Олесь О.

ДРАМАТИЧНІ ТВОРИ

ПО ДОРОЗІ В КАЗКУ

Етюд на 3 картини

I КАРТИНА

Ліс. Ніч. Люде. Сплять, збираються спати. Убрання не має ознак нації й часу.

Він.

Юрба (старі, молоді; чоловіки, жінки, діти)

Дівчина.

Окремі голоси з юрби

- Сьогодні тепло так, що можна не вкриватись.

- Гляди, щоб вранці бігать не прийшлось та грітись.

- А так! Мороз одурювать уміє... Сховається на мить, усі роздягнуться, зрадіють, а він на тебе - стриб! Почав кусать і кров морозить в жилах.

- Ет! Що́ мороз?!. В кожух сховайся та й сиди, а от од голоду сховайся!..

- Останній хліб ми доїдаєм... Що́ далі будемо робити?!

Хлопчик. Я їсти хочу вже й тепер.

- Ми помремо всі з голоду...

- Не бійсь! До смерті ще далеко!..

- А знаєте, я чув, що можна жить любісінько травою і старості діждатись. Адже ж он живиться травою буйвіл, кінь, коза. Коли ми хліб увесь з’їмо, гайда усі на пашу!

- Ну, ти не смійсь! Пасися сам, коли не маєш чим трави наскубти... А нам Бог дав, крім рота,- руки.

- Чого ви завелись?! Скажіть ви краще - хіба трава людині не завадить?

- Дарма! Привикнути до всього можна

Авжеж! Як звикне буде жити

- Ми на́ зиму нагорнем гори сіна!

- Що? Й зимувати тут?! Та ми померзнемо.

- Хати збудуєм.

- А чим палити?

- Навколо - ліс! Палити є чим

- Я не про те кажу,- вогню ми де дістанем? Коли б огонь в нас був, ми б, може, й стежки не згубили...

- У лісі живемо, у лісі й заблудились.

- Ішли вночі.

- В цім лісі завжди ніч - вночі і вдень.

Він. Ні, ні! В цім лісі жить не можна. Дорогу треба нам шукати!

Сміх

- Еге, піди та пошукай! Шукали ми доволі... аж ноги покололи...

- Я щоку розірвав.

- Я око виколов.

- А в мене брата задавив ведмідь.

- Піди та пошукай ведмедя.

- Спитай у його. Може, знає він, де простяглась дорога...

- Куди йому питать ведмедя? Він борсука злякався вчора.

Сміх.

Він. Я не злякавсь! Мені здалось, що вовк ворушиться в кущах...

- Так ти б його за хвіст! Зідрав би з його шкуру, от і було б прикритись чим... А то поглянь, яка сорочка на тобі. Уся в дірках... Того тебе і дівчина не любе.

Дівчина. Це я? Так він же ще малий! Йому про це й гадати рано.

- І досі він за мамою сумує... Я чув, як раз вночі він кликав: «Мамо, мамо!»

Сміх.

- Ну, от! От, змалились! Чого сміятися, і що ви смішного в словах його знайшли? Коли б піти та пошукать, то, може б, і знайшлась дорога. Вона ж десь єсть, напевно.

- Дивись, який знайшовся оборонець! Ти свині з ним, бува, не пас?

- Це з тим, що борсука злякався?! У його батька не було свиней... У його батька був кобзар.

- Так він водив за руку батька!?

Сміх.

Він. Смійтесь! Ваш сміх мене минає.

Лягають останні. Дівчи́на підходе до нього й кладе йому на плече руку

Дівч[ина]. Мені тебе зробилось жалко... Я знаю, в тебе серце добре, як в дитини.

Він. Жалко! Правда: дітей жаліти тільки можна.

Дівч[ина]. Я іншого люблю. Мій молодий на цілий хутір швець. Усі до його йдуть. Поглянь, які мені він чоботи пошив! В інших вже давно побилися в дорозі, а в мене ще міцні, немов з колодки вчора зняті. А ти? Ти б що мені зробив? Ти так, як вітер! Сьогодні - тут, а завтра - там. Всі люде на роботі, а ти сидиш собі та граєш на сопілку. Неправду я кажу? Не сердься...

Він. Так, так... Боротись я не вмію, і не дало життя мені у руки зброї... Я слабкий... Ах, я найслабший від усіх!..

Дівч[ина]. Ти плачеш? Годі!.. Ну, дай, маленький мій, я слізоньки утру... Ну, веселіший став? Ну, заспокойся - не всім орлами бути!

Він. Орлами буть! Сидіти з швайкою і шкуру колупать - невже це єсть літання попід небом?

Дівч[ина]. Він не літає, він латає,- роботою він дужий...

Він. Кому потрібно те, що він там щось латає?!

Дівч[ина]. Тому, для кого він латає.

Він. А той - кому потрібен? Гробакам?.. Орел! Орли літають над землею, орли з-під хмар клекочуть і, наче дзвоном, клекотом до себе кличуть. Одних з землі здіймають, другим запалюють серця, на третіх жах наводять!.. Твій швець не був ніколи в небі, твій швець нікого не здіймав з землі угору, нікого і не кликав...

Дівч[ина]. Навіщо кликати йому, коли до його йдуть самі у хату люде?

Він. Про лет у небі я кажу. У хаті ж ніде й крил розправить.

Дівч[ина]. Зате сидіти є де. Тепло. Тихо. Громи там не гримлять і блискавки не палять.

Він. Я не боюсь небес! Мої відкриті груди!

Дівч[ина]. Зате землі боїшся. Тебе, пригадуєш, за щось ударив хлопець; ударив раз і другий, а ти замість того, щоб тут його схопити, стоїш собі та червонієш... А далі сльози - бризь! Кап, кап... До тину ти припав і плачеш...

Тиша.

Він. Ет! Коли б могла ти глянуть в душу... Яке там пекло! А скільки всі оці, що завжди сплять, накидали каміння в неї!.. О, чом я не такий міцний душею, як вони?! У їх душа, як кремінь: б’єш крицею по ній, а з неї іскри ллються. Їм очі зав’яжи на цілий рік, вони мовчатимуть, аби їм хліб було дістати можна вільною рукою. Удар їх батогом, вони не закричать від гніву. В очі плюнь і дай їм шеляг, вони тобі устами припадуть до рук... Вони міцні, душа їх - кремінь, а я слабкий. Мене стрілою ране навіть погляд злий...

