, бо зарібницька плата в Тобольську страшенно низька, як у всякому місті без культурного і промислового руху. Та треба працювати, бо я не виплатив ще всіх позичок, що наробив, їдучи сюди. До весни побуду тут, а там подамся деінде. Ви, може, подумаєте, що мені скрізь погано, бо така вже моя вдача, так отже ні: в Іркутську я прожив літо, неначе у раю, серед інтелігентних інтересів і прихильних людей; се справді європейське місто, завдяки залізниці та капіталістичному рухові, що тут запанував останнього часу. В Тобольську поки що панує «народне производство», себто капіталізм у найбільше розбійницькій формі, з нелюдським визискуванням робочої сили та найгіршою оплатою. Знайомих у Тобольську у мене мало,- ніколи знайомитись та й не дуже цікаво. В театрі був усього двічі: грають погано, у Якутську і то часом грали краще. Хотіла сюди приїхати з Тюмені україн[ська] трупа Деркача, та чомусь не приїхала, а вельми шкода: тутешній громаді остогидли вже безталантовні любителі місцевої сцени, і всі радо ждали українців. Дурні, що не приїхали, а на святках саме мали б чималий успіх. Хочу я збити декого з тутешніх людців, щоб у лютому посвяткувати в «народній аудиторії» пам’ять Шевченка; маю надію, що се мені вдасться. Попереду напишу в місцевій часописі про значення Шевченка в письменстві та житті громадському, а потім уже й дальш. Програма така: автобіографія Шевченка по-московському (щоб дозволено і щоб більше зрозуміли), читання творів Шевченкових по-нашому, співання взагалі українських пісень. Чи не прислали б Ви мені для сього, коли Ваша ласка, збірничка пісень Федоровича, бо хоч у мене було їх два, та добрі люди в мене їх випрохали.

Всі книжки «Літ[ературно]-н[аукового] вістника» за той рік дістав. Дуже прикро вразила мене там замітка І. Ф. про народників та марксистів,- такої статті не слід було писати, коли б д. І. Ф. розумів справу. З поводу сеї замітки я хочу послати лист до редакції, бо на ширшу відповідь немає ні часу, ні потрібних джерел. Пощо запаморочувати голови читачів? Д. І. Ф. каже, що один Левицький робить національне діло на Україні своїми спілками. Се чистісіньке непорозуміння. З боку практичного сі спілки, про котрі розголосив скрізь сам Левицький, не що інше як фікція; селянам треба грошей, а банк не позичає, поки кілька селян не назовуться спільниками, от вони й пишуть умову про очі, ніби-то вони спільники, а діставши позику, зараз розсипаються, бо ніякої спілки справді й не було; тим-то й гуртуються в спілки здебільшого заможні селяни і дужче держуться спілки, все виразніш та помітніш одрізняючись від убогого селянства, помагаючи його прогресивному спролетаризуванню. Спілки Левицького, таким робом, се організація селянського кулацтва для визискування та скорішого спролетаризування зіпхнутої на сю стежку умовами «народного производства» частини селянства. Інакше: Левицький фактично робить те саме діло, яке, по його дурній думці, хотять робити марксисти, себто: пролетаризує масу селянства на користь кулацької меншості. З боку теоретичного він не тільки не є україн[ським] націоналом, а, навпаки, робить цілком москвофільське реакційне діло, вороже всякому українству. І се діло робить не сам Левицький, а всі українці, прихильні до російського народництва, котре завжди виходило з думки про московську самобутність і в суті було вороже до всяких національних рухів на користь московської державності; дедалі воно робиться все більш реакційним, боронячи допотопні форми життя в ім’я все тії ж самобутності, шкідливим по своїм практичним заходам для люду, і коли б українці мали нюх та чуття, то вони не ставали б оборонниками тих антинародних заходів. Ся прихильність до відсталих москвофільських доктрин та відсталих форм ладу московського завжди губили нерозумних українців, як згубили Костомарова та Куліша прихильність до московського православія та московської державності; тепер москвофільство українське змінило форму і виявляється в ідеалізуванню московського псевдонародництва, ідеї котрого давно збанкрутували, та в ворожих відносинах до т. з. марксизма. Треба знати, що марксистом у Росії звуть всякого, хто не поділяє московських псевдонародницьких ілюзій та сучасного московського шовінізму, хто докупи з В. В. та його спільниками не доходить до реакційних, антинародних висновків з теорії московської богоізбранності, для котрої закони загальнолюдського поступу не писані. Цілком не слушно д. І. Ф. мішає в одну кашу німецький соціал-демократизм, марксівський догматизм і т. з. російський марксизм, бо се річі зовсім осібні. Тепер все, що тільки єсть у Росії живого, рухливого та працюючого, йде під окликом марксизму, вважайте - під окликом, і треба добре розбирати, чого сі людці хотять, та відрізняти як від заходів марксизму європейського, так і від догматизму щиро наукового. Тоді як московські псевдонародники хотять допотопні форми життя московського живосилом нав’язати усім народностям російським, бо сі допотопні форми, мовляв, найвищі від усяких поступів західноєвропейських; тоді як вони побивають українців у їх національній роботі, бо ся робота, мовляв, розстрілює сили, потрібні «для спільної праці»... т. з. марксисти вимагають насамперед політичної волі та незалежності окремих народностей, бо реальні умови поступу того вимагають, і вказують практичні межі для національної роботи. Якщо українці будуть і далі піддержувати московське псевдонародництво, шовіністичне по своїй природі та реакційне, то тільки на свою голову. Як Ви думаєте? А я готовий битись.

Хочу я послати деякі книжки в дар Наук[овому] тов[ариству] імені Шевченка,- як се краще зробити? Просто одіслати на заграничний адрес? Напишіть, вдійте ласку. Чи не знаєте Ви, де проживає тепер д. І. Липа? Мої думки про маркс[истів] і псевдонарод[ників] прочитайте, якщо буде кому, українцям. Бувайте здорові.

Ваш П. Грабовський.

Адрес: Тобольск. Кузнечная ул., д. Себякиной.

80. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Тобольськ, 17 марця [1]900.

Щирий брате! Останній Ваш лист чимало питань викликає, та, на жаль, всього не скажеш за одним заходом. Я також міг би висловитись, що не єсьм ані марксистом, ані народником, але се цілком нічого не пояснює: не про ліберію ходить; не в тім річ, що кобила сива, а як везе; не про масть говоримо, а про конкретну роботу; тож треба і показати, яка се робота. Ви кажете, що у нас є свої окремі, самостійні завдання,- сього я не розумію і не поділяю; на мою думку, се загальник без ніякого змісту, націоналізм без конкретної дійсності. Та нехай буде й так. Ви скажете - просвічувати масу, а я спитаю, в якому напрямі, як і кому; ви скажете - письменство і просвіта на рідній мові, а я знов: про що ми будемо писати, які ідеали ширити? Ви скажете - підняти економічний добробут люду (хоч націоналісти й не дуже-то говорять про се, гадаючи більше про духовний хліб), а я запитаю: що се значить? Піддержувати артіль, домашні промисли, «общину», малювати сільські ідилії та клясти городську цивілізацію чи, може, що інше? Ширити загальнолюдські змагання поміж громадою чи проповідувати, що закони світового поступу не про нас писані, бо ми окрема нація і створені на те, щоб іти своїм самостійним шляхом та ще й других потягти на той шлях, перескочивши через усі культурні здобутки, для нас, мовляв, непотрібні. Таким робом ми й дійдемо до практичного питання: якої праці нам держатись,- тії, що рають марксисти, чи тії, що проповідують народники (я кажу про загальні тенденції доктрин, а не про поодинокі заходи); Ви кажете, що треба виробити щось третє,- добре. Але ми живемо не на небі, а на землі, коли що робимо, то в тому напрямі, який показує нам та або інша тенденція руху, а свої змагання здійсняємо в міру спроможності, яку дає нам грунт. Що ж має для нас бути грунтом? Найдошкульніші інтереси мас (люду) чи, може, інтереси самодержавія, православія та пануючої народності? А вся доктрина московського народництва (навіть радикальнішого) веде саме до того, щоб зміцнить пануючу народність. На що нам опертись у своїх змаганнях? На досвід і принципи загальнолюдських поступових рухів та сучасні висновки науки чи, може, на реакційні забаганки московського самобутництва, хоча б воно басувало й під стягом народництва? Українці вибирають останнє, бо як були рабами, так і є,- вибирають те саме, що по своїй суті вороже всяким національним змаганням, вороже поступу часу і дійсним інтересам нижчих станів.

Народники, кажете Ви, не ворожі до українців, але - додам - і не дуже прихильні. Напишіть побрехеньку - вони згодяться на друк її, а забалакайте про українську науку, школу, вживання мови у всіх справах громадських,- побачите, який вони галас підіймуть; зараз загвалтують про розстрілювання сил, відтягання людей від «єдиної спільної гуртової роботи», себто роботи для Московщини... Хіба не правда? І се випливає з самої суті доктрини. Марксисти не можуть так дивитись хоча б уже через те, що стоять на грунті класової боротьби, не признають «неделимых» націй, поки серед них існує антагонізм з погляду інтересів. Що українці піддержують моск[овське] псевдонародництво, то доказ на се можете знайти в їх писаннях; хіба стаття І. Ф. не є таким доказом? А в останній книжці хіба не читали: «в наш час жорстокого марксизму та всякого декадентства не часто можна знайти такого ідеаліста-юнака...» Звичайно, се нісенітниця і безглузде неуцтво: прирівняти марксизм до декадентства або вважати ідеалізм незгідним з марксівською доктриною... а хіба мало українців, що лементують отак своїм безкостим язиком та мелють з порожньої голови? В ім’я чого? Все в ім’я тії ж «единой, неделимой».

Що артілі Левицького є або фікцією, або в ліпшім випадку спілкою для одержання грошової позики, се доводять не тільки фактичні висліди земських управ та ріжних осіб, а навіть і його власні слова. Хіба, наприклад, можна не реготатись, коли Л[евицький] з пафосом дзвонить на весь світ, що тут або там дві людини з однії сім’ї склали артіль, і виводить із сього доказ великого артільного духу серед нашого мужицтва? Що він розбиває лоба об московські боги з щирого серця - в сьому я не сумніваюсь, але справа від того не покращає. Що Костомаров і Куліш були православниками (не християнами, а саме православниками) в найгіршому значінні, себто забобонно-обрядовому, то се, на мою думку, не потребує жадних доказів: все їх життя, діяльність і погляди свідчать про се. Кост[омаров] зроду був людиною тихої, консервативної, забобонно-релігійної вдачі і вмер таким. Куліш - людина більш складніша, непостійна та задирикувата, що часом далеко ширяла думкою, бачила багато такого, що не бачили інші, ум гострий та критичний, але взагалі прихильник православія та реакціонер з боку громадсько-політичного; до самої смерті він остався певний сьому реакціонерству, а що хапався в запалі від поляків до москалів, а від москалів до поляків, то в сьому не було нічогісінько суперечного: він міняв панів, а як людина непостійна, то робив се частіше, як другі, от і все. Справжній український націоналізм почався з того часу, як українська інтелігенція доросла слідом за другими до думки, що вага не в панах з їх богами, а в народі, що просвіта не в рабському наслідуванні, а в науці та вільній думці... А як ви гадаєте, що проповідують сучасні українці, коли плачуть у своїх псевдоісторичних творах про «віру батьків»? І чого стоїть такий націоналізм? Ну, та цур йому,- знаю, що така розмова ні до чого не доведе. Майте на увазі: не тільки той любить свою країну, хто все захвалює та не зводить з неї зачарованих очей, а також і той, хто часом кляне та ненавидить, як би йому гірко се не було. Важко висловити все в листі, зостануться непорозуміння,- краще кину.

Шевченкових роковин так і не довелось зробити, хоч я й написав замітку про життя та значення його,- сю замітку Ви мусили дістати. Наперши на загальноруську вагу Ш[евченка] в житті громадському та письменстві, а також на генерала Федоровського, замітку вдалося провести непокаліченою поміж Сціллою та Харібдою невмолимої тутешньої цензури. Тут декому з людців вона сподобалася. Роковин не святкували тому, що як дійшло до діла, то всі злякались, що громада затюкає, бо ніхто не вміє ні вимовити як треба, ні співати, а часу на попередні заходи вже цілком бракувало. Так і розійшлось ні на чому.

Останній № Ваших виданнів у мене 41, дальш не було. Велике Вам спасибі, що не забуваєте мене; почуваю здавна моральний обов’язок перед Вами, але маю нарешті надію, що віддячусь колись при ліпшій годині.

Від цензури я нічого доброго не сподіваюсь для нашого письменства,- се самісінькі ілюзії.

До весни буду жити в Тобольську, а вже з кінцем мая або початком червня подамся деінде: тут і заробітки погані, і повітря для моїх хворих грудей цілком отруйне.

Поки що бувайте здорові, пишіть. Щиро стискаю Вашу руку.

Ваш П. Граб.

81. ДО РЕДАКЦІЇ «ЛІТЕРАТУРНО-НАУКОВОГО ВІСТНИКА»

Тобольськ, 22 цвітня [1]900.

До Вп. Редакції «Літ[ературно]-наук[ового] вістника».

Посилаю переспіви з поетів естонських, шведських і вірменських, бажаючи хоч у сих слабих та блідих переспівах-перекладах знайомити потроху українських читачів з поезією чужомовною, а переважно такою, що у нас ще зовсім не відома.

Лагоджу до друку і незабаром пришлю повний переклад первої збірки Ади Негрі «Fatalita».

Прочитавши, що д. Деген хоче писати в «Л. Н. В.» про Ганну Амброзіус, я додав також 2 переспіви з сеї німецької поетки; дещо з її поезії було у моїх рукописних збірках «Хвиля» та «Вітка».

З великою повагою П. Грабовський

82. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Тобольськ, 3 серпня 1900 р.