Дівч[ина]. Ну, що ж? Терпи! Не всім же буть міцними: єсть - камінь, єсть - вода.

Він. Так... єсть - камінь, єсть - вода... (Дивиться на них). І справді, всі як камені лежать. Не дивиться їм грізно в очі «завтра». Наїлись хліба, ну, і досить. А завтра кору гризтимуть, а там траву...

Дівч[ина]. Я спати йду... (Іде й зникає в пітьмі).

Хтось (підводиться). Лягай лишень і ти, а то ти спати заважаєш. Удень сміються з тебе, то ти мовчиш, а уночі, як всі заснуть,- своя для тебе воля. Лягай! Ми знаємо і так, що в тебе без кісток язик.

Він. Я спати не піду, не ляжу. Вже світає...

Хтось ще (прокидається). А що таке? Ти й досі не лягав?

- Балакав з дівкою... Я чув усю розмову... Я чув, про що, ха-ха, орел наш клекотав! Ти знаєш, він орлом назвався дівці? Твій молодий мовляє що? Швець! А я - орел крилатий.

- Та ну? Ха-ха! Коли ми встанем ранком, я розкажу тобі про його матір. Вона й зимою ходила боса...

- Тому-то він, ха-ха, й не любе так шевців!

Він рушає.

- Куди це ти ідеш?

Він (суворо). Іду шукать дорогу.

Сміються.

- От, дурень! Гляди, там ще ведмідь тебе піймає!..

- Та він злякається! Злякався ж борсука! Він вернеться через хвилину.

Він. Ні, не вернусь!

Дехто прокидається.

- Про що говорите? Що сталося вночі?

- Та ось іде шукать дорогу.

- Від розуму не піде.

- Та що вам? Хай іде! Наколе ногу на колючку, прискаче зайцем дітям на утіху.

Він. Я, не знайшовши, не вернусь. Знайти я мушу. Душа болить. Я більше тут не можу жити. Тут можна одуріть!

- Ти йдеш? Ти справді йдеш?

- Лягав би та заснув, а то всю ніч не спав, з дівчатами балакав.

- Ні, справді, ти ідеш? Кажу ж, наколеш ноги.

Він пішов ліворуч і зник. Хвилину чути тріск і шелест.

- Що, він пішов? Я думав, він жартує. Ще пропаде!.. Агов! Вернись! (Пішов за ним).

Людей прокидається ще більше; деякі сідають, деякі встають.

- Пішов?

- Хіба пішов?

- Атож!

- Навіщо ж ви пустили?

- А як же ти не пустиш?

Тиша.

- Ще... згине!

- А шкода: нікому зла він не робив.

- Всі молоді - гарячі. І я колись хотів іти шукать дорогу. Уже і чоботи озув.

- Чому ж ти не пішов?

- Та так зробилося одразу страшно.

Хтось (вертається з лісу). Я не догнав його: гілля прокляте не пустило. Коли б було видніш, кривавий слід мене б довів до нього. Десь пахла кров, а де - не зміг я розібрати.

- Чого б ти не схотів! Якби було тут видко.

- Нащо б тоді й шукать дорогу?

- Нащо?! Щоб вийти з лісу.

Тиша.

- А десь тропа тут, певно, єсть! Не може буть, щоб люде тут ніколи не блукали. В такому лісі всяк заблуде!

- Звичайно, тут не диво заблудити...

Тиша.

- А що, як він дорогу знайде?

- Ти думаєш? Ха-ха! Той дурень?..

- Чого він дурень? Не був він зроду дурнем.

- Ну, не кажи сього! Він з посміху ніколи не виходив.

- Багато треба людям, щоб сміятись! Піти не так, як ходять люде, або зробить не так, як роблять всі,- то й осміять тебе готові!

- А звісно: люде людьми.

- Мені здається, на́йде він дорогу.

- Чого тобі здається?.. Ходили ж і без його.

- Мені здається, він ніколи б не пішов, коли б не знав, що тут десь близько стежка. Мені здається, він її шукав давно вже і знайшов.

Дівч[ина]. Коли б на землю він дививсь, то, може б, і знайшов, а то він дивиться угору. Збирається усе летіти.

- А крил не має.

- Малого й не стає... от шкода!

- Малого?! Ха-ха-ха!..

Тиша.

- Подумаєш! І не злякавсь піти у нетрі.

- Божусь, що він стоїть десь за кущем і нашу всю розмову слуха.

- Звичайно, в ліс злякається піти. Злякався ж вчора, кажуть, борсука?

Сміх.

- Чи найде він дорогу, а чи ні, а тут не можна довше жити.

- Ого, подумаєш, який знайшовся пан! Молив би Господа, що він створив тебе людиною і ти сидиш між нами, а не вартуєш псом майно абощо.

- Я вартував не раз у пана. Собака спав, а я ходив і прислухався. А це... життя хіба? Хіба я про таке життя раніше марив?

- Хо-хо! Чого ти в дідька забажав!

Дитячий голос I. І я про інше марив.

Дитячий голос II. І я.

- І я.

Грубі голоси:

- Це не життя - прокляття!

- Тюрма якась!

- Печера.

Чути далекий голос в лісі

- Що це кричить?

- Де? (Підвівши руку, до інших). А стійте... тихше... Я не чую...

- Та це тобі почулось.

- І я мов чув.

Чути крик знову.

- Це він кричить! Їй-богу, він.

- Він нас знайти не може.

- А може, він попавсь ведмедю в лапи та кричить - рятуйте.

Знову голос.

- Він нас шукає... Агов! Гу-гу!

- Гу-гу!

Голоси:

- Гу-гу! Гу-гу!

- Ми тута!

- Ми ось де!

- Ага, знайшов? І сам тепер не радий!

- Ого, ого!

- Іди сюди!

- Піти б йому назустріч: піймав він, може, що... не донесе, не вдерже.

- Ходімо ближче.

- От ще - іти! Його ніхто не посилав,- хай сам же і шукає.

Голос (ближче). А де ви? Де ви? Сюди, сюди до мене!

- До його - чуєте? Він кличе нас. І як його вовки не з’їли?

- І не злякавсь! Відважний!

- Він, може, порося піймав та рота затулив йому, щоб свині не почули. Піду йому назустріч: цікаво дуже глянуть.

Він (вривається в гурт). Брати мої! Вставайте!

- А що таке?

- Що сталося? Кажи мерщій.

Він. Вставайте всі! Ні, всі вставайте!

- Та ти кажи: ми й лежачи почуєм.

- Занадто ти ще молодий, щоб нам, старим, вставати.

Він. Не стану я казать, поки не встануть всі, не стану!

- Дивись, який гарячий! Божевільний!

- Давайте встанем. Га? Устанем?

- Доведеться...

- А що ж? Хіба нам важко?

Встають.

Він. Брати мої! Я радість вам приніс велику. Я радість вам приніс! Сам Бог навів мене, брати мої, на стежку.

Голоси:

- На що? На стежку?! Не може бути! Ми скрізь тут навкруги шукали, ми всі шукали й не знайшли. Хто з нас шукав?

- Ось я шукав.

- І я.

- І я шукав.

- Та ти ж далеко не ходив,- за кущ пішов, постояв, а зараз кажеш, що шукав.

- Та й ти, коли на те уже пішло, і ти далеко не ходив. Ти навіть під кущем заснув!

Він. Брати мої, тропа!

- Яка тропа? Тобі приснилось, може?

- Нащо даремно нас підвів з землі? Я встав, мовляв, якесь там диво сталось: кілком убили звіра або козу піймали у тенета.

- І я чекав якогось дива...

- І я чекав.

Він. Брати мої, тропа! З цього страшного лісу, де вічна ніч стоїть, вона веде у день рожевий, вона веде до сонця! Брати мої, до сонця!

- Сусіде, ти бачив сонце?

- Ні, але мені казали, що сонце єсть.

- А я вві сні його колись угледів - сяє!

- А я раз зліз на дерево високе, а вітер як хитне гілля дерев, мені в очі так і ударив промінь. Я б, може, і осліп, так баба чимсь мені присипала обидва ока, і все пройшло.

Він. Що кажеш ти? Я бачив сонце і дививсь на його. Очам воно дає єдину втіху. Ходімо ж ми назустріч джерелу утіхи!

- Ти сам іди, а ми і тут свій вік як-небудь доживем.

- На те живем, щоб вік дожити.

- До сонця кличеш ти,- для нас дорога це далека, а от як з лісу вийдеш ти і день ясний угледиш, вернись до нас та й нам розкажеш. А то ми чуєм: день та день, а де він - нам ніхто не скаже.

Він. Брати мої! Зоря зійшла над нами!

- Яка зоря? Він божевільний зовсім!

Дивляться вгору.

- Ніякої зорі.

- І я не бачу.

- І я.

- І я.

Він. Заблисла нам мета в тумані. З метою жить не те, що без мети. Мета знімає з плеч вагу велику і крила нам легкі дає. Сліпі з метою йдуть, як зрячі.

- Постійте: чому це він усе говорить? Тут є старші від нього.

Молоді голоси:

- Нехай! Нехай! Слова його як струмінь ллються.

- Вони дають якусь надію.

- Вони на серце падають.

- Вони знімають гніт з душі: мені немовби легше стало.

- І мені.

- І мені.

Він. І я вас поведу до світлої мети: тропа веде до неї. Що тут тропа лежить, про це я знав ще змалку. Мені казав один мандрівець, що той, хто вперше йшов по ній, щоб не згубить її, ішов і сіяв мак червоний! І я дві квітки сам знайшов.

- Знайшов?! Ану, квітки нам покажи.

- Про мак давно ми чули.

- Ти б нам квітки приніс та показав, щоб ми могли пойняти віри.

- Про мак, звичайно, всі ми чули.

- То та тропа хіба лежить в долині? Вона по горах в’ється!

- То, може, ця тропа й на гори вийде.

- А може, й так.

- Ти мак нам покажи!

- Еге, ти мак нам покажи!

Він. Ось мак! Ось мак! Я заховав його на грудях. (Виймає дві квітки маку).

- Дивіться: мак! Їй-богу, мак...

- Справді мак?

Всі оточують його.

- Або я сплю, або квітки я бачу.

- А дайте гляну я.

- Постій! Не всім же зразу.

- Який великий!

- Який червоний!

- Як кров.

- Як кров.

- Як кров.

- Та це не мак,- це кров його.

- І пахне кров’ю.

Тиша.

- А ось на боці теж. Ось гляньте на сорочку!

- Це знову кров.

- Ану! (Бере рукою і знімає). Знімається! Пелюстки маку! Третя квітка!

- Це та́ тропа!

- Постійте! Що ви?!

- Це та тропа!

- А гляньте, квіти свіжі.

- Мені здається, що вони зів’ялі.

- Свіжі, свіжі!

- Живі, живі!

- Ми підем з ночі.

- Ми вийдем з лісу.

- Ми вгледим ранок.

- Ми вгледим сонце.

- Ми вгледим день.

- Ми вийдем з лісу.

- Та що це ви?! Куди іти?! Хіба забули ви, як важко йти, як страшно.

Він. Я поведу вас, я йтиму перший. Ви візьмете кілки, а я розкрию груди і вільними руками терни колючі буду розгортать. Там день, блискучий день, я бачу, і ви, ви всі мене не зможете спинити.

- Я вже старий і вже гаразд не бачу,- він справді дужий, молодий?

- Погляньте, як у його очі блискають, неначе в вовка.

- Якою міццю дихають слова!

- Він не злякається.

Він. Розбийте груди і серце викиньте моє голодним псам, коли я світло дня не вгледжу. Коли злякались ви, я сам піду з надією за руку!

- А це ж, здається, той, що раз колись злякався борсука?..

- Мовчи, ти знаєш там багато!

- Хіба не бачив ти, коли він сам пішов у нетрі? А перед сим хіба не чув ведмежого ти реву?