Щирий друже! Дивує мене, що Ви так довго не відповідаєте на мої листи. Або, може, Ви не дістали? Напишіть, вдійте ласку, якнайшвидше, щоб я знав, де Ви, як і що. Зиму я, мабути, перебуду в Тобольському, так що сміло пишіть на старий адрес. Раяли Ви колись мені не дружитися, та я таки не послухав Вашої доброї ради і оце недавнечко одружився з одною тутешньою дівчиною, що була також на засланні, але скінчила присуд,- дівчина така, що ні вона мене, ні я її не зв’яжемо ні в чому. Через те й одружилися. Ну, бувайте здорові, пишіть мені хоч коротенько, а то Ви зовсім чомусь замовкли.

В Тобольськ їде трупа Деркача,- про вистави напишу.

Щиро шануючий Вас Павло Грабовський.

Пишіть же!

83. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Тобольськ, 31 серпня [1]900.

Ваш лист, щирий друже, вкупі з книжками прийшов до мене вчора, саме на мої іменини, і дуже мене врадував, а то я й не знав уже, де Ви й що з Вами; велике Вам спасибі, що не забуваєте, хоч Вам тепер, певне, і сутужно, а я ще нічим не зміг Вам віддячитись. Про Вашу пригоду я читав у «Сів[ерному] кур’єрі» та й дуже дивувався, що земляки не вступилися. Чому б Вам не переїхати до Галичини? Там би Ви змогли жити літературним заробітком, не шукаючи «служби». Правда, се було б великою втратою для Російської України, де без Вас зовсім нікому буде працювати, бо патріотів багацько скрізь, а робітників чомусь не чути, але з боку матеріального Вам, може, було б там краще; та хто його знає, чи не було б воно корисніше і для Вашої праці літературної: там література є живою, творчою силою громадського руху, через те змістовна і реалістична, а в нас поставлено її в такі неприродні умови, що вона здається все ще чимсь штучним, вимученим, далеким від інтересів дійсного життя,- наші патріотичні ідеали густо забарвлені шляхетсько-панськими позіханнями на козацький лад (козацької старшини). Ця барва найбільше відбивається в історичних працях, особливо в драмах Старицького, котрий суздальство довів до безглуздя. А в цьому роді пишуть і другі письменники наші, не знаючи інших сюжетів, як козаччина та порожній націоналізм, тоді як галичани (Франко, Бордуляк, Стефаник і др.) пишуть гірку правду про сьогочасне життя люду, і в тім їх велика заслуга.

Що тичеться марксизму, то я не прихильник марксівського догматизму, як узагалі не прихильник догми та ортодоксій; але я не поділяю тих ілюзій, шкідливих для розвитку мас, що не мають для себе грунту ні в житті, ні в науці. Кажучи про ненауковість та безглуздя того світогляду соціологічного, якого держиться «Вістник», я тим самим не кажу по неуцтво його співробітників, бо не стільки ми держимося тії або іншої доктрини з мотивів наукових, скільки з поглядів та інтересів класових, слугою котрих робимо завжди й науку. Дивна річ: «Вістник», такий радикальний в справах поверховного націоналізму, заклятий ворог московської реакційної преси, ворожої нашому національному питанню, в справах соціологічних опинився в компанії (невеличкій, але чесній) з «Новым временем», в особі Фаресова, одного з нововременських молодців, котрий, після слів журнала, тільки й міг «спокійно і об’єктивно» (ще б пак «Нов[ое] время» та «Мос[ковские] вед[омости]» не оцінили спокійно та об’єктивно!) оцінити славнозвісні заходи д. Левицького і брошуру котрого «Народники и марксисты» «Вістник» рекомендує читачам; а се, як відомо, така брошура, що про неї сором серйозно й балакати. Щоб бути послідовними, співробітникам «Вістника» треба б було поєднатись з «Нов[ым] врем[енем]» і в справі національних питань, бо се питання найбільше соціологічні. Цим я хочу тільки сказати, на якому хиткому грунті стоять українці в «компанії» з д. д. Фаресовими!

Питаєте Ви мене, як я перекладаю вірші - з первотворів чи ні? Всяко буває. Найбільше так: товариші, що добре знають усякі мови, перекладали мені буквально, а я з тих перекладів робив свої віршовані. Крім того, я виписував чимало книжок по історії літератури різних народів, читав чимало статей про поезію чужосторонню і в тих творах чимало находив дословних прозових перекладів, котрими й користувався. Так переклав я найбільшу частину віршів. Бувало й так, що англійські вірші я перекладав з німецького, грузинські з польського і пр. Якщо доводилося перекладати з віршованих московських перекладів, то я звичайно мав перед собою кілька різних перекладів, котрі порівнював. З чеської, сербської та болгарської мови, що мав у руках, перекладав з первотворів, з польської - все. В кожному творі для мене мають вагу головна думка та загальний характер, дрібниці мені - ніщо, бо я не антикварій, через те вважаю такий спосіб роботи цілком можливим, аби добра була робота. Жуковський, як звісно, переклав «Одіссею» не з грецького, а з німецького; Мінаєв більшу частину своїх перекладів робив з прозових, що йому постачали за плату студенти. Аду Негрі перекладаю з первотвору, але спочатку, поки не мав оригінала, кілька віршів переклав з прозових перекладів, деякі з них я поперекладав знову, уже з первотвору, всі останні також буду знову перекладати.

Перекладів у мене зібралося чимало, між іншим з літератур, мало у нас відомих,- вірменської, мадьярської, грузинської, шведської, фінської, естонської, а також ріжних слов’янських. На жаль, тільки мені доводиться працювати самому, ні з ким порадитись, нікому прочитати, щоб послухати, що скажуть добрі люди, і покористуватись їх увагами. От сього мені найбільше бракує. Перекладати мені легко, і сії праці я не думаю кидати й надалі; давно вже в мене ворушиться думка написати для українців хоч коротеньку історію поезії світової, та не саму історію, а щоб були і переклади з усіх більш або менш видатніших авторів.

В останньому часі мало доводилось працювати, бо службова робота цілком знесилює.

«Вік» я бачив і читав; знайшовши оповістку про сю книжку в київських часописях, я порадив виписати її до тутешньої місцевої книгарні, так її й виписано; власної поки не маю, але згодом випишу. Пошлю рецензію в «Сев[ерный] курьер» або «Жизнь». В «Сев[ерный] кур[ьер]» я послав якось статейку про книжку д. Василевського «Современная Галиция» та послав не на ім’я редакції, а на ім’я одного з співробітників, а він саме виїхав учитись за границю, так моя статейка й пропала. От і пиши.

В Тобольському тепер дає вистави українська трупа Деркача (сам він помер у Томському); грають не дуже гарно. Про це напишу до «Літературно]-н[аукового] вістн[ика]».

Бувайте здорові, щиро стискаю вашу руку.

Ваш Павло Грабовський.

P. S. Чи Ви читали в «Л. Н. В.» мій переклад Бернсової кантати «Старчача гульня»? Як він Вам сподобався? Чи вдався він мені, на Вашу думку? Напишіть, я б хотів се знати. П. Гр.

Кілька книжок «Київ[ської стар[ини]» за 1899 р. у мене було; прочитав я, між іншим, «Оборону Буші» Старицького та «Понад Дніпром» Карпенка-Карого. «Оборона» для читача з виробленим світоглядом річ дуже смішна, а для людини ще не виробленої просто шкідлива, бо може забити голову патріотичними дурницями; «Понад Дніпром» дивує читача дитинячним розв’язанням складних громадських питань та недотепною фігурою укр[аїнського] народовця, такого дурного, що від його відхрестяться і найдурніші московські народники; велика шкода, що такий поважний сюжет та так автор понівечив.

1901

84. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Тобольськ, 6 січня 1901 р.

З новим роком, дорогий брате! Бажаю Вам більш світлих надій на нашу рідну будущину, ніж досі, і тих самих сил, які Ви для неї до сього часу покладали. Багато де в чому я б, може, не згодився з Вами, але високо ціню і шаную Вашу корисну безупинну працю і дуже жалкую, що сам не здужаю так енергічно працювати: і сил нема, і обставини потроху шкодять. Лист Ваш дійшов до мене ще перед різдвом; мені захотілось відповісти Вам докладненько, я й не відповів зараз, а потім захворав і нічого не міг робити. Груди у мене болять безперестанно, ходити важко, а до того, прикинулась на якийсь час ще й інфлюенція. Питаєте, як я живу і де служу. Живу на 25 карбованців у місяць, котрі дістаю за складання книжок до друку про тутешні ветеринарні справи; робота канцелярська, нудна,- як посиджу півдня, то цілком трачу сили, увечері не здужаю взятись до пера. Ця недуга зовсім доводить мене до розпуки, бо я ніколи не гадав жити для того тільки, щоб було що їсти та пить, а тепер моє життя обмежилося саме на тому. Найти кращу роботу тут важко, особливо мені, людині, що позбавлена прав. Та я й не гадаю надовго оставатись у Тобольському, хіба до весни,- тутешній сирий клімат дуже нівечить моє здоров’я. А щоб виїхати, то доводиться з 25 карбованців одкладувать на дорогу, бо, крім сього заробітку, нічогісінько більш не маю. Тільки моя звичка до злиденного життя, набута довгими роками тюрми та заслання, рятує мене від злиднів, довгів та безнадійності. При всьому тому мені доводиться ще виписувати й книжки, і все з тих 25 карб.; та й то я почав діставати їх не дуже давно, а спочатку впротягу цілого року мав тільки 20 на місяць. Часом спадає на думку: чи не було б краще в Галичині? Як згадаю про свою хоробливість, що, може, не доведеться й дожити до повного визволу (ще більш 5 літ), що сил до роботи стає все менш й менше, то тільки єдине бажання, єдина надія піддержує та зміцняє мене: се - хоч перед смертю побачити Галичину, подивитись, що там і як робиться, побачитись з тими людьми, що працюють на рідній ниві, а тоді б не жалкував, здається, хоть би й умерти. Та чи справдиться ся надія, чи знов «одурить, осміє, морозом очі окує», як багацько інших,- хто його знає,- останнє певніше. Те, що я пишу до Вас, се - не вислів хвильового настрою, що збіжить і пройде; ні, се звичайні мої думки і клопоти.

Я ніколи не казав Вам і не скажу, що не треба писати про козаччину; навпаки, треба і дуже треба, бо в нас не сказано ще правдивого слова про се історичне явище; треба тільки одкинути той туман, химери та нісенітниці, якими наші письменники обмальовують колишню й сучасну Україну. Про козаччину у нас пишуть так, як писали 100 літ тому назад, як велить традиція, а не висліди науки про еволюцію громадських рухів. Найбільшою з нісенітниць є та, буцім Україна була колись єдиним неподільним тілом з погляду національних інтересів і змагань, як хотять запевнити наші псевдопатріоти,- такої України ніколи не існувало і не існує. В уяві наших істориків, а особливо повістярів та драматургів. Україна як була, та і є абстракцією, вигаданою з голови та щирих, хоч і не розумних, зітхань; сю абстракцію витворив у нас на Україні шляхетський (дворянський) патріотизм - реальний (з погляду потреб пануючих станів) і книжковий (з погляду ідей), однако шкідливий як правдивій національно-українській справі, так, може, ще більше - пекучим інтересам народних мас. Другою нісенітницею є те, буцім Україна (знов-таки якась фікція, коли брати її цілу) боролася з ворогами за «віру батьків» та «волю рідного краю»; такі «благоглупости» писалися на знаменах верховодами та політичними інтриг[ан]ами, бо ніколи ті, що б’ються із-за якогось шматка, не скажуть, що вони б’ються саме з-за шматка, а наговорять «великих слів велику силу»,- така думка, що нерозумне потомство так зразу й повірить їм; се звичайний хід історії. Ніколи Україна не боролась ні за який свідомий загальноукраїнський ідеал, і ніколи не існувало свідомого загальноукр[аїнського] патріотизму, бо ніколи інтереси і потреби різних станів української людності не були однакові, а навпаки, ворогували між собою, і казати про якусь цілокупну Україну, про її боротьбу за долю рідного краю - значить завдавати брехню свідомо чи несвідомо. Всяк боровся тільки за себе, за свою «долю», себто інтереси, і змагався використати силу і «патріотизм» підлеглих станів для задоволення тих інтересів. Не за віру батьків і не за «неньку Україну» боролося високе укр[аїнське] шляхетство, а за панування свого стану на Україні, і змагалося вирвати те панування з рук поляків і інших «ворогів»; не за Україну, а за свої «привілеї» боролося і козацтво, що виїжджало на шиях поспільства і з презирством на його дивилося; не за Україну боролися верховодячі сфери духовенства укр[аїнського], боронячи самостійність укр[аїнської] церкви, а за своє панування в тій церкві; вони через се хилилися й до Польщі, бо католицька Польща більш забезпечувала їм ту самостійність панування, ніж православна Москва, під владою котрої вони боялися грати другорядну ролю, як се потім і сталось; через се ж саме просте духовенство і ченці, не дуже забезпечені матеріально, залежні від вищої ієрархії, більш опановані як пануючі, горнулися до московського православія та білого царя, бо рахували на панську ласку і підвищення свого стану, котрих їм важко було здобути під польським або яким іншим владінням; так саме тягло до православія та білого царя і все поспільство, котре не знало супокою серед козацької завірюхи, а грало ролю гарматного м’яса в руках всіх станів, що були над ним, боролось за привілеї тих станів, вічно горіло в пекельному огні і вічно бідувало, а як підіймалось гайдамацькими загонами, так не проти Польщі, а взагалі проти утисків та винуватців соціального гніту, з якого б коліна - польського чи українського - вони не походили. Наші письменники дуже легко розв’язують се питання, зачисляючи декого з історичних укр[аїнських] діячів до «зрадників», «перевертнів» тощо, гадаючи тим способом побороти всі істор[ичні] непорозуміння та приписуючи зраді окремих осіб, в ліпшім разі - партій, всю вагу складних соціальних подій. Не в зраді тут річ,- се дурниця, і більш нічого; вага в суперечності станових інтересів, в тім, що кожен стан тяг в інший бік і намагався, коли мав силу, потягти в той бік і всіх других,- кожен стан таким робом робився зрадником супроти іншого, а се саме зводить питання про зраду ad absurdum; панувала «українська» ідея того стану, який мав під той або інший час більше сили використати другі стани в ім’я своїх власних інтересів. Українське шляхетство ближче стояло по своїм змаганням, матеріальним і духовним потребам до шляхетства польського, більш було споріднене з ним, ніж з укр[аїнським] поспільством, з котрим у його не було нічого спільного, крім залежності, що становила привілей однії частини українців супроти другої. За сі привілеї бились укр[аїнські] пануючі верстви з польськими або московськими, боролись за владіння хлопами, маєтками та властю, а зовсім не за волю батьківщини або віру. І «воля» і «віра батьків» у кожного стану були свої і виявлялись ні в чому іншому, як у реальних життєвих потребах, за котрі тільки і йшла боротьба. А «ненька Україна» була ні чим іншим, як лиш гаслом, під окликом котрого пануючі верстви гріли собі руки. Сказати, що український шляхтич, ієрарх або козак прямував до тії ж самої цілі, як і посполитий, що всі вони були перейняті одними думками і змаганнями, однакова боролись за укр[аїнську] ідею,- значить тішити і себе, і читачів казками, зажмурювати очі на події справжнього життя, затуляти уха на голос науки і розуму. А наші письменники так і пишуть, напихаючи голови туманом, котрого і так уже доволі. От коли б вони показали нам не абстрактне козацтво, а таке, яким воно справді було, з його реальними інтересами та змаганнями, кинули пустословіє про віру батьків та волю неньки України, спустили козака, як і всякого іншого українця, з неба додолу,- то се було б справді корисне діло, котре можна б назвати і національним, і патріотичним; а той «патріотизм», що вертиться на фразах та повторює старі нісенітниці, хоча б він був і надто діяльний, все ж останеться «порожнім» і шкідливим для нашого національного розвитку. Ті ж самі погляди на Україну панують в значній мірі і в наших творах, навіть реалістичних, про сучасне життя, не кажучи вже про те, що всі вони не обходяться без кохання, котре описується звичайно так, як описував Карамзін закоханих панночок, себто так, як люди ніколи справді не кохаються. Сим грішать, між іншим, наприклад, твори Кропивницького, не кажучи вже про менш талановитих наших письменників. З сього погляду я й ставлю твори галицьких белетристів (Стефаник, Франко, Бордуляк і др.) вище від українських.