Він. Хай грім мене ударе, я впаду без крику, хай ляжуть на тропі, я перейду по їхніх спинах. Я не боюсь нічого.

- Який він сміливий!

- Який відважний!

- А може, це не він, а може, це другий?!

Дівч[ина] (підходить до Нього). Це ти? Твій вид і голос. А дай я гляну в очі... Ти не плачеш?

- Хто? Він заплаче? Тобі приснилось, може?

Дівч[ина]. Ні, Ні! Я бачила сама, як він вночі сьогодні плакав.

- Запорошив він, може, око.

- Упала, може, з гілки вранішня роса.

- Роса, роса, звичайно, впала.

Дівч[ина]. То так мені здалося?! Ти... не плакав?!

Він. О, коли б міг я плакати і ублагати вас слізьми покинуть ліс великий! О, коли б міг я іскрами вогняних слів своїх цей ліс проклятий запалити і вам одкрити небо!

Дівч[ина]. Адже ж ти той, що любиш так мене?

Він. Коли б я міг потоком сліз своїх невпинних з корінням вирвати дуби столітні і вам блакитний обрій показать... Я плакав би...

- О, як він любить нас!

- Як жалує він нас...

Він. Брати мої! Зійшла зоря над нами. Заблисла нам мета. А ще недавно так ми сном глибоким спали і вірити не вірили в ніщо. Життя було для нас повільним умиранням. Родились ми на те, щоб в той же день почати умирати, бо смерть була для нас не гірша від життя. Тепер же будем жить на те, щоб жить. Тепер горіть на те, щоб дужче розгорітись. Яке велике щастя!

- Він справді ту тропу знайшов, що вдень виводе з лісу.

Він. Я в Казку вас веду, брати мої, у Казку! Там день, там сонце золоте!..

- Так він веде нас в Казку?

- А ти не чув?! Він нас веде у Казку.

Дівч[ина]. Мені колись казали, що в Казці тій живуть крилаті люде. По двоє крил у кожного і навіть у дитини. Я дуже хочу вгледіть Казку.

- А я останусь тут. (Згодом). Та ви усі хіба йдете?!

- Не знаю... я іду.

- І я.

- І я іду. Я нізащо тут не лишуся.

- І я.

- І я.

- То, може, й ми, стара, помалу підемо за ними?..

- Авжеж... подибаєм. На старість, може, сонце вгледим.

- То всі йдемо?

Голоси. Усі, усі, усі!

Він. Світає! То ранку чистого пробивсь крізь хмари листу усміх дивний і нас, стріваючи, вітає. Привіт тобі, прекрасний ранку! За всіх братів прийми від мене привітання. (Вдаючись до юрби). А ви... вже на ногах?! Ви вже готові йти за мною? Я бачу - все лахміття ви забрали! Покиньте все: нас ждуть там оксамити!

- Оксамити!

- Оксамити!

- Покинь!

- Покинь!

- Покиньте!

- Ні, краще все давайте в купу зложимо. Коли б, не дай нам Боже, не дійшли, повернемось назад і розберем, хто що зоставив.

- Чого ми вернемось?!

- У ліс вертатись знову?!

- Ти божевільний!

- А може, він сказав і правду?

- Може, й правду.

- Спитай у Його.

Підходе до Нього.

- Скажи: невже ми можемо сюди вернутись знову?

Він. Хто в Казку йшов хоча вві сні солодкім, той в ліс уже не вернеться ніколи!.. Для того ліс труною, пеклом здасться. Немов орел, прикутий до землі, той буде в небо рватись доти, аж доки серця не порве. Брати мої! Я вас веду у Казку. Усі, усі за мною! (Він розхиляє віти і йде, за ним юрба).

Завіса

II КАРТИНА

Ліс. Удосвіта. Він. Дівчина. Юрба. Троє молодих, подібних один до другого, стоять ліворуч.

Окремі голоси з юрби:

- На дереві, що зламано вітрами, він сів з подружжям відпочити.

- І нам звелів спочить і підождать, поки надійдуть всі.

- Невже ми будемо усіх чекати? Їх сотні, тисячі іде; вони на милі розтяглися. Калік же нам за рік не дочекатись!

- Звичайно, ні. Та ми не будем їх і ждати. Вони і так дорогу знайдуть: ми ж слід лишаєм за собою.

- Коли б спитать в його: як він гадає про калік.

- Не заважай йому сидіть і спочивати: він цілу ніч ламав гущавину проклятих нетрів. Він сам ходив туди, куди б із нас ні один не пішов.

- То, може, він, а не вітри, і дерево зламав?

- Це не по людській силі.

- А ти хіба у нього силу міряв?

- Я сам своїми вухами сьогодні чув, як щось у лісі затріщало. Здавалося, зірвались тисячі якихсь звірів і понеслись, злякавшись, в нетрі.

- То він зламав, я в цьому певен.

- Я це й раніше знав.

- Невже зламав такого дуба? Яка ж у його сила!

- Він демон!

- Він пророк!

- Він був, я певен в тому, був у Казці.

- Щоб так дорогу знати, то треба бути вже не раз у ній.

- Він нам не раз казав про неї і раніше.

- Невже він з Казки? Чому тоді він крил не має? У Казці всі крилаті.

- А ти хіба дививсь, чи єсть у нього крила? Коли б він сам хотів побути в Казці, то, може б, він давно вже полетів, але він хоче всіх нас вивести із лісу.

Тиша.

- А ось тепер чомусь не бачу я тропи.

- Не бачиш? Як же так? Ану, приглянься краще!

- Хоч око виколи - не бачу.

- Невже тобі не видко, що на ній трава хоч і росте, а ніби чимсь прибита...

- Але ж і праворуч, і ліворуч трава прибита. Чому ж ти думаєш, що сарни не могли ходити тут і пастись?

- Ось він іде... Ми можемо його спитать самого.

- Навіщо там питати? Ні ліворуч, ні праворуч не вів він нас ніколи.

- А все ж спитай Його, спитати можна.

- Спитати можна.

- Підходить він, підходить... Нащо питати? Нащо питати? Хіба не знає він, куди веде нас?!

- Я не казав сього, я не казав сього. Звичайно, турбувать не варто. От я тепер вже виразно дорогу бачу. Так, так вона іде... он, он куди!.. Ах онде-де зникає...

- Ха-ха! А ти казав, що сарни походили.

- Я не казав, я не казав... То вам почулось.

Він іде, за ним, зігнувшись, Дівчина, щось ніби зриваючи. Напівсхилившись, поривчасто ступає юрба. Рухи, убрання, навіть обличчя майже однакові.

Він (іде). Якась година пройде - і майже всі зберуться тут до гурту. Тоді розкажете, що з ким в дорозі сталося, хто був відважніший від других, хто духом падав. Умерлих словом щирим пом’янем, без смутку довгого і зайвих сліз. Не нам, мої соко́ли, плакать і віддавать себе під дощ безсилих сліз. Хай ті старі, що ззаду йдуть за нами, на цілий ліс голосять. Для їх в житті нічого не осталося, крім жалю. А ми, ми будемо іти вперед і грудьми дужими дорогу пробивать для себе, для онуків. О, не хиліть голів журливо, угледівши на стежці труп, труп брата або друга. Де жертви, там і перемога!

- Він знає все.

- Він баче все.

- Він пророк.

- З ним Бог говоре.

- Він буде в Казці королем.

- Він, може, й є король і тільки зняв корону.

В сей мент підходе Дівчина до Його з вінком з червоних маків. Він стає праворуч.

Дівч[ина]. Прекрасний мій, улюблений! Дозволь мені надіть на голову твою вінок з червоних маків. Нечутно я ходила за тобою і мак збирала в травах. Він так горить, як кров твоя вогняна. (Кладе Йому на голову вінок).

Він. Отут поправ. Щось ніби в голову вп’ялося кігтями.

Дівч[ина]. То, мабуть, терен. Найбільше він до маку підійшов. У терну кучері такі ж, як і у тебе.

- Погляньте,- він в короні!

- Я вам казав, що він король.

- А я давно корону в його запримітив.

- Вона з живих квіток!

- Не з золота, не з срібла.

- Не з каменю морського.

Тиша.

- Я бачу лист терновий у короні.

- Терновий лист?! Навіщо терен здався?

- Поранити колючки можуть.

- На те, щоб квіти не зів’яли...

- Він король.

- Він пророк.

- З ним Бог говоре.

- Він нас веде у Казку.

Народ усе надходить. Підходять, знімають з плеч торби, сідають, стоять, слухають. У всіх обличчя, як у прочан.

- О Боже мій! Із лісу, що давив нас, що небо чисте застилав, ми вийдем наостанку!..

- Ми вгледимо блакить небесну.

- Ми вгледимо проміння сонця.

- Надивимось на світ Господній.

- Життю всю душу віддамо.

- Як солодко віддати душу!

- Як радісно умерти в щасті!

- Як радісно згоріти в ньому!

Він. О, радісно! Сказав ти правду. Коли у тебе сил остануться краплини, візьми і кинь в них іскри серця: нехай горять! Вогонь тобі осяє цілий світ, зогріє все в твоїй душі холодній, і ти на мить одну таке зазнаєш щастя, якого ти не зміг зазнати за все життя своє нудне і сіре.

- Правда.

- Правда.

- Правда.

- Я горю.

- І я горю.

Дівочі голоси. І я горю. Душа моя, що мерзла в холоді життя, немов одтала, і з-під снігів її пробились трави.

- В моїй душі квітки неначе розцвіли.

- В моїй - пташки защебетали.

А у моїй замаяли мов крила. От я іду, а в грудях щось літає. Я серце, думала,- коли прислухалась - не серце; насилу догадалась.

Він. Згоріть в житті - єдине щастя! І ми всі горимо, як факели вогняні. Погляньте навкруги! Хіба не бачите, що стало вже ясніше, що ніч страшна боїться нас і гине. То наші душі і серця горять і ніч осяюють собою. Хай з нас хто-небудь догорить і згасне: йому позаздре небо! Бо він згорить щасливий. І, умираючи і догоряючи, він буде знати, що, може, через рік в цім лісі хтось, блукаючи, угледе труп його зотлілий і скрикне радісно: «О брате мій! Ти йшов на те, щоб в огні згоріти, ти йшов на те, щоб влити віру в мене; сказати, що і ти ішов, що тут, де ти погас, лежить дорога з лісу. О брате мій, ти не погас - ти і тепер гориш, як стовп вогняний, ти і тепер показуєш дорогу. О брате мій! Прийми ж уклін від мене! Нехай ім’я твоє не сходить з уст людських вовіки». Так скаже той, хто заблудив у лісі, так скаже той, хто стратив віру і знайшов. Брати мої! Хто келих чистого життя не розливав поволі, а випив зразу, хоч навіть і упав, той не умре вовіки, той все віддав життю, що міг віддати.

- Учителю! Що нам робити? Ось жінка плаче: її дитина захворіла і умерла. Ніяк її тепер розважити не можем.

Ведуть під руки жінку.

Жінка. Я найдорожче стратила в житті. Я стратила свою дитину. Мені нічого вже не треба: моя душа за рік намучилась украй, і смерть була б для неї сном солодким, аж Бог мені утіху чисту дав,- він дав мені синочка. (Плаче). Для його і пішла я за тобою. Я думала: піду, піду і понесу дитя своє під чисте небо. Нехай угледе світ і сонце. Любила я і не злякалася ні терну, ні дороги. Йому найбільше я хотіла дати. І я... я стратила його в дорозі.

Він. Утішся, мати! Не ти одна,- ми всі його згубили, його ми всі дорозі в жертву принесли. Ти ж стратила найбільше. Ти в жертву принесла єдину втіху. Чолом тобі від нас! Прийми ти, мати-страднице, від нас уклін найнижчий. (До всіх). Брати мої! Раз діти умирають, то ми вже близько біля Казки!.. Ось ще ясніше стане, а там і сонце заблищить і задзвенять пісні вітання. Брати мої! Утіште матір хвору, візьміть її під руки і ведіть. Утіште її, сестри... (Тиша). Тепер пов’ється стежка вгору. Далека путь, закидана камінням. Немов хтось не хотів, щоб люде йшли у світле царство дня, і по дорозі скрізь розкидав гострий камінь. Але угору!