Сим разом бувайте здорові, пишіть.

Щиро стискаю Вашу руку. П. Грабовський.

85. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Тобольськ, 20 цвітня 1901 р.

На Ваш лист, дорогий Брате, одпишу іншим разом, а поки що посилаю два віршики для альманаху, котрим товариство хоче пошанувати пам’ять Кулішеву. Якщо завважите потрібним, то можете зробити такі виправки:

1-й вірш

Не зруйнують, не заступлять

Помилки та зики...

(себто помилки Куліша, а зики його ворогів).

Можна виправити так:

Не зруйнують, не заступлять

Помилки великі...

2-й вірш

Тільки часом лящав соловейко...

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .⁹

Кликав панну з нудьги в холодок...

Сі 4 стрічки можна зовсім викинути,- буде, здається, краще; здаюсь на Ваш суд або на суд Редакційного Комітета.

З великим ушанованням П. Грабовський.

86. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Тобольськ, 3-го серпня 1901 р.

Любий брате! Не писав до Вас довго та й сим разом пишу небагацько. Може, спитаєте: через що? Через те, що сумую і ніякого викруту не бачу. Пропадають сили душі і тіла; працювати не стає ні часу, ні снаги. Ні, не можна робити путнього діла, сидячи тут; не можна зберегти живих зв’язків з людьми; не можна йти з життям поруч, а не то що попереду... Таке життя - не життя, така робота - не вдоволяє вона й трохи. Живеш, щоб їсти та пити - більш нічого; відчувати се і розумом розмірковувати - пекельна мука. А відсіль не вирватись... Як на те й «Літературно-науковий вістник» перестав приходити - з маю не було. Чи не заборонили його часом? Напишіть мені - будьте ласкаві, щоб я знав, що й як. Щиро подякую. З сим бувайте здорові та не забувайте зовсім.

Здавен прихильний до Вас Павло Грабовський.

P. S. Не дуже давно у мене народився син, і дружина моя, шануючи Вас, назвала Борисом; малесеньке, а все всміхається; та й се мене якось не радує, болить душа без «святої волі, братерства братнього», а де їх взяти? Не знаю чому, а ніколи ще я не вмирав за Україною так, як зараз; може, літа тут виною, а може, й те, що занадто втомився, бо «сподівання мої всі даремні були» і нічого світлого мені не лишили.

П. Грабовський.

87. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Тобольськ, 8 вересня 1901 р.

Спасибі Вам, любий брате, за Вашого листа, що мене розважив і порадував. Не нарікаю на свою долю, але не маю підстави також в рожевих барвах малювати будущину через те, що здоров’я моє не дуже добре: вистачить у мене моральних сил діждати кращого життя, та мало надії на те, щоб вистачило сил фізичних. От я й міркую: жити мені, може, не довго, то як би зробити по такому, щоб прожити з найбільшою користю для себе і людей? Не можна мені рівнятись до Шевченка, бо то людина великої вдачі та геніального таланту, а я людина слаба з усіх боків; та й Шевченків талан, дарма що такий надзвичайний, неволя понівечила: в творах його, писаних на засланні, на мою думку, більш римованої прози, ніж колишньої поезії; вони далеко слабші від попередніх зразків його геніальної творчості. Починаючи з 1882 року я всього кілька місяців прожив на волі, а се могло убити і не таку ледачу силу, як у мене. Ви кажете, що я знаю свій термін; а хіба від сього легше?

П’ять літ... а як їх передихати? Та й потім не буде волі справдешньої. На своє матеріальне становище, на злидні я ніколи також не нарікав і не нарікаю. Зрозумійте мене: мені сумно від того, що життя звелось на саме добування шматка хліба та залатування злиднів, а цілком не дає нічого для душі, мало зоставляє часу для роботи літературної та ще й так знесилює, що відбирає остатню снагу. Для діяльності, якою б вона не була, потрібні обставини та відповідний осередок, потрібне товариство та вияви громадських, грунтових почувань, а в мене сього ніколи не бувало. Я знаю, що читачі українці шанують мене більше, ніж я навіть того заслужив, а се обов’язує мене до енергічнішої праці, на яку все менше й менше відчуваю сил. Всі такі думки турбують мене - і гірко робиться на душі.

Відповідаю на Ваші питання:

а) «Киев[ской] старины» не відбираю.

б) Видання «Благотв[орительного] общества» мені не висилаються, але я маю їх, бо виписав з Києва.

в) Київські видання, а також і деякі інші вислав мені, спасибі йому, д. Є., дещо з того я виписав з книгарні «Київ[ської] стар[ини]» сам.

г) «Из уст народа» дістав, як і другі видання Ваші,- велике Вам спасибі. Вірші послав тільки про Куліша через те, що не так зрозумів Вас. Думав, що тільки про Куліша по програмі можна писати.

Прозою зараз у мене нема нічого готового, але я почну писати і посилати до «Київ[ської] стар[ини]» ту хроніку життя, про котру якось нагадував Вам, що хочу скласти.

Хочеться мені також пустити в світ повне видання своїх творів; як Вам здається, чи знайшовся б видавець на сі твори у нас на Україні або Галичині і чи стала б їх громада купувати? У мене чимало є перекладів з ріжних чужосторонніх поетів, а російська цензура може їх не пустити до друку; чи можна б, на Вашу думку, друкувати їх, не називаючи авторів зокрема, а назвавши взагалі перекладами або переспівами, як се робиться часто і в російській літературі?..

14 грудня. Як бачите, лист мій, написаний до Вас 8 вересня, пролежав у мене до 14 жовтня. Причиною тому якась утома та смуток на душі, що роблять з мене не знать що. Тим часом дістав Вашу повість «Серед тем[ної] ночі», щиро дякую. Прочитав з замилуванням, бо написали її Ви гарною мовою, майстерно та цікаво; мені здається, що селяни будуть читати залюбки. Але з деякими думками Вашими про вплив міста на село, солдатства на мужиків і т. ін. цілком не згоджуюсь; та нехай про се побалакаємо іншим разом.

Сповняючи Ваше прохання, посилаю Вам свою автобіографію.

Родився я 1864 року в Охтирському повіті, Харківської губерні. Батько мій був паламарем у слободі, занедужав на сухоти і помер у молодому віці, лишивши п’ятеро дітей; то жили вбого, а то стало ще гірше. Мені було всього вісім літ, і я ходив до школи; вчив диякон і вчив погано. По десятому році мати віддала мене до Охтирської бурси, де я перебув п’ять літ і спочатку не мав великого нахилу до науки, бо вчитель-піп відбивав усяку охоту вчитись: він приїхав з якоїсь великоруської губерні, ні слова не розумів по-нашому, сміявся з нас, яко українців, і всіх поділив на два табори - коханців, з котрими поводився ласкаво, і нелюбих, до котрих був суворий і несправедливий; я належав до останніх і був певний, що після екзамену мене виженуть. Одначе якимсь чудом мене не вигнали; я почав учитись і в 1879 р. перейшов до Харківської семінарії. Хлопцем я любив читати казки та життя святих, а в бурсі - про римських та грецьких мудраків; знайомість з українською словесністю почалася з пісень та побрехеньок, що оповідались та записувались серед бурсацького товариства. Чимало пісень я знав також від матері, що завжди їх співала, а казок переслухав від бабусі таку силу, що навіть потім не доводилось читати; між іншим, вона оповідала багацько про попів і духовних, про попів і наймитів, попів і циган тощо; в етнографічних збірниках тих казок мені не доводилось знаходити. Крім мертвої науки, бурса нічого мені не дала; мені дуже припала до серця латинська мова, але не бурса зацікавила мене тією мовою: мені любо було перекладати оповідання про славетні вчинки стародавніх героїв, через те й латина сподобалась. Книжки до читання я купував на базарі або брав у товаришів, що випадком добували у знайомих. Про московську і світову літературу я узнав уже в семінарії. Професор словесності радив нам читати якомога більше взірців і все гарні речі, а прочитавши писати про кожну книжку критичний осуд. Се було дуже добре і найбільше впливало на наш розвиток. В семінарії я пробув 4 роки, не раз хотів кидати, але не мав на се «повних літ», і перед різдвом 1882 р. був арештований з забороненими книжками та деякими іншими речами; мені було тоді всього 18 літ. Змолоду я був трохи химерної вдачі, смиренної, хоч і запальної, легко переймався жалем та товариським почуттям, не любив заводитись та грати з хлопцями, а як підріс трохи - так мене тягло до всього надзвичайного та романтичного, і мені хотілось прийняти муки за Христа. Згодом заворушились у голові інші думки, мені хотілося вже піти на муки не за Христа, а «за народ», і те бажання цілком опанувало мною. Се була якась невідхильна потреба серця, котру, як Ви знаєте, відчувала вся російська молодіж того часу. Я був ще в бурсі, як звістки про той громадський рух зацікавили мене своєю таємністю, а люди - геройством. 83 і 84-й роки я прожив на селі під поліційним доглядом, дуже бідував і не мав роботи. Весною 85-го року знов вернувся до Харкова, писав до часописів, а восени мене узяли в солдати. Служив у Валках, Хар[ківської] губ[ернії]. Тут мене збирались надати до суду за образу словами офіцера, але від головного штабу надійшла бумага послати мене до Ташкента, яко людину політично ненадійну, і послали. 1886 р. мене арештували в Оренбурзі і привезли назад у Харків, де вже сиділо по тюрмах чимале товариство за належність до партії «Чорного переділу». 1888 р. я був зісланий адміністративним порядком в Балаганськ, Іркутської губ., на 5 літ, але прожив там всього один рік. 1889 р. скоїлась Якутська різанина; ми, балаганці, відпечатали з цього поводу протест, т. з. «Русскому Правительству», і, підписавшись, розіслали по всіх усюдах, щоб скрізь знали, що таке скоїлось. Нас засудили в каторгу - такий був присуд іркутського суду, але сенат, після заборони Спасовича, прохав царя виректи нам місць¹⁰ каторги поселеніє і запакувати якомога найдальше; се через те, що ми довго сиділи в тюрмі, бо справа тяглась цілих 3½ роки,- один з товаришів зійшов з ума і вмер. (Про се дивіться VII том творів Спасовича). Мене з товаришами заслали на Вілюй, де колись держали Чернишевського; через 6 літ пустили до Якутська, а ще через 3 роки до Тобольського, бо я скінчив поселення і вписався до міщанської громади у г. Барнаулі, Томської губ.

З іркутської тюрми я почав посилати до галицьких часописів вірші і дещо прозою, а також листуватись з укр[аїнськими] писателями. Перший відповів мені і виявив співчуття д. Франко; його прихильні відзиви надали мені сили писати й дальш. Твори свої я друкував у «Зорі», «Народі», «Правді», «Житі і слові», «Дзвінку», «Л.-Н. Вістнику» і деяких інших виданнях. Підписувався спочатку псевдонімами: Панько, Харько Воля, Харько Вець, Павло Журба, а може, ще як - не тямлю. Тепер пишу мало, бо не стає часу за службою та хворанням: хто з лікарів каже, що в мене вада серця, а хто - що «oedema pulmonum»; дуже болять груди, ледве здужаю ходить. Замірів багацько, та крила обтято. Одного б ще бажав - перед смертю побачити Україну та українців; коли б се сталось, то мені, певно, здалось би, що се не дійсність, а казка... Се було б нагородою за довгі літа неволі... А може, не доведеться вже побачити України, як не побачив матері, що вмерла 2 роки перед сим.

Не знаю, чи такої автобіографії Вам треба було, як я написав; дещо про моє життя було в «Л.-Н. Вістнику» за 1899 рік, книжка IV. Про що саме Ви хотіли писати? Коли б знав, чого саме Вам треба, про те б більше й розказував. Як подивлюсь я на своє життя від початку, так не було в йому нічогісінько майже світлого, крім важкої праці, злиднів, хвороб та пропадання серед жорстоких, запеклих людей, серед нелюдських та катівських громадських обставин. Знесилено моє тіло, пошматовано душу, а за що, кому на користь? І от тиняюсь, скидаючись швидше на тінь людини, ніж на людину, і ждучи того слушного часу, щоб, побачивши Україну, сказати: «Нині отпущаєші...». Горем та злиднями почалося моє життя, горем та злиднями й скінчиться. Але не треба мені світових заман та ласощів, аби тільки дали спромогу працювати для рідного краю, присвятити йому ті слабі сили, які ще остались в моїм покаліченім та понівеченім тілі. Не дають і не дадуть... Отак я живу, любий брате, і такий маю вигляд на будуще.

Ваш щиро прихильний Павло Грабовський.

P. S. пишіть не гаючись; вибачте, що я так відповів пізно.

П. Граб.

1902

88. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Тобольськ, 3 лютого 1902 р.

Вибачайте, дорогий та любий брате, за довгу мовчанку. Вашого листа з додатком «Листовні» відібрав я тижнів зо два тому назад і того ж часу хотів Вам відписувати; але на другий день прийшли гроші, і я спинився. Велике Вам спасибі за Вашу прихильність до мене, але мені було якось соромно відбирати ті гроші, що були для мене цілком несподіванкою: про заходи жінки я нічогісінько не знав і ніколи не мав гадки турбувати людей такими просьбами. Трохи згодом надійшла і дальша грошова посилка. Щиро дякую Вам за ласку та піклування, та тільки не знаю, що почати. Моє здоров’я справді дуже погане: після різдва я пролежав два тижні і досі не виходжу далеко двора, не буваю навіть на службі,- ходити не здужаю. Лікарі сказали, що в мене хронічний перикардит і що зовсім вилічитись уже не можна. Після такого присуду я й міркую: що робити? Поїхати на місяць-два на кумис? Але яка з того вийде користь? Ніякої. Тільки гроші пропадуть. Кинути службу та пожити якийсь час на селі, віддихаючи? Знов дурниця, бо так жити нудно, та й служби кинути не можна. Сісти за укр[аїнську] прозу, так чи оплатиться вона хоч настільки, як мені платять за службу, і чи зможу я прожити на той заробіток? А треба б рублів 40-50 на місяць. Переїхати в друге місце, наприклад, Іркутськ? Але відтіль мене можуть незабаром вигнати, бо генер[ал]-губ[ернатор] не дає дозволу там жити; хіба як-небудь крадькома. Крім того, життя там дуже дороге, то щоб дістати добрий заробіток, треба буде цілісінький день працювати або й того гірш. Єсть у мене ще одна думка: до повного визволу мені осталось ще більш чотирьох років, а тоді можна буде жити в Росії (звичайно, не скрізь); та тільки чи діждусь я того часу? Певної надії нема. Хвороба душить мене щодалі гірш; не здужаю навіть спати лежачи, а більш сиджу на ліжку. А мені хоч перед смертю хотілось би побачити рідну країну та декого з братерства. От я й гадаю: чи не чкурнуть мені на який місяць, подивитись та й назад вернути? Як на Вашу думку? Прирайте мені, куди кинутись, що діяти, бо Вам збоку, може, воно видніш. А я послухаю Вашої ради, бо певен, що лихого не прираєте нічого. Що-небудь весною треба робити, бо службу й так доведеться, мабути, кинути через заходи деяких людців, котрим я на заваді.

З «Кобзою» попробую вдатись до д. Є. Він, спасибі йому, посилає мені київські видання; маю «Люборацьких», «Повісті Шевч[енка]», твори Кримського, Левицького і деякі інші. Прислали мені 2 книжки «Левади»: X з того року і І, на сей рік; з Києва відібрав також І книжку «Київ[ської] старини». З нетерплячкою дожидаюся «Віку».

Ваша нова повість («Зінько Сиваш»), наперед скажу, мусить вийти слаба з боку громадсько-ідейного: на селі нема позитивних типів, які б виробилися серед селянства та під впливом самої селянської культури, бо й культури такої у нас ще не бувало; позитивний селянський тип - се тип людини з дуже обмеженим світоглядом, несвідомий представник жорстокої зоологічної правди,- тип запеклого індивідуаліста в найгіршому значенні сього слова. У городського «босяка»-пролетарія можна часом відшукати божу іскру людяності, заронену в черстве серце городським життям, але шкода шукати такої іскри на селі, де, з одного боку, покора та рабство, а з другого - здирство та святобожність; і чим дальш село від «шкідливого» впливу города, тим гірше лютують здирці, тим більше серед селян людожерства і святобожності. Селянство - ся нерухома, прикута до землі маса - довго ще буде сидіти сидячки і розбивати о свої голови щиро людські змагання та надії. Не винувате в сьому селянство, але й ідеалізувати його, проте, нема ніяких підстав.

Перекладати який-небудь великий поетичний твір я б узявся, але який? Не знаю добре, що у нас перекладено, що ні. З якої ради у Вас був трус?

Бувайте здорові, щиро обнімаю Вас; пишіть.

Ваш Павло Грабовський.

89. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Тобольськ, 16 марця 1902 р.

Дорогий та любий Брате! Всі ваші триста карбованців дійшли,- велике Вам спасибі за поміч та піклування. Праця моя в «Л.-Н. Вістнику» цілком була припадкова і зовсім не стоїть тих грошей, але я маю надію одужати і віддячитись всім за братерську ласку та прихильність. Здоров'я моє поки ще не поліпшало, ходити важко, та незабаром полегшає, аби лиш прийшла весна. Служби я не кинув, бо не можна ще кинути, але не ходжу до канцелярії, працюю дома. Потеплішає - почну ходити. Куди подамся весною - сам ще не знаю: і там, і тута - скрізь погано.

Дістав другу книжку «Київ[ської] старини» і прочитав початок Вашої нової повісті. Вибачайте, що буду казати правду. Повість не скрізь робить однакове вражіння: там, де Ви малюєте правдиве сільське життя і виводите правдиві типи селян, нічого не підмальовуючи, виявляється звичайний Ваш художницький хист; читається легко, навіть з захватом; тут Ви цілком опанували темою,- і люди, як живі, встають перед очима в читача. Таке вражіння роблять «Чорна Хмара» і «Громада» (ся глава написана дуже гарно). Але зовсім інакше виходить там, де Ви малюєте життєві картини і людей не так, як вони справді єсть, а ідеалізуючи, бажаючи, щоб вони були такими: через те малювання виходить якимсь блідним, мертвим і читається важко, як усе «сочинене». От хоча б «Зінько» (II глава), се не жива людина з тіла та кісток, а якась абстракція без типових виразних рисів. На сторінці 241-й Ви з великим сентименталізмом малюєте сільську ідилію: на селі (чи на полі коло села - однаковісінько), по-Вашому, все таке гарне, радісне, веселе... і небо сміється, і поле сміється, і сміється щастя... жити на світі легко... на світі багато щастя... хочеться жити й працювати, робити щось гарне, як поля красні... Ще раз вибачайте, любий брате, а тільки се - не почування селянина, а наївні маріння інтелігента-городянина, що наглитається міського пороху, напрацюється в чотирьох стінах серед задухи та загального отупіння і рад вирватись на вільне повітря, на простір степів та піль, відітхнути і тілом, і душею. Не диво, що в його замученій уяві село малюється якимсь раєм супроти города, поля здаються золотистими, або красними, або ще якимись...

А подивися та спитай,

Що діється у тому раї...

Мені частіше ввижались, наприклад, такі картини (і весною, і восени): надворі мряка і дуже холодно; небо похмуре та заплакане, а з його безперестанку сіє дрібний уїдливий дощ і не лишає ні кістки, ні рубця сухого; навкруги - калюжі та грязюка, що глянути страшно; по тій ріллі-грязюці, ледве витягаючи ноги, з ранку до ночі мордується людина - не людина, а швидше постать людини, чорна, обідрана, промокла, з тупим або жалібним поглядом; поганенька сухоребра шкапа не здужає тягти соху (роблену ще за Адама), то він подужче налягає на неї грудьми, та щось мало пособляється... А прийде косовиця, жнива... Се ідилії більш звичайні, ніж ті, що Ви малюєте. Мимохіть, однак, Ви побиваєте самого себе: Ваша повість доводить, що село держить людину у темноті та рабстві, дає тільки глитаїв та безсердечних звірюк, що інші типи та інші думки починають з’являтись на селі під впливом освіти та громадських почувань, що йдуть з городу, саме ж село не то що не виробляє ніякого загальнопоступового руху, а навіть поборює найменший вияв сього руху,- і мені здається, що в дальших главах Вашої повісті чимало буде на се доказів: варварське село поглине носителя городських думок - Зінька,- проковтне, з’їсть - і не скривиться, а з реготом та жорстокістю, що тільки на селі можна побачити. Правдивих проводирів поступової думки село ніколи не давало і не могло дати; село завжди застоювало те, що «велось з діда-прадіда», себто - нерухомість і думки, і життя. Однобічність та буквоїдство селянського сектярства дало нам яскравий зразок повного знесилля доморослої думки, мало керованої або й зовсім не керованої просвітно-культурними городськими думками та змаганнями. Зінькове товариство читає Оуена і переймається його співчуттям до простого люду,- як би Ви не зневажували здобутків городської культури, а се - ні що інше, як культурний вплив города на село. Річ тільки в тому, і се дуже велика шкода, що 1) село мало ще наблизилось до города; 2) село через свою темноту та малокультурність переймає з городу гірші боки культурних здобутків, бо вони рідніші селянству, ніж правдива культура; але в міру того, як село буде робиться городом в значенні загальнопросвітному, воно перейматиметься й кращими думками та почуваннями... Оттаке моє пересвідчення.

Ви колись писали, що М. В. Рклицький живе в Чернігові; чи не пробували Ви притягти його до української праці літературної? Він має кебету до писання і вміє писати з україн[ським] гумором, до того добре знає життя нашого духовенства; він читав мені навіть деякі оповідання, писані московською мовою, з українськими розмовами. Хоч він і «общерус», а до письменства нашого його, на мою думку, можна б навернути...

От трохи видужаю, покінчу деякі службові обов’язки і розпочну широке оповідання для «Київської старини»; се буде історія сучасної людини з добрими пориваннями, а гіркою долею, історія нівечення сил та людської душі і т. ін. Першу частину думаю присвятити спогадам сільського, бурсацького та семінарського життя, щоб вона могла мати й окрему цільність. Питання про школу тепер саме на часі, аби тільки пощастило мені справитись з темою.

Коли б мені вказали який поетичний твір, що на укр[аїнську] мову ще не перекладено, а треба перекласти, я б узявся до праці; якщо з мови, мені невідомої, то я 6 місяців поклав би на вивчення тії мови, а потім би почав перекладати: з шведської, норвезької чи якої іншої.

З сим бувайте здорові. Обіймаю Вас по-братерському. Пишіть.

Ваш Павло Грабовський.

90. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Тобольськ, 19 марця 1902 р.

Написав до Вас листа, та не мав нагоди здати на пошту, а тим часом наспів новий лист від Вас. Добре, що Ви надумали переїхати в Київ, там, певно, ширша дорога, та тільки чи не загинуть у Чернігові з Вашим переїздом всякі заходи коло праці української? Видавництво книжок, мабути, спиниться або буде подавати дуже слабі ознаки життя, як по інших містах українських. Та й мені, власно, буде гірше: скінчивши тутешнє пробування, я міркував опануватись у Чернігові, щоб ближче до Вас, а в Києві жити мені не дозволять. Тішить мене, однак, те, що для Вас властиво і для письменства україн[ського] переїзд Ваш та життя в більш культурному центрі матимуть ліпші наслідки, ніж пробування в Чернігові. Був би я на Україні, так, певно, працював би більш,- гуртова робота давала б і сил, і заохоти. Аби лиш дожити.

Ще кілька слів про село. Я не кажу, що на селі немає путящих людей; єсть там деякі одиниці, бо де ж їх немає? Але тільки одиниці... Селянин, як і всяка інша людина, так саме здатний до просвіти та поступу, та, на жаль, селянські обставини поки що зовсім не сприяють ні просвіті, ні поступові,- не сприяють навіть так, як сприяє город; через те типовий селянин (не висмок, а справді типовий) і з боку загальнолюдського, і з боку громадського є тип наскрізь негативний. Єсть на селі, кажете Ви, «початки - ще й дуже цікаві - нового, ліпшого...». Цілком згоджуюсь, бо знаю, що се правда: єсть початки, але вони виробилися не на селі, а прийшли з городу і принялись серед селянства, бо село не здужало їх побороти. І в городі погано, і на селі не краще. Вплив города на село дуже некорисний або навіть шкідливий. Впливу сього не спинити і народницькими зітханнями тут нічогісінько не вдієш. Земля, не здужаючи прогодувати всеї маси селянства, викидає його щороку більш в город,- інакше не може бути, бо життя не слухає нашого галасу та голосіння. Лишається одно: шкідливий вплив города на село побороти добрим впливом, але сей вплив може бути тільки городським і ніяким іншим.

Дістав І книжку «Левади» на сей рік, а більш не було,- мабути, не пустили. Бувайте здорові, пишіть! Жінка шле Вам щире привітання.

Ваш Павло Грабовський.

91. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

5 липня 1902 р.

Ваші драматичні твори дістав,- велике спасибі; київська адреса теж дійшла. Читаю «Вік» з великим задоволенням, з любов’ю переглядаю портрети; шкода, що немає всіх. Бувайте здорові!

Ваш щиро прихильний П. Гр.

92. ДО Б. ГРІНЧЕНКА

Тобольськ, 24 падолиста [1]9[0]2 р.