- Угору!

- Угору!

- В царство дня.

Він. Угору, браття! Аж там десь, на верхів’ї, ми сядем відпочити і відти вгледимо на сотні миль цей ліс великий; побачимо, в якім напрямку йшли ми і де раніш блудили без дороги. Не кожний з нас угледіть зможе, але я тим вкажу: на сотні миль у мене бачать очі.

- На сотні миль у його очі бачать.

- На сотні.

- Крізь ліс у його очі бачать.

- Який би ліс густий не був?!

- Горять у його очі.

- Горять.

- Страшні вони: як стріли ранять.

- Учора тигр хотів уже накинутись на його, а він блиснув очима, і звір, як ранений, поповз у корчах в нетрі.

- Я бачив, як очима він сьогодні барса прикував: до ніг його припав страшенний барс і так лежав хвилину, мов зомлілий.

Він. А хто хотів би ліворуч узяти, то, за гілля хапаючись, ще не доходячи верхів’я, угледіти вже міг би відблиск Казки.

- А Казка ж де?

- Хіба в долині Казка?

Він. А Казка... Казка - вище... (Тиша). А хто б хотів угледіти її блискучу браму, хай духом зробиться міцний, як криця. Злякатися - упасти в кручу і розбитись.

Хлопчик. Хіба в дорозі нам ще кручі будуть?!

Він. О, так, моя дитино! Великі кручі, і яри, і камені нас ждуть. Вітри і вихори літають там і жертв своїх шукають, і раді кожного звалить в безодні чорні, але ви сміливо підставте груди, відкриті груди: нема міцніш нічого в світі, як вони відкриті. Ламаються списи об них, і кулі плещуться безсило. (Тиша). Страшні потоки ми зустрінем.

Юнак. Я перший перейду потік.

Другий. А як потонеш?

Перший. Як потону, життям своїм життя другого урятую.

Він. Брати мої! Де жертви, там і перемога, і всі ви знаєте, що нас чекають жертви.

- Ми знаємо.

- Ми всі на їх готові.

- Гаряча кров зогріє нас в дорозі.

- Гаряча кров напоє нас в дорозі.

- Гаряча кров в собі відіб’є нам проміння Казки.

Він. Гаряча кров, брати мої орли, посіє мак на пройденій тропі. Той мак довіку не зів’яне, і кожний, хто піти захоче в Казку, ітиме доти, аж доки цвіту стане! Я вірю вам, я вірю в вашу силу! Коли ж її у вас не стане і йти не зможете ви далі, скажіть мені, я гори розстелю, і ви по рівному за мною підете тоді.

- Він гори нам розстелить.

- Ми гір не боїмось.

- Несуть нас крила.

Він. Брати мої! За мною ж! Вище! Далі!

Він іде. За ним, співаючи щось молитовне, ідуть десятки, сотні.

Завіса поволі спускається

III КАРТИНА

Ліс. Великі скелі. Гірська природа.

Він. Юрба. Дівчина. Хлопчик.

Він - сам, іде й спиняється. Гордо піднята голова, почувається сила, але помітно, як хитається часом його постать. Сідає на камені. Хтось іде поволі і, угледівши його, говоре:

- Ах, ти сидиш.

Він мовчить.

- У тебе вид біліш від крейди. Ти утомився? Занедужав?

Він. Ні, ні! Я довго думав. Думки ж - вампіри: із мозку смокчуть кров, і через те блідий і вид у мене, може. (Встає). Недавно я боровсь з ведмедем. Єдина мить, і я лежав би на землі, розірваний на шмаття. Єдина мить!.. Я подолав ведмедя. Але... єдина мить...

- І можеш думать ти, що він би міг тебе роздерти?

Він. Все може бути.

- Ах, що ти кажеш, що ти кажеш! Мене твої слова косою підтинають... Тебе ніхто не подолає.

Він. О, так,- ніхто! (Тиша). Скажи, я так тебе питаю, скажи, ну, як тобі здається? Коли ми вийдем з лісу? Коли ми ввійдем в Казку? Тринадцять днів ми пущами йдемо, а ліс не рідшає.

- Коли ми вийдем з лісу?!. У мене ти питаєш?!

Він. У тебе, так, у тебе. Скажи, ну як тобі здається?

- А ти (встає), а ти хіба не знаєш?

Він. Я? Я... Знаю я, я знаю, ну, а ти?

- Нащо тобі мене питати? Раніш ти не питав нікого. Ти вів нас, а ми йшли і вірили тобі.

Він. А ти тепер не віриш?

- Я не кажу сього, але мені хтось немов камінь наложив на плечі. Я далі йти уже не можу. Я упаду, я падаю... Я ляжу, я стомивсь... (Лягає).

Він. О брате мій! Устань і вір: не зайде сонце ще за гори, як ми угледим Казку.

- Сьогодні будем в Казці? Сьогодні?! (Підводиться і знову опускається). Ні, я полежу трохи, я стомивсь. (Падає біля його ніг).

Він (схоплюється, швидко підходе до дерева, обходе його кругом і оглядає усе навколо). Ми вчора тут були! Це дерево я бачив!

- Що ти сказав?

Він. Нічого... то так... я сам собі.

- Так важко... Я засну... Коли ви будете іти, мене лишіть! Я мушу відпочити, я вас догнати встигну.

Дівчина і хтось з нею ідуть бадьоро.

Дівч[ина]. А ти, мій соколе, мене чекаєш? Яка я рада!..

- (Весело). Вона усе мене питала, чому врівні з тобою йти не може...

Дівч[ина] (приглядається до Його, потім кладе йому руку на чоло). Чого ти так замислився і наче засмутився?

Він. Я змучився... ішов... боровся... Я подумав... ах, я подумав...

Дівч[ина]. Ти змучився...

- Ти змучився...

Тиша.

Він. Скажи мені... Скажи мені... Учора ми... Учора тут ми не були?

- Дрижить у його голос...

Дівч[ина]. Чого твій голос так дрижить? Ти, може, хворий?

Він. Учора тут ми не були?

Дівч[ина]. Ти, може, був, а я прийшла сюди сьогодні тільки.

Він. Ти дерева цього не бачила ніколи?

Дівч[ина]. Не бачила ніколи.

Він. То, значить, так мені здалося... Ми далі йдемо?!

Дівч[ина]. А ти... А ти... думав, що не... далі?

Він. Ні, ні... Я так і думав... і думав так, що далі.

З долу недужим голосом:

- У мене він питав: коли ми дійдем в Казку? Слова його мене, як стріли, підтяли. Я з місця встать не можу.

- Питав?!

Дівч[ина]. Хіба не знаєш ти? Ти заблудив? Ти збивсь з дороги?

- А де його корона?..

Він. Корона де?.. Не знаю. Я, може, в нетрях загубив її.

- Він загубив корону.

- (З долу). А я... її й не пам’ятаю.

- Скажи, коли ми будем в Казці? Ти ж був, ти ж знаєш.

Він. Я знаю... був... Я знаю...

- Ну, так кажи, чого ж мовчиш?..

Він. Мені здається...

- Ви чуєте, як у його голос дрижить? Ви бачите, як жахливо у його бігають очі... Він не знає... Йому здається...

Він. Мені здається, що ми сьогодні будем.

- Скажи, коли ми будем в Казці?

Він. Принаймні... Мені здається, що сьогодні.

- Йому здавалось і раніше... Хе-хе-хе!

Він (встає). Хто смів тут зараз засміятись? Чий голос тут мені над ухом продзвенів? Комар, чи що, хотів мене злякати сміхом? Я грому не боюсь! Ти чуєш?.. (Тиша). І смерть... останній мій тріумф на світі!..

Той, що лежав, підводиться.

- Я не казав нічого. То ти спитав у мене, чи скоро ми у Казку дійдем. Я відповів тобі, що я не знаю. Хіба я можу знати? Я тільки йду і сам не знаю, як іду. Мене несуть немов великі крила.

- І я нічого не казав. Твій голос задрижав, я усміхнувсь несамохіть.

Він. Коли несеш ти жертву Богові, не личить усміхатись.

Дівч[ина]. Він усміхнувся мимоволі,- прости йому.

Здалека чути співи молитовні.

- Ідуть, надходять... Ходім назустріч їм.

- Ми їм розкажем те, що чули. (До дівчини). А ти останешся?

Дівч[ина]. Я... останусь.

Двоє ідуть ліворуч, і чути їх далекий сміх.

Він. Хто засміявсь?

Дівч[ина]. Ніхто, ніхто... То так тобі почулось.

Він. Ні, ні! Я чув, що хтось сміявсь злорадно.

Дівч[ина]. То так тобі, соколе мій, почулось.

Він проводе рукою по голові, зітхає.

Ти зітхаєш? Ну, заспокойсь, ну, усміхнись, ну, глянь мені у очі... А може, ти того сумуєш, що загубив свою корону?! Не сумуй... Я знов сплету тобі вінок із маку. (Іде, зриває квітки і сідає біля його ніг).

Він. Ти знаєш, що мені здалось? Мені здалось, що ми йдемо, йдемо вперед і знов вертаємось туди, відкіль і вийшли. (Тиша). Ні, ні, зовсім не те мені здалося. (Тиша). Мені здалось, що я себе дурманом обпоїв. Ні, знов не те... (Тиша). Немов усі, що йдуть за мною, не ідуть... (Тиша). Немов усі сміються тільки з мене...

Дівч[ина]. О мій улюблений! Хто сміє насміхатись?!.

Він. Ні, я не те хотів сказати... Мені здалось, немов уся юрба іде за мною, щоб подивитися на мене, як на чудо. І це не так, і це... не так... Ну, зрозумій... Мені здалось, що я лежу і сплю, мені ж якийсь солодкий сниться сон. І ось тепер, і ось тепер мені усе єдиним сном здається.

Дівч[ина]. Я й досі не сплела вінка тобі,- ламаються квітки. Пелюстки облітають, а стебла все ламаються.

Він. Це справді сон солодкий. Невже б то я, слабий, найслабший від усіх, міг повести усю юрбу із лісу?.. Невже б я зміг, я б перший зміг іти і розривать терни колючі?! Невже б я міг, як стрілами, очима ранити і тигра, й лева?.. Не вірю я. Це сон усе!.. (Тиша). Не знаю, може, і не сон, а тільки я слабий... найслабший...

Дівч[ина]. Ти плачеш? Плачеш?! (Кидає квітки). У тебе сльози?

Він. Ні, ні, це так...

Дівч[ина] (гордо). Устань і вислухай мене. Я, може, цього більш ніколи вже казать не стану... Ти вів юрбу... Ти розривав кущі тернові. Ти зламував дуби столітні, ти з левами поводивсь, як із псами. Ти вів нас в світлу Казку. Ти нам пророкував, і ми в словах твоїх пророчих у той же впевнювались день. Ти був найдужчий від усіх. Ти не боявсь ні грому, ні вітрів, і блискавки безсило падали, б’ючись об мідь грудей твоїх нелюдських. Я більш нічого не скажу.

Чути далекі співи.

Я йду назустріч сестрам і братам. Вони вітають ранок.

Ранок! Ти засвітив його і сам безсило погасаєш! (Іде назустріч співам).

Він сидить замислений і слухає співи. Співи згодом стихають, і розтинається сміх. Прислухається, встає. Поволі в йому прокидається сила, він виростає, гордо відхиливши голову назад, стоїть і жде. Регіт наближається, і юрба ввалюється на сцену. У одного на високому кілку Його корона. Юрба, угледівши Його, спиняється і мовкне. Опускається кілок з короною. Страшні обличчя ховаються. Декілька хвилин тиша.

- (Ззаду, тихо). Учителю! Нам сказали, що ти з дороги збився.

Легкий сміх, гудіння

- Нам сказали, що ти не знаєш, куди іти.

- Нам сказали, що ти згубив корону. Ми знайшли.

- Нам сказали, що королем не був ти зроду.

- Нам сказали, що ми не вийдем з лісу!..

Він. Хто вам сказав? Хай вийдуть ті і ще раз скажуть.

Тиша.

- Я не казав.

- І я.

- І я, хоч забожусь, і слова не казав такого.