Я тяжко занедужав, нема надії прожити зиму. Вада серця. Д. Єфретов одіслав 1-й збірник творів; 2-го, на превеликий жаль, не доведеться скласти. По моїй смерті, якщо прийде хіть та ласка, складіть з останнього, попереправлявши де треба, ще яку збірочку, бо самому, мабути, вже не доведеться. Умираючи, накажу жінці переслати Вам дещо з листів та недопалків. Що хочете - те й зробіть. Ось ще просьба: стрінете мого маленького сина де-небудь, так поможіть йому прибитись до якого щиро українського гурту. Бувайте здорові, та й сили писати немає більш. Незабаром сподіваюся смерті. України так і не побачу.

П. Грабовський.

______________

ПРИМІТКИ

Тексти подано за виданням: Павло Грабовський. Зібрання творів у трьох томах, т. 3, К., Вид-во АН УРСР, 1960, крім двох оповідань «Цуценя» і «В тайге», що включені до вибраного вперше.

ЛИСТИ

Листи розташовані в хронологічному порядку, за редакторською нумерацією. Авторська дата проставлена там, де вона була і в оригіналах. Якщо ж лист не датовано, ставиться орієнтовна редакторська дата в квадратних дужках на його початку. Редакторська дата ставиться і в тому випадку, коли авторська міститься в кінці листа.

1

«Надсилаючи до Вас 24 власних вірші...» - Разом з листом Грабовський надіслав до І. Франка такі вірші: «Пісня» («Посумніла, похилилась...»); «Несподівано»; «Сироти»; «На пам’ять»; «Думка»; «Розлука»; «На 1891-й рік»; «Розумна хіть»; «Стогін»; «До дитини»; «До товариша»; «З життя»; «Піп-танцюра»; «До Великомучениці»; «До...» («Стрічались ми для сліз та горя...»); «Дайте!»; «До сестри»; «Пустка»; «Робітникові»; «Сон»; «Швачка»; «На морі»; «Товаришеві»; «Мета».

«...вироблений Вами переклад Гетевого «Фауста».- Йдеться про переклад першої частини «Фауста» Гете, який здійснив І. Франко. Окремим виданням був надрукований у Львові 1882 р.

2

Якубович П. П.- Рамшев. П. Грабовський листувався з П. Якубовичем, що проживав у Кургані на правах засланця-поселенця. Листи П. Грабовського до П. Якубовича, мабуть, не збереглися, але сім листів - відповідей опубліковано в ж. «Русское богатство», 1912, № 5.

...з поводу праці проф. Петрова - «Історія літератури української XIX століття».- Ця праця має назву «Очерки истории украинской литературы XIX столетия», К., 1884.

Мінський Микола (Віленкін Микола Максимович, 1855-1937) - російський поет, драматург, перекладач, один із зачинателів символізму. Після 1917 р.- емігрант.

Прохав би надрукувати і передмову до цих перекладів...- Стисла замітка про поета Якубовича (Рамшева) і десять його віршів у перекладі Грабовського були вміщені в журн. «Житє і слово», 1894, т. II.

3

З Жадовської.- Йдеться про вірш «Не кажи, буцім ні палу, ні жаги не маю я...»

З московської.- Йдеться про вірш: «Пиймо,- година розлуки...» Гейне (по Некрасову) - поезія «Душно... ні щастя, ні волі...»

З Гете - вірш «О, тільки той, хто знав гірку розлуку»...

Міллер Федір Богданович.- Перекладений Грабовським вірш у Міллера називається «Судья Шемяка».

«Літературно-наукова бібліотека» - серію видань з 15 томиків І. Франко видав у Львові в 1889-1892 рр. Згадані переклади Грабовського не друкувалися першим виданням.

«Просвіта» - культурно-освітня громадська організація иа Україні, заснована 1868 р. у Львові з метою поширення освіти серед народу. На початку мала буржуазно-ліберальний напрям, пізніше стала осередком буржуазно-націоналістичної пропаганди.

4

«Українці-сектанти в Сибірі».- Стаття під заголовком «Сектанти-українці в Сибірі» (Допис з Іркутська) була надрукована в журн. «Народ», 1892, ч. 2, 4, 5 і 6. Підпис: Харко Воля.

5

...32 власних віршів...- надруковано в збірці «Пролісок», 1894, Львів.

...кілька віршів було надруковано в 21 ч. «Зорі» (падолист (18)90 р.) - Йдеться про вірші «І. Малюнок», «2. Малюнок», «Стома», «До...» (Гаряче душа молилась...), «Співчуття», «Щасливому». Підпис: Г. А. Панько.

...в «Правді» друкувались переклади Старицького...- У журн. «Правда», 1868, № 10-11 надруковано переклад вірша Пушкіна «Втоплений» («Утопленник») за підписом Гетьманець (літ. псевдонім М. Старицького).

«Правда» - український літературно-науковий і політичний журнал буржуазно-ліберального напряму, орган «народовців», виходив у Львові (з перервами) 1867-1898 рр. З кінця 80-х рр. став політичною трибуною групи українських буржуазних націоналістів.

«Покажчик» д. Комарова - «Бібліографічний покажчик нової української літератури (1798-1893). Зібрав М. Комаров». Уперше надрукований в альманасі «Рада», 1883., ч. 1.

...я не розумію вчинку д. Чайченка.- Тут і далі йдеться про статтю Василя Чайченка (псевдонім Б. Грінченка) «Галицькі вірші», «Правда», 1891, вип. VIII-X, на яку І. Франко відповів полемічною статтею «Говоримо на вовка - скажімо і за вовка» (І. Франко, Твори в двадцяти томах, т. XVI, К., 1955).

...«тверді» та усякі «філи».- Йдеться про представників реакційної галицької партії, так званих москвофілів, які, лишаючись вірнопідданими австрійської монархії, водночас вислужувалися перед російським царським урядом.

...я прохав би вислати... історію літ[ератури] д. Огонов[ського]...- Йдеться про «Історію літератури руської»; з 1887 по 1891 р. вийшли перші дві частини; «І відділ» третьої частини; третя і четверта частини надруковані в 1893-1894 рр.

Огоновський Омелян Михайлович (1833-1894) - український літературознавець буржуазно-націоналістичного напряму, професор Львівського університету.

6

Уклінно прошу приложену кореспонденцію надрукувати...- Йдеться про «Коротенькі вістки з Сибірі» (Кореспонденція).

8

З Лонгфелло.- Йдеться про поезію «Кинув я стрілу,- звилась...».

З Шеллі.- Йдеться про вірш «На добраніч, мій друже? О ні?..».

...Академічне Братство... видало своїм коштом повісті твердого русича Хиляка.- Хиляк Володимир Гнатович (1848-1893) - священик, маловідомий західноукраїнський письменник (мав псевдоніми Иероним Аноним, Нелях В., Я Сам, Некий), належав до москвофільської партії. У 1882 р. студентське товариство «Академічний кружок» видало три томи творів В. Хиляка під назвою «Иероним Аноним. Повести и рассказы», том четвертий вийшов 1887 р.

Стійність їх дуже мізерна.- П. Грабовськй, не маючи змоги на засланні грунтовно ознайомитися з творами Старицького, Кропивницького, Карпенка-Карого, дещо недооцінював їх художні твори.

9

Посилаю на суд Вам свій переклад Байронового «В'язня»... Посилав давно колись до редакції «Зорі».- Спочатку Грабовський переклад поеми «Шільйонський в’язень» надрукував у журн. «Зоря» 1894, ч. 12. Не маючи відомостей про це, він, дещо переробивши переклад, надіслав до І. Франка, який опублікував його без підпису вдруге в журн. «Правда», 1894, т. XXII. На лист збереглася незавершена відповідь І. Франка.

10

...щоб вистарчило... на окрему книжечку, якщо забажаєте видать.- Поезії Якубовича (Рамшева) у власному перекладі Грабовський мав намір видати окремою книжкою, але його не вдалося здійснити.

...одно оповідання…- «Цуценя».

...одна стаття...- «Українці-сектанти в Сибірі».

...одна звістка прозою - «Коротенькі вістки з Сибірі».

...обставини письменства руського - тобто західноукраїнського.

Здумав написати Вам повість прозою («Жертва часу»)...- Про втілення цього задуму відомостей не лишилося.

Друга глава «Онєгіна» лежить не оброблена ще.- Відомості про роботу над перекладом твору на цьому обриваються.

12

Василь Лукич (справжнє прізвище - Володимир Лукич Левицький, 1856-1932) - культурно-освітній діяч і літератор ліберально-буржуазного напряму, редактор журн. «Зоря».

...один з гуртовиків добув поважне місце межи істориками українськими.- Йдеться, мабуть, про Баглія Дмитра Івановича (1857-1932), історика, після Великого Жовтня академіка АН УРСР, на початку 80-х років брав участь у студентських гуртках.

Тут встає світлий, чаруючий образ моєї сестри-побратими...- Н. К. Сигиди.

...Якутська різанина...- «Якутська трагедія». 22 березня 1889 р. в Якутську відбувся збройний виступ 33 політичних в’язнів, які протестували проти нелюдських умов, створених адміністрацією під час відправки їх етапом. Виступ був жорстоко придушений. Політв’язні Балаганського округу склали протест - політичний документ, який викривав царське самодержавство,- і розіслали його в різні кінці Росії.

Після оборони д. Спасовича.- Спасович Володимир Данилович (1829-1906) - російський юрист, спеціаліст з міжнародного права, карного права і процесу, літератор. Виступив оборонцем в справі протесту балаганців і після його блискучої промови в сенаті 9 березня 1892 р. підсудним каторгу замінено засланням.

З словарів мені вислано тільки Піскунова.- Цей словник має назву: «Словниця української (або Югової - Руської) мови», «Словарь украинского (или южнорусского) языка». Праця Фортуната Піскунова, Одеса, 1873. Друге видання вийшло 1882 р. в Києві.

...не любив як слід свого рідного краю той, хто його ніколи не втрачував.- Тут перефраз перших рядків роману у віршах А. Міцкевича «Пан Тадеуш»: «Литво, краю мій! Ти на здоров’я схожа! Яка ти дорога, лиш той збагнути може, хто втратив раз тебе» (Переклад М. Рильського).

...зложив поему «Бурятка» - в оригіналі: «Бурятка. Оповідання. Зложив Г. А. Панько. 1891 року».

...посилаю до «Правди» початок перекладу Байронового «Чайльд-Гарольда...» - Переклад у журналі не друкувався і увійшов до збірки «З чужого поля».

...одержав з книгарні 1-й том Галицько-руської бібліографії Левицького...- Книга має назву: «Галицко-русская библиография XIX столетия...» (1801-1886). Составил Иван Ем. Левицкий. Том І, Львів, 1888.

Націоналізм - конечна умова поступу вселюдського...- Тут під словом «націоналізм» ідеться про національне самовизначення народів.

«Діло» - газета, орган буржуазно-націоналістичної партії «народовців», виходила у Львові в 1880-1939 рр.; особливо в 20-х роках - орган войовничого націонал-фашизму.

13

Переклад Гребінчиного твору «Гетьман Свирговський» - У журн. «Правда» не друкувався, увійшов до зб. «З чужого поля».

П’ять віршів власних...- З цих віршів у журн. «Правда» надруковано три: «На братній могилі», «До вкраїнців», «Багацько в нас було працівників пера»... (1894, т. XXI).

14

Надісланий переклад прошу видрукувати...- Про який переклад ідеться, не вдалося встановити.

...владнав я збірничок своїх оригінальних віршів...- Збірку «Пролісок».

«Товариство ім. Шевченка».- Наукове товариство ім. Шевченка засноване у Львові 1892 р. групою українських культурних діячів ліберально-буржуазного напряму.

15

...статтю «Дещо в справі жіночих типів» прошу помістити в «Народі» чи «Хліборобові»...- Цю статтю П. Грабовського надруковано в журн. «Народ», 1894, № 7 і 8.

16

Посилаю Вам «Лист до молоді української».- Статтю опубліковано в журн. «Народ», 1894, № 7 і 8. Дата написання статті: «Лютий [18]94 року».

...з приводу дописі п. Ол. Андровича.- Йдеться про статтю Ол. Андровича «Організуймося!» («Народ», 1893, № 18). Автор статті, критикуючи ліберально-культурницьку діяльність Б. Грінченка, «тихого, маленького діла», що зводилось лише до поширення серед сільської бідноти популярних книжок, схвалених відповідно цензурою та царизмом, ставить перед інтелігенцією радикальніші завдання: з'ясовувати причини народного бідування, «приступати до праці, недозволеної начальством» і т. д.

«нова ера».- Назва політичної угоди, укладеної 1890 р. між частиною галицьких «народовців» (Ю. Романчук, Н. Вахнянин, О. Барвінський та ін.) і польською шляхетською верхівкою в Галичині. «Новоерівці» виступали проти визвольних прагнень українських і польських трудящих, підтримували політику австрійського уряду, задовольняючись дрібними уступками для «народовської» інтелігенції.

...збірник творів д. Кримського...- Книга «Повістки і ескізи з українського життя. Написав А. Кримський. Видано під доглядом М. Павлика. Коломия і Львів, 1895». До збірки увійшло дев'ять творів.

P. S. Прошу вибачити, що не переписую чисто...- Це стосується статті «Лист до молоді української», надісланої разом з листом.

Златовратський Микола Миколайович (1845-1911) - російський письменник, близький до народництва. Грабовський здійснив скорочений переклад оповідання «Марівники» («Мечтатели») Златовратського.

17

...з Кардуччі...- Йдеться про вірш Д. Кардуччі «На п'яті роковини різні Ментанської».

...з М. Михайлова...- Йдеться про вірш: «Міцно, палко всіх до лона...».

Паньківський Кость Федорович (1855-1915) - український громадський та кооперативний діяч буржуазно-ліберального напряму, пізніше прилучився до «народовців», редагував журнали, видавав «Бібліотеку Батьківщини», «Дрібну бібліотеку», випустив кілька збірок П. Грабовського.

18

...три переклади з Гейне...- Йдеться про вірші «Вони кохалися удвох...», «На дальнім небосхилу...», «Щодня надвечір ходила Султанівна чарівнича...».

Написав невеличке оповідання прозою...- Мабуть, оповідання «Червоний Жупан».

19

...не оказалось двох аркушів збірничка.- Ідеться, мабуть, про збірку «Пролісок» (Львів, 1894), яка ще була не зброшурована і надіслана авторові окремими аркушами.

...Сурика (30 перекладів з життєписсю...).- Перекладені П. Грабовським вибрані поезії І. Сурикова вийшли окремою книжечкою (Львів, 1894 р.) з вступною статтею перекладача.

...посилав до писателя Короленка, і той назвав його «прекрасним».- По одержанні «Шільйонського в'язня» в перекладі П. Грабовського В. Г. Короленко в листах до професора Київського університету І. В. Лучицького та знайомої Є. Л. Улановської (перебувала на засланні разом з П. Грабовським у Балаганському окрузі) писав: «Несомненно одно, что перевод прекрасный».

«Історія Січі Задунайської».- П. Грабовський мав намір перекласти працю Ф. Кондратовича «Задунайская Сечь» (по местным воспоминаниям и рассказам), яка спочатку була надрукована в «Киевской старине», 1883, т. V. Чи був здійснений переклад цієї праці, невідомо.

«Словарь» за 93 рік» - «Словарь російсько-український». Зібрали й упорядкували М. Уманець і А. Спілка, 4 томи, Львів, 1893-1898 рр.

Література «Петрова» - «Очерки истории украинской литературы XIX столетия» М. І. Петрова, К., 1884.

20

«На крилах пісень» - перша збірка творів Лесі Українки (Львів, 1893 р.).

«Левада» - літературний збірник, який видав Василь Лукич 1892 р. у Львові. Збірник був відбитком белетристичної частини «Ілюстрованого календаря т-ва «Просвіта» на 1893 р.».

«Замітні Русини».- Під цією рубрикою в зб. «Левада» подавались короткі відомості про життя та діяльність О. Потебні, Я. Кухаренка та ін.

«Сповідь Наливайка» - переклад з К. Рилєєва.

Оповіданнячко з якутського життя - «Червоний Жупан».

...дещо про пісню українську.- Йдеться про статтю «З далекої півночі», частина якої присвячена роздумам про українську народну пісню.

«Вороги» - скорочений переклад оповідання російського письменника Василя Івановича Немировича-Данченка (1848/49-1927). Переклад не був надрукований.

21

...я вважаю «твердих» за ворогів...- Тобто представників реакційної партії так званих «москвофілів».

Що тичеться народовців, то я виображав їх «свічадом доброчинності».- П. Грабовський не відразу розібрався в політичній програмі буржуазно-націоналістичної партії «народовців», оскільки був відірваний від суспільного життя України. Правильно оцінити реакційну суть галицького народовства допомогли йому виступи в пресі І. Франка, М. Павлика та ін.

Найбільш боліло моє серце за «Правду» - Тут ідеться про остаточне розчарування органом «народовців» журн. «Правда», який відіграв ганебну роль в укладанні реакційної угоди («нової ери») між частиною галицьких «народовців» і польською верхівкою в Галичині.

...все ж його праця - річ вельми коштовна помимо усяких хиб...- Ідеться про «Історію літератури руської» О. Огоновського. Загалом даючи позитивну оцінку цій праці, Грабовський лишався невдоволений тим, що вона написана «формально-літературним» методом і протиставляв йому метод більш прогресивний - «історико-філософічний» (лист № 25).

...д. Франка в «Зорі» видав сприяючий суд...- У статті «Наше літературне життя в 1892 році» («Зоря», 1893, ч. 1 і 2) І. Франко позитивно відгукнувся про «Історію літератури руської» О. Огоновського, а в статті-некролозі «Професор Омелян Огоновський» («Народ», 1894, № 20-21, 23-24) критикував його буржуазно-націоналістичне трактування ряду явищ історії української літератури, його ідеалістичну естетику і т. д.

...тим дуж сумно було читати про «шарлатанство» потім.- Йдеться про статтю-рецензію М. Драгоманова «Шевченко в чужій хаті його імені» («Народ», 1893, № 10, 11, 15), де гостро критикує О. Огоновського як видавця і коментатора творів Т. Шевченка. Редакція журн. «Народ», погоджуючись із М. Драгомановим, зазначала, що він «показав фактично, як д. Огоновський подає молодіжі примір неуцтва і шарлатанства» («Наука і проф. Ом. Огоновський», «Народ», 1893, № 16).

Спомини д. Невест[юка] - річ дуже неприємна...- Йдеться про статтю співробітника журн. «Народ» Якова Невестюка. «Спомини з моєї пригоди в Росії» («Народ», 1893, № 17). П. Грабовському не сподобалася стаття цього автора, оскільки він, хоч і критично висловлювався про діяльність царських жандармів, але загалом неправдиво, необ’єктивно висвітлював становище політв’язнів у царських тюрмах.

Розправа д. Гр. Римаря з «Хліб[ороба]».- Йдеться про статтю «Любов ближнього» (Пам’ятка по бл. п. Григорію Римарі), «Хлібороб», 1893, № 19-24. У цій статті селянин Римар (працював писарем у с. Добрівлянах, поблизу Дрогобича, друкувався в «Хліборобі») розповів про свій конфлікт із сільським попом, у результаті якого він був несправедливо засуджений на 2 роки позбавлення волі. Не дивлячись на окремі критичні моменти, ця стаття була пройнята консервативними ідеями, зокрема в ній заперечувалася революційна боротьба трудящих, популяризувалась християнська мораль.

Чи ж змогли б з Росії вислати мені Вашу працю про читальні...- Книжку М. Павлика «Про русько-українські народні читальні», Львів, 1887.

«Австро-руські спомини» - праця М. Драгоманова в двох частинах (Львів, 1889).

22

«Удова» - вірш болгарського поета П. Іванова.

«Батьківщина» - поезія належить болгарському письменнику І. Базову.

«Споминки про Шевченка та Александрова».- Йдеться про статті Грабовського «Т. Шевченко в Нижнім Новгороді» і «Споминки про д-ра В. Александрова».

23

Оце Вам дописочка, друкуйте...- Йдеться про статтю Грабовського «Дещо до свідомості громадської».

Не зважайте, що почав з Яреми, а скінчив Хомою...- Тут згадується стаття «Дещо до свідомості громадської».

24

«Слов'янолюбство м[осковське].- Стаття Грабовського «Дещо про слов’янолюбство московське», опублікована в журн. «Правда», 1894, червень, за підписом: Харко Вець.

...посилаю Вам оце сумну заміточку.- Статтю «Надія Костева Сигида» (Сумна споминка).

...зладжу для Вас книжечку про Чернишевського.- Статтю «Микола Гаврилович Чернишевський».

«Free Russia» («Вільна Росія») - друкований орган англійського «Товариства друзів російської свободи», виходив у 90-х роках XIX ст.

З подякою читав Ваші вірші.- Друге, доповнене видання збірки «З вершин і низин» І. Франка (Львів, 1893).

...«з низин» мені сподобалося більше, як «з вершин».- У такий спосіб оцінюючи збірку І. Франка «З вершин і низин», П. Грабовський, очевидно, мав на увазі рецензію представника буржуазно-клерикальної критики Г. Цеглинського («Зоря», 1877, ч. 13 і 14), який твори І. Франка довільно ділив на «вершини» (сюди відносив поему «Панські жарти», хвалив її) і «низини», куди зараховував і критикував усю революційну лірику.

Прохав вислати Ваш начерк про театр.- Йдеться, мабуть, про наукову працю І. Франка «Русько-український театр» (історичні обриси).

25

Рибников Павло Миколайович (1831-1885) - російський етнограф, фольклорист.

Киреєвський Петро Васильович (1808-1856) - російський фольклорист, археограф, публіцист, слов'янофільського спрямування.

Данилов Кірша (Кирило) - ймовірний укладач першого збірника билин київського і новгородського циклів (записані в 2-й пол. XVIII ст., уперше опубл. 1804 р.).

«Слівце на слівце» - критично-полемічна замітка П. Грабовського.

Колесса Олександр Михайлович (1867-1945) - український мовознавець і літературознавець, професор Львівського університету і Карловського університету в Празі, праці позначені буржуазними тенденціями.

Барвінський Олександр Григорович (1847-1926) - український історик літератури, педагог, один з організаторів реакційної так званої «нової ери».

Вахнянин Анатоль (Наталь) Климентович (1841-1908) - український композитор, письменник, один із лідерів партії «народовців».

...виправлю вже надруковані...- Йдеться про десять перекладів віршів П. Якубовича (Рамшева), що були надруковані в журн. «Житє і слово» 1894, т. II.

...думаю також заладити переклади Нікітіна.- Задум П. Грабовського видати окремим виданням вірші І. Нікітіна не здійснився.

26

Послав Вам 7-го жовтня статейку про переселенців...- Статтю «Дещо до свідомості громадської».

Часопис прошу й падальше посилати...- журнал «Народ».

27

Кулик Василь Степанович (1830-1870) - український поет, писав байки, балади, пісні-романси, друкувався у «Основі».

Олелькович - справжнє прізвище Митрофан Олександрович (помер 1881) - український письменник, друкував в «Основі» твори позначені прагненням реалістичного зображення народного життя.

Петренко Михайло Миколайович (1817-?) - український поет-романтик прогресивного напряму.

Писаревський Степан (літ. псевдонім - Стецько Шереперя, ?-1839) - український письменник, друкувався в альманахах «Сніп» і «Ластівка».

Корсун Олександр Олексійович (1818-1891) - український поет-романтнк, консервативного напряму, видав альманах «Сніп» (Харків, 1841).

Лиманський - справжнє прізвище Мова Василь Семенович (1842-1891) - український письменник, писав вірші, поеми, прозу, п’єси.

Чужбинський (справжнє прізвище Афанасьєв Олександр Степанович, 1817-1875) - український і російський письменник, етнограф.

«Писання В. Кулика».- Йдеться про книжку «Писання Василя Кулика», Львів, 1894.

«Поезії О. Маковея».- Йдеться про книжку «Поезії Осипа Маковея», Львів, 1895.

«З весняних пісень».- Цикл поезій Грабовського.

28

Костюрін Віктор Федорович (1853-1919) - український поет народник, учасник народницьких гуртків в Одесі, Києві, Єлисаветграді, політичний засланець, редактор тобольської газети «Сибирский листок» (офіційним видавцем вважалась його дружина М. М. Костюріна).

«Сибирский вестник» - газета, виходила з 1885 р. в Томську.

«Неделя» - щотижнева літературно-політична газета ліберально-народницького напряму, виходила в Петербурзі з 1886 по 1901 рр. Замітка «Про колонію» П. Грабовського в газеті не виявлена.

Критика поки що досить прихильно привітала мої спробунки.- З першими рецензіями на книги П. Грабовського виступили І. Франко, О. Маковей.

«Русские вед[омости]» - щоденна громадсько-політична російська газета, виходила в Москві з 1863 по 1918 рр. (до 1905 р.- орган ліберальної інтелігенції, після 1905 р.- перейшла до кадетів).

...сметь своє суждение иметь...- вислів Молчаліна із комедії «Горе з розуму» О. Грибоєдова.

29

Заміточка про те, про се.- Йдеться, мабуть, про статтю Грабовського «До тих, хто має чим слухати» (Побіжна заміточка).

...не дістав ні другого, ні третього.- Йдеться, певно, про збірки «Твори Івана Сурика», «З чужого поля».

Чи друкувалась моя статейка про переселенців...- Стаття «Дещо до свідомості громадської».

Заміточка про переклади творів українських.- У журн. «Зоря» не друкувалася.

30

«Із дневника невольника» - заголовок дібраний І. Франком. Йому ж належить і примітка редакції, якою супроводжувався лист.

31

Маковей Осип Степанович (літ. псевдонім - О. Степанович та ін., 1867-1925) - український письменник, критик, культурний діяч демократичного напряму, редактор журн. «Зоря» (1894-1895), газ. «Буковина» (1895-1897).

Посилаю Вам... 16 віршованих перекладів з великоруського.- У газ. «Буковина» не друкувалися.

Галіп Теодот (1873-?) - маловідомий український письменник, у 90-х рр.- культурно-освітній діяч реакційного напряму.

32

Посилаю новий збірничок...- «З півночі».

Потім цілком видрукуйте «Передмову».- Йдеться про передмову до збірки «З півночі».

«Присвятив Ользі» - Ользі Василівні Зерновій (по чоловіку - Гавриловій).

33

«На півночі».- Нарис «На далекій півночі».

Калина Антон (1846-1908) - польський лінгвіст, слов’янознавець, професор Львівського університету.

34

Чи видрукували життєпис Чернишевського? - Йдеться про статтю «Микола Гаврилович Чернишевський».

Про «Слівце на слівце» бачив звістку.- Про надрукування цієї критичної замітки Грабовський дізнався із журн. «Народ», 1895, № 6.

Послав недавно до Вас лист з низкою віршів.- Йдеться про лист № 30 «Із дневника невольннка».

Втулив до збірничка...- До збірки «З півночі».

35

...збірничок на взір альманаха.- Про цей збірник відомостей немає.

36

...прозові дріб’язочки для «Зорі».- 1895 р. журн. «Зоря» видрукував такі нариси та замітки: «Т. Шевченко в Нижнім Новгороді» (ч. 5), «Іван Петро Новицький», «Твори Квітки-Основ’яненка» (ч. 8), «До тих, що мають чим слухати» (ч. 14), «На далекій півночі» (Думки в прозі), (ч. 16).

...статейка про переклади московських творів Шевченкових...- Йдеться про статтю «Московські переклади творів Шевченкових».

...кілька слів про бесіду Ламанського? - Йдеться про замітку «До тих, що мають чим слухати».

...недавній мій лист з віршами.- Йдеться про лист № 30 «Із дневника невольннка».

37

...спиніться висилати поки що часопис...- журнал «Народ».

Помер М. П.- Драгоманов Михайло Петрович (1841-1895) - український публіцист, історик, фольклорист, громадський діяч буржуазно-демократичного, потім ліберально-буржуазного напряму.

39

«Киевская старина» - щомісячний історичний, археологічний, етнографічний та літературний журнал, видавався в Києві з 1882 по 1906 р.

«Вірна та інше» - збірник оповідань і віршів українських письменників (Чернігів, 1895).

Гордієнко. Кум-хан.- Гордієнко, оповідання «Кум-хан», «Пригода у повідь», «Петро Мирошниченко» (Чернігів, 1895).

«Чорноморці у неволі» - оповідання, автор якого невідомий (Чернігів, 1895).

Грінченко. Пісні та думи, 2 кн.- видано в Чернігові 1895 р.

Словарь Тимченка - Є. Тимченко, «Русско-малороссийский словарь», 2 томи, К., 1897-1899.

«Галицько-руська бібліогр|афія||...- «Галицко-русская библиография XIX столетия... (1801-1886). Составил Иван Ем. Левицкий», т. II., Львів, 1895.

Кононенко Мусій Степанович (1864-1922) - український поет. Писав і під псевдонімом М. Школиченко.

40

Чи дістали Ви мого безглуздого листа...- Листа № 30 «Із дневника невольника».

Задумав скласти збірничок перекладів з нашої мови на московську.- Йдеться про збірку «Песни Украйны».

Забіла Віктор Михайлович (1808-1869) - український поет-романтик, в ряді творів якого звучали соціальні мотиви.

Чи дістали другу низку билин, між іншим, про Калина-царя? - Про ці переклади відомості відсутні.

...хотів... злагодити статейку про Писарєва.- Про написання статті відомостей немає.

41

...почнуть орудувати Турбацькі...- П. Грабовський мав на увазі 19-літнього гімназиста Льва Турбацького (1876-1900), який одночасно належав до кількох партій, друкувався в журн. «Народ», вимагав реорганізації радикальної партії в т. зв. «колективістичну» (на зразок австрійської реформістської соціал-демократії).

42

Разом спин двох видавництв і то - найкращих...- Йдеться про журн. «Народ» і газ. «Хлібороб».

Стефанович Яків Васильович (1854-1915) - революціонер-народник, член гуртка чайковців у Києві, учасник «ходіння в народ», один із організаторів «Чигиринської змови», член «Землі і волі», «Чорного переділу». Засуджений 1883 р. на вісім років каторги, які відбував у карійській тюрмі. Пізніше був на поселенні в Якутській області. Стефанович у своїх спогадах «Дневник карийца» (вид-во «Новый мир», 1906) згадує і П. Грабовського.

43

«Живосилом повінчаний дяк».- Переклад цього оповідання надруковано в журн. «Зоря», 1897, ч. 8 з приміткою П. Грабовського.

...невеличка заміточка «Якої книжки бажає селянин український?» - Доля цієї замітки невідома.

В статті д. Копача про «Сон».- Йдеться про статтю І. Копача «Огляд поеми Т. Г. Шевченка п. з «Сон» (з р. 1844)», «Зоря», 1895, ч. 17-22.

Здивувала мене поява дневника...- Йдеться про лист № 30 «Із дневника невольника».

47

...замітка про Мороза та Овена.- «Споминка про Данила Мороза» та «Данило Овен» надруковані в журн. «Зоря», 1896, ч. 22.

Сподіваюсь достати також польські переклади Сирокомлі та зробити суд.- Про задум Грабовського відомостей не лишилося. Сирокомля Владислав (псевдонім Людвіга Кондратовича, 1822-1862) - польський поет, автор антикріпосницьких поем та ліричних віршів.

Ладжу збірочку московських перекладів з ріжних поетів українських.- «Песни Украйны».

Вороний Микола Кіндратович (1871-1942) - український поет, театрознавець, перекладач, журналіст, режисер, один із зачинателів модернізму, твори позначені декадентськими мотивами.

48

«Покинута в лісі дівчина» - казка, написана Б. Грінченком (Одеса, 1896).

Савич Олександр (1846-1902) - маловідомий український поет.

«Складка» - альманах на спомин В. С. Александрова, Харків, 1896. Спорудив К. О. Білиловський (Білило). Друкувалися твори І. Франка, П. Грабовського та ін.

Етнографічний збірник - «Этнографические материалы, собранные в Черниговской и соседних с ней губерниях. Зібрав Б. Грінченко та інші», Чернігів, т. I-1895, т. II-1896, т. III-1899.

49

«Громадський голос» - газета західноукраїнської радикальної партії, виходила з 1895 р.

«Записки» - «Записки наукового товариства ім. Шевченка».

...хотів ще написати дещо про Квітку...- Стаття Грабовського «Нові причинки до життєписі Г. Ф. Квітки» опублікована в журн. «Зоря», 1897, ч. 2.

Понизший шматок паперу перешліть... п. Івану Франкові.- Йдеться про лист № 50.

...дві вірші - «Переспів (Геть щоденні близенькі цілі)», «З Поля Верлена (Хмура осінь. Голосіння...)».

50

Невелику економічну заміточку посилаю до «Зорі».- Статтю «Економічна безвикрутність благословенної Полтавщини».

...п'ять заміточок.- Перелічені в листі статті були надруковані в журн. «Зоря», 1897, ч. 2 і 3.

52

Посилаю для «Зорі» два переклади з Льонгфеля...- «Сон невольника», «Норманський барон».

...з ...Бернса - «Лорд Грегорі», «До стокроти», «Поклик Брюса до дружини».

...опріч гарної перерібки «Івана Ячменя», зробленої Куликом.- Йдеться про переклад твору Р. Бернса.

...про освіту людову.- Йдеться про статтю «Дещо про освіту на Україні».

С. Дашкевич.- Мабуть, Грабовський говорить про буковинського журналіста Дашкевича Сильвестра (?-1894), який після смерті Ю. Федьковича став редактором газети «Буковина».

Манжура Іван Іванович (літ. псевдонім Іван Калічка, 1851-1893) - український поет, перекладач, фольклорист, етнограф демократичного напряму.

Ніщинський Петро Іванович (літ. псевдонім - Петро Байда, 1832-1896) - український композитор, поет-перекладач творчості античних класиків.

Подолинський Михайло (1844-1894) - західноукраїнський громадський діяч, педагог, співробітник журн. «Зоря».

А про Тищинського сказали всього - кілька слів.- Тищинський Олександр Амфіянович (1835-1896) - український громадський діяч ліберального напряму, під час навчання в Харківському і Київському університетах (1857-1860) належав до таємного студентського товариства, неодноразово арештовувався, разом з Л. Глібовим видавав «Черниговский листок» (1861-1863). Про смерть О. Тищинського редакція журн. «Зоря» спочатку вмістила коротке повідомлення («Зоря», 1896, ч. 7), а пізніше («Зоря», 1896. ч. 17) надрукувала статтю Б. Грінченка «Олександр Тищинський».

53

Лагоджу... статейку про справи галицькі в один московський журнал...- Про яку статтю ідеться, невідомо.

Наумович Іван (1826-1891) - священик, громадський діяч і маловідомий письменник, один з лідерів галицьких «москвофілів».

Щурат Василь Григорович (1871-1948) - український літературознавець, фольклорист, поет, перекладач, дійсний член АН УРСР.

54

Уперше лист надрукований в замітці І. Франка «Сумна відомість» («Житє і слово», 1897, т. IV), яку й наводимо.

...привид чорного крука...- образ віщуна недолі крука, змальованого в Едгара По в поемі «Крук».

Злаштував я новий збірничок перекладів...- Збірку «Доля».

55

Посилаю Вам новий збірничок переспівів.- Збірку «Доля».

...гадаю відіслати одному поетові російському...- Ймовірно, йдеться про поета і публіциста Величка Василя Львовича (1860-І904), який на той час був редактором газети «Кавказ».

56

...а переклади з данських та норвезьких поетів.- «Лежу мертвий,- навхрест руки...» Є. Ореструпа, «Гай заворожено, лист не тремтить...» Г. Драхманса, «Над ставком у темну воду...» Г. Вергеланда, «Страшно буря завиває...» Й. Вельгавена.

...про освіту на Україні.- Йдеться про статтю «Дещо про освіту на Україні».

57

«Криничку» і другі книжки дістав...- «Криничка». Оповідання та вірші. Зібрав Б. Грінченко, Чернігів, 1896. До збірника увійшли твори провідних українських письменників.

...з «лишенного всех прав состояния» ставши «крестьянином из ссыльных».- Рішенням сенату від 9 березня П. Грабовського засуджено на заслання «с лишением всех прав состояния». У 1896 р., згідно з царським маніфестом, що виданий у зв'язку з коронацією Миколи II, поет отримав право приписатись до будь-якої сільської громади і став вважатись «крестьянином из ссыльных». Маючи формально деякі пільги, фактично тяжке становище Грабовського не змінилося.

...переклади Шевченкових творів, зроблені Чмирьовим та Мизком...- Тут ідеться про «Кобзарь» Т. Г. Шевченка в переводе Н. А. Чмырева», М., 1874.

...одна замітка була надрукована...- Стаття «Московські переклади творів Шевченкових».

зважився я скласти збірник московських перекладів на україн[ську] мову...- Правильно, мабуть, слід читати «з української мови», оскільки далі йдеться про збірник «Песни Украйны».

Перебендя - літ. псевдонім Кониського Олександра Яковича (1836-1900) - український письменник, громадський діяч ліберально-буржуазного напрямку, педагог, в окремих публіцистичних творах виявляв буржуазно-націоналістичні тенденції. П. Грабовський помилявся в оцінці діяльності Кониського.

58

...тутешній сільській громаді...- Павлівській сільській громаді.

...туди клине один товариш...- Костюрін В. Ф.

...лаштую окреме видання творів шотландського співця Роберта Бернса...- Окремим виданням вийшла поема «Хома Баглай» (переробка поеми «Том О’Шантер» Р. Бернса) Чернігів, 1898.

...розпочав новий збірник віршів...- збірку «Кобза».

...лагоджу статейку в «Божий мир».- Чи писав Грабовський цю статтю для журналу, не з’ясовано. «Мир божий» - щомісячний літературний, політичний і науково-популярний журнал, видавався в Петербурзі з 1892 по 1906 р.; з другої половини 90-х років навколо журналу почали групуватись легальні марксисти.

1-й том драм Карого...- Іван Тобілевич (Карпенко-Карий). «Драми і комедії», 2 томи, Одеса, 1897. До І тому увійшли такі драматичні твори: «Бурлака», «Бондарівна», «Розумний і дурень», «Наймичка». «Мартин Боруля».

«Розмова про с[ільське] хазяйство».- З серії популярних книжок «Розмова про сільське хазяйство» (про чорний пар, плодозміни і т. ін.), виходили в Одесі (1-3 книжки, 1897 р.) і в Петербурзі (4-а книжка 1901 р., а 5-а - 1903 р.).

Посилаю Вам свою фотографію...- Разом з листом Грабовський надіслав свою фотографію з написом «Українцеві від українця», липень [18]97».

59

...доводиться підвозити москаля.- Оскільки в царській Росії було заборонено друкувати переклади українською мовою іноземних поетів, нерідко вдавалися до анонімності, не вказуючи ні автора, ні перекладача.

Горемикін - іркутський генерал-губернатор.

60

Складаю новий збірничок.- Вірогідно, йдеться про збірку «Хвиля».

61

Посилаю Вам дещо з дріб’язків...- Одночасно з листом Грабовський надіслав до К. Паньківського власні переклади віршів Петефі, Синнборна, Кауфмана, Ганни Амброзіус, Олени Енгельгардт, Андре Теріє, Ейхендорфа та ін.

«Детское чтение» - дитячий журнал, видавався з 1806 по 1906 рік за участю Д. Маміна-Сибіряка, К. Станюковича, О. Серафимовича.

Яворницький (Еварницький) Дмитро Іванович (1855-1940) - український історик, археолог, етнограф, письменник, академік АН УРСР.

62

...збірник перекладів нашої поезії на мову московську...- Збірку «Песни Украйны» Грабовський надіслав Б. Грінченку.

«Поэзия славян» - «Сборник лучших поэтических произведений славянских народов в переводах русских писателей», изданный под редакцией Ник. Вас. Гербеля», СПб., 1871.

63

Славич - псевдонім маловідомого західноукраїнського письменника і публіциста Стебельського Володимира (1847-1891), спочатку належав до «народовської» партії, пізніше - «москвофільської».

Марія Сіонська - мабуть, псевдонім маловідомого західноукраїнського поета Гумацького Модеста. Інших відомостей немає.

64

...про московські переклади творів Шевченкових (третя в ряду)...- Мається на увазі третя частина статті «Московські переклади творів Шевченкових».

«Нові вірші Тарасові».- Йдеться про статтю «Слов'янам. Нові вірші Т. Г. Шевченка».

Згодом пришлю замітку про «Київ[ську] старину».- Нема відомостей, чи була написана ця замітка.

65

...я додав ще одинадцять віршиків - всі із Бернса.- Водночас з остаточно підготовленим перекладом поеми «Хома Баглай» Грабовський надіслав одинадцять віршів.

...написав до одного видавця.- Ймовірно, до В. Л. Величка.

66

...проф. Стороженко видрукував один віршик...- Стороженко Микола Ілліч (1836-1906) - російський та український історик літератури, представник культурно-історичної школи, професор Московського університету. Стороженко помилково приписав вірш Костомарова «Слов'янам» перу Шевченка («Киевская старина», 1897, жовтень). Див. статтю Грабовського «Слов’янам».

Ієремія Галка - псевдонім М. І. Костомарова, збірник його творів вийшов 1875 р. в Одесі.

67

...маю замір переклади з сього поета видати окремою книжечкою...- Твори Ш. Петефі у перекладі Грабовського не виходили окремим виданням.

Віршик «Вітання Франкові»...- Був написаний, мабуть, для збірника, присвяченого 25-річчю літературної діяльності І. Франка («Привіт д-ру Івану Франку в 25-літній ювілей його літературної діяльності складають українсько-руські письменники», Львів, 1898). Вірш до збірника не потрапив.

68

...поему Мордовцеву.- Йдеться про поему Д. Мордовця «Козаки і море», СПб., 1897.

Про Вашу справу з Старицьким нічогісінько не чув.- Б. Грінченко видрукував у журн. «Зоря», 1897, № 18 і 19 статтю, де звинувачував М. Старицького в плагіаті, запозиченні в Александрова, Глібова, Левицького, Панаса Мирного та ін. Старицький викликав Грінченка на третейський суд (23 серпня 1898 р.), і обидві сторони помирились.

«Перед бурей».- «Перед бурей. Исторический роман из времен Хмельнищины» М. Старицкого (журн. «Киевская старина», 1897, № 1-12).

...книжечка Загірньої про шахти.- М. Загірня. «Під землею». Оповідання про шахти, Чернігів, 1897.

Грінченко Марія Миколаївна (літ. псевдонім - М. Загірня, М. Чайченко та ін., 1863-1928) - українська письменниця, лексикограф, перекладач, дружина Б. Грінченка.

«Складки» зі своїми віршами не бачив.- В альманасі «Складка» (СПб, 1897) опубліковано п'ять віршів П. Грабовського.

...переїхати до Барнаулу він «не нашел возможным разрешить».- Про заборону переїзду П. Грабовського до Барнаула томський губернатор таємно писав іркутському губернатору.

...сиди і «нічогісінько не жди» - вислів з вірша «Минули літа молодії» Т. Шевченка.

...спромігся на десяток віршів для збірника, що хоче видати Стар[ицький] на спомин Котляревського.- У журн. «Киевская старина» (1897, кн. XII) М. Старицький видрукував листи з пропозицією у зв'язку із 100-річчям виходу «Енеїди» І. Котляревського видати збірник, присвячений пам’яті письменника («На вічну пам’ять Котляревському», К., 1904). До збірника увійшов вірш Грабовського «Не дивуйтесь, що співи мої...» і його переклад «Пісні про сорочку» Томаса Гуда.

Послав Вам збірку своїх віршів...- Збірку «Кобза».

Якщо цензура пустить мій збірничок...- Збірку «Песни Украйны».

69

Посилаю Вам новий збірник віршів.- Ймовірно, говориться про збірку «Вітка», який згадує автор у листі № 81. Збірка не була надрукована, автограф - невідомий.

Посилаю Вам фотографію свою...- Водночас із листом Грабовський надіслав свою фотографію з дарчим написом: «Любому братові Борисові Грінченку від П. Гр. на добру пам’ять. Якутськ, 20 серпня (18)98 р.».

70

Пришліть «Зорю» сьогорішну...- Грабовському, мабуть, не було відомо, що з січня 1898 р. журн. «Зоря» перестав виходити і замість нього утворився «Літературно-науковий вісник».

71

Складаю нову збірку переспівів.- Збірку «Хвиля».

72

«Слобожанщина» - збірка поезій Я. Щоголева, X., 1898.

...жит[тєпис] Котляревського.- «Иван Котляревский. Описание его жизни», Полтава, 1898. Видання Полтавського губернського земства, без підпису (автор - Б. Грінченко).

Була у мене приятелька.- Мабуть, Чагіна.

Н. Тан та А. Б.- Ймовірно, Тан-Богораз Володимир Германович (1865-1936) - російський лінгвіст, етнограф, письменник. Криптонім «А. Б.» не розкрито.

Ситін Іван Дмитрович (1851-1934) - російський видавець-просвітитель, випускав книги з різноманітних галузей знань, твори російських класиків, підручники і т. д. Брав участь в організації радянської книжкової справи.

74

«Колоски» - «Колоски». Збірник казок та оповідань. Упорядкував Б. Грінченко, Чернігів, 1898.

«Про віспу».- Популярна брошура. Написав П. Махновський, Чернігів, 1898.

«Батькове віщування».- Збірник складається з віршів «Батькове віщування» Любенського, «Мати й орел» Щоголева, «Чумацькі діти» П. Куліша, оповідання «Горпина» Марка Вовчка (Чернігів, 1898).

«Як дбаєш, так і маєш» - «Як дбаєш, так і маєш» (про господарство). Популярна брошура. Написав М. Ганько, Чернігів, 1898.

Малярме Стефан (1842-1898) - французький поет, основоположник і теоретик символізму.

Статті про Ветлину, Лесю Українку та Щоголева.- У «Літературно- науковому віснику» (1898, кн. III) надруковані статті О. Маковея - «Тимофій Бордуляк» (Т. Ветлина), Ів. Франка - «Леся Українка», Г. Хоткевича - «Яків Іванович Щоголів» (Огляд життя й діяльності).

«С.-Петерб[ургские] Вед[омости]» пішлю Вам другим разом.- Невідомо, в якому зв'язку автор говорить про газету.

Для Вашого Чернігівського альманаху пришлю що-небудь.- В альманасі «Хвиля за хвилею», виданому Б. Грінченком 1900 р., творів Грабовського не виявлено.

Збірка, про котру питаєте...- Про збірку «Хвиля».

Тетмаєр Казимир (1856-1940) - польський письменник.

75

...без звичайної хаотичності, яку добачаємо в п. Огоновського...- В книзі «Історія літератури руської».

76

...моєї покійної побратими Наді...- Н. К. Сигиди.

...з «Літ[ературно]-н[аукового] вістника»... довідалися.- У «Літературно-науковому віснику» (1899, т. VI) Осип Маковей надрукував статтю «Павло Грабовський» (Дещо про його життя і діяльність)

77

...взяв у одній редакції.- Мабуть, у редакції «Восточное обозрение» (Іркутськ).

...пришлю першу главу свого прозового твору.- Відомостей про здійснення цього задуму не лишилось.

79

...складаю брошури про тутешню ветеринарну справу.- Грабовський отримав роботу секретаря комісії ветеринарного відділу. Тобольської міської управи. Крім статистичних звітів про стан тваринництва в губернії, П. Грабовський написав чимало статей про народне господарство на Тобольщині, які друкувалися в додатку до газети «Тобольские губернские ведомости» (Отдел сельского хозяйства и кустарной промышленности»).

...коректую місцеву часопись...- «Сибирский листок» або «Тобольские губернские ведомости».

Деркач (Любимов) Георгій Йосипович (1846-1900) - антрепренер, очолював українську акторську трупу, яка гастролювала здебільшого в Сибіру, Середній Азії та Закавказзі.

...напишу в місцевій часописі про значення Шевченка.- Статтю «Тарас Григорович Шевченко».

...збірничка пісень Федоровича.- «Збірник українських пісень. Упорядкував Олександр Федорович», Одеса, 1896.

...замітка І. Ф.- У «Літературно-науковому віснику» (1899, кн. VI) І. Франко надрукував позитивну рецензію на книжку ліберального народника А. Фаресова «Народники и марксисты» (Петербург, 1899).

Левицький - Левитський Микола Васильович (1859-1936) - український громадський діяч, ліберальний народник. У 90-х роках XIX ст. організував серед селян Херсонської губернії землеробські кооперативні артілі, які швидко розпались. Антимарксистські погляди Левицького піддав критиці В. І. Ленін.

...«народного производства».- Під цим терміном (взятий у лапки) Грабовський розуміє відсталі форми господарювання, яких дотримувались народники 90-900-х років.

В. В.- Воронцов Василь Павлович (1847-1918) - один із ідеологів ліберального народництва.

І. Липа - Липа Іван Львович (Петро Шелест, 1865-1923) - маловідомий український поет і етнограф, лікар за професією.

80

...в наш час жорстокого марксизму та всякого декадентства...- Слова наведені із замітки-некролога В. Мировця «Осип Осипович Доорохольський» («ЛНВ», 1900, т. X).

Справжній український націоналізм...- Під цим терміном Грабовський розуміє національно-визвольний рух українського народу, боротьбу за знищення соціальної і національної нерівності.

...написав замітку.- Статтю «Тарас Григорович Шевченко».

Генерал Федоровський Микола (1838-1918) - голова петербурзького «Благотворительного общества издания общеполезных и дешевых книг». П. Грабовський згадує М. Федоровського в статті у зв'язку з необхідністю в дешевому виданні творів Т. Шевченка.

Сцілла і Харібда - у грецькій міфології страховиська, що жили в протоці між Італією і Сіцілією і знищували мореплавців; переносно - потрапляти в небезпеку з двох або з усіх сторін.

Останній № Ваших виданнів у мене 41.- З середини 1894 р Б. Грінченко організував у Чернігові видання науково-популярної та художньої літератури для народу. Під № 41 вийшла книжечка Грицька Коваленка «Клопіт у селі Білашівці», Чернігів, 1899.

81

Посилаю переспіви з поетів естонських, шведських і вірменських.- Встановити, які переспіви надіслано, не вдалося. Чимало переспівів Грабовського друкувалося в 1901, 1907, 1910, 1911 рр. на сторінках «ЛНВ».

...незабаром пришлю повний переклад первої збірки Ади Негрі «Fatalita».- У короткій замітці-некролозі «Пам’яті П. Грабовського» («ЛНВ», 1903, т. XXI) повідомлялося: «Незабаром вийде накладом Українсько-руської видавничої спілки окремою книжечкою збірка перекладів покійного із поезій Ади Негрі». Ця збірка перекладів не видавалась.

Деген Євген (?-1905) - російський літературний критик.

82

...одружився з однією тутешньою дівчиною.- Анастасією Миколаївною Гуровською-Лук'яновою, яка за участь у революційній народовольській організації була вислана в Тобольськ. Відбувши покарання, вона закінчила Тобольську фельдшерсько-акушерську школу.

83

«Понад Дніпром» Карпенка-Карого - драматичні картини надруковані в журн. «Киевская старина», 1899, кн. 2.

84

«Одурить, осміє, морозом очі окує» - слова з вірша «Минули літа молодії» Т. Шевченка.

«Великих слів велику силу» - з поеми «І мертвим, і живим...» Т. Шевченка.

85

...посилаю два віршики для альманаху...- До альманаху «Дубове листя» (на згадку про П. Куліша), К., 1903 р., де надрукований вірш Грабовського «Божий світ, оповитий красою...». Додані до листа ювілейні вірші «На спомин П. О. Кулішеві» і «Славному Ратайові П. О. Кулішеві», як слабкі, не були надруковані.

87

...вони далеко слабші від попередніх зразків його геніальної творчості.- Твердження Грабовського помилкове.

Видання «Благотв[орительного] общества».- Йдеться про науково-популярну та художню літературу, яку видавало засноване 1898 р. в Петербурзі «Благотворительное общество издания общеполезных и дешевых книг».

«Из уст народа» - «Из уст народа». Малорусские рассказы, сказки и др. Зібрав Б. Грінченко», Чернігів, 1901. Книжка є продовженням (IV том) «Этнографических материалов, собранных в Черниговской и соседней с ней губерниях».

...не називаючи авторів...- Своєрідна конспірація у зв’язку із забороною цензури друкувати переклади іноземних авторів українською мовою.

14 грудня.- Ця дата стоїть замість закресленої «14 жовтня».

...посилаю Вам свою автобіографію.- Надрукована в «ЛНВ», 1903, т. XXII.

VII том творів Спасовича.- «Сочинения В. Д. Спасовича», СПб., т. VII, 1894.

88

...з додатком «Листовні».- Українська пам'ятка кінця XVII - поч. XVIII ст. «Книга, глаголемая «Листовня» - порадник, як писати різні листи. 1901 р. цей рукопис у Чернігові із своєю передмовою видав Б. Грінченко.

...про заходи жінки я нічогісінько не знав...- Дружина Грабовського Анастасія Миколаївна без згоди чоловіка у листі попрохала Грінченка позичити 200-300 карбованців для підтримки слабкого здоров’я Павла Арсеновича.

«Левада», галицько-руський альманах - таку фіктивно-конспіративну титульну сторінку накладали на журн. «ЛНВ», який доводилося пересилати в Російську імперію, оскільки його не всім дозволялося одержувати.

«Зінько Сиваш» - так називалася спочатку повість «Під тихими вербами» Б. Грінченка.

89

...прочитав початок Вашої нової повісті.- «Під тихими вербами», надрукована в «Киевской старине», 1902, кн. 2, 3 і 4.

«А подивися та спитай...» - з вірша «Якби ви знали, паничі» Т. Шевченка.

Оуен Роберт (1771-1858) - видатний англійський соціаліст-утопіст.

Рклицький Михайло Васильович (1864-?) - товариш Грабовського по революційній роботі в «Чорному переділі», студент Харківського університету. За поширення прокламацій «Русский народ» та «Слово к народу» 1887 р. разом з Грабовським був заарештований і висланий до Східного Сибіру на 5 років (заслання відбував у с. Тунка, Іркутської губернії). М. Рклицький залишив змістовні спогади про Грабовського.

...розпочну широке оповідання...- Хвороба і передчасна смерть, мабуть, не дали змоги здійснити задум.

______________

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Вичитування тексту: Дмитро Анісіч

Павло Грабовський

ЛИСТИ

212

Друкований текст для вичитування взято з:

Павло Грабовський. Вибрані твори в 2-х томах. Київ, «Дніпро», 1985.

т. 2: Статті, нариси. Оповідання. Листи.

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Вичитування тексту: Дмитро Анісіч

© Форматування і оформлення: OpenBook, 2022

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2022

¹ - Вийстя - походження.

² - Адрес: Иркутск. Вдовья ул., д. Миронова. Павлу Ивановичу Торгашову. (Адрес дописаний невідомою рукою.- Ред.).

³ - Після оборони д. Спасовича. (Приміт. П. Грабовського).

⁴ - Короткі відомості про життя.

⁵ - Далі в автографі рукою П. Грабовського густо закреслено 9 рядків тексту.

⁶ - Степів тута майже немає, але я все ж бажав би лежати де-небудь в боці від тайги, тайга-бо дуже вже якось давить серце,- хоча б капельку простору! (Приміт. П. Грабовського).

⁷ - Людина я (лат.).

⁸ - Набряк легенів (лат.).

⁹ - Крапки поставлені П. Грабовським замість двох пропущених рядків. (Ред.).

¹⁰ - Місць - замість.