Він (підвищеним голосом). Хто смів казать в той ранок чистий, коли ось-ось ми вгледим браму Казки? Хто смів (кричить) цей ранок затуманить?

Юрба одступає, згорблюється, стає сірою.

Він. Я вам знайшов дорогу, я вів вас в Казку світлу, я вів вас з ночі в день, і от, коли пройшли ми сотні миль, коли підходим ми до Казки (кричить), коли я ввесь в крові і ранах,- ви смієтесь! Брати! У мене сльози!

- Він плаче?

- Він плаче...

- Він плаче! Ха-ха-ха!

Юрба наступає, випливають знов страшні обличчя.

Сміх.

- Ха-ха! ха-ха! ха-ха!

Він (по тиші). Так ви не люде, а страховища якісь?! Я вас... боюсь!..

- Він нас боїться, а ми ішли за ним! Ха-ха-ха-ха!

- Хто йшов? Принаймні я не йшов.

- І я не йшов.

- І я.

- І я.

Він. Так ви не йшли за мною? Ні? Так я не вів вас?! Ні?!! Я божевільний?!

- А ти... ти думав, що ішли? Ха-ха-ха-ха!

Регіт Підіймають кілок з короною і вертять ним

- Ха-ха! Король! А ти і досі думаєш, що ти король?!

Він. Хто... думає?!

- Уже ж не ми.

- Ха-ха!

- Уже ж не ми!

Він. Так ви не йшли за мною? Я вас не вів нікуди?

- Ти ще питаєш нас?

- Ха-ха!

- Та годі з ним балакати! Назад! Рушаймо на домівку

- Ходімо навпростець! Ось я дорогу знаю.

- Ні, краще я...

- Давайте я попереду піду! За півгодини доведу вас.

- Ось він нехай попереду іде... ось... він.

На людину, подібну до горили, надівають вінок.

- Король! Король! От так король!

- Ведмідь злякається такого короля!

- Ха-ха-ха-ха!

Він. Страховища! Хто́ ж ви? Ви привиди?

- Ми привиди?

- Ми привиди? Хто привиди?

- Ти привид сам!

Кидають каміння, дрючки. Хтось з дівчат в юрбі голосно скрикує. На сцені робиться темно, юрба зникає, потім поволі яснішає. Він лежить і стогне.

Він. Розбили голову... Розбили голову... Я умираю... Я умираю...

Дитячий голос згори.

- Хто там?

Він. Я умираю... Я умру...

Сходе з гори хлопчик років 10-ти, в білім убранні.

Хлопч[ик]. Ти хто такий?

Він мовчить.

Ти хто такий? Ти впав? Розбився?

Він мовчить.

Хлопчик підводе йому голову.

Він. Це привид знову?!

Хлопч[ик]. Я - хлопчик!

Він. Чого ти тут? Як міг зайти в такі ти нетрі?

Хлопч[ик]. Я був тут на узліссі, коли - твій стогін чую. От я й пішов на голос.

Він. Ти на узліссі був? Ти кажеш - на узліссі?.. Що ти кажеш?..

Хлопч[ик]. Із Казки я прийшов, щоб зірвати папороть розквітлу. Тут, на узліссі, щодня розквітлу папороть знаходять, а іноді цвіте їх сила! Тоді весь ліс здається в золотім вінку.

Він. Тут Казка, кажеш ти?!.

Хлопч[ик]. За лісом зараз Казка.

Він. Тут ліс кінчається?

Хлопчик. Кінчається тут зараз.

Він. За лісом - сонце?

Хлопч[ик]. Сонце. У Казці завжди сонце.

Він. Сонце!!. Не вірю я, ти - привид!

Хлопч[ик]. Ну, глянь: я гілку відхилю, і ти дорогу вгледиш. (Відхиляє гілку, і цілий поток сонячного проміння ллється через просвіт і вривається на сцену). Ти бачив браму Казки? У золоті вона горіла.

Він. Так я не помилився?!.Так я їх добре в Казку вів? Ми швидко будемо у Казці!! (Гукає, але голос його ледве чути). Люде! Люде! Брати мої! Я вас довів! Ще два-три кроки! Люде! Люде! Люде!..

Хлопч[ик]. Твого вже голосу ніхто почуть не зможе.

Робиться темно.

Завіса

3-7. XIІ.1908

НАД ДНІПРОМ

«Язичеські звичаї. Ранком 17 марта, в день Теплого Олекси, окружні села, що коло Бельців, були всі в диму та в полум'ї. Можна було гадати, що там великі пожежі. Виявилось, що то селяни самі наклали вогнів, щоб викурити русалок, які, мовляв, шукають весною житла в будинках селян і «приносять з собою нещастя людям».

Із хроніки «Рада»

Русалка Оксана.

Русалка-ворожка.

Андрій.

Марина.

Дніпро.

Кобзар.

Русалки, козаки, дівчата, парубки, дядьки, матері, діди.

I

Берег Дніпра. Ніч. Темно.

Андрій (відкільсь здалеку)

Хоч око виколи, не видко.

Марина

Дорога тут.

Андрій

Який там дідько!

І страшно їхать навмання:

Тут ополонки бачив я.

...Але недовго світу ждати

І ліпше тут підночувати.

Марина

Ну, що ж! Часу не гай,

Іди та розпрягай,

А завтра раненько

І переїдемо гарненько.

Андрій пішов розпрягати.

Марина стелить на возі і лягає.

Марина

А дме у спину!

Андрій (вернувшись)

Посуньсь краплину.

Раптом червоно-жовтий відблиск пожежі

Андрій (схоплюється)

Що се таке?! Пожежа десь

Чи диво над Дніпром якесь?

Марина

То на селі огні палають.

Русалок люде виганяють.

Андрій

Не чув.

Марина

Забув.

Тиша.

Десь тут втопилася Оксана.

Андрій

Яка?

Марина

Твоя кохана.

Тиша.

А ти любив її, Андрію?

Андрій

Покинь про се.

Марина

Я розумію...

Се третя вже зима минула,

А я і досі не забула

Її заплаканих очей,

І часто в темряві ночей

Вона стоїть і мертвим зором

На мене дивиться з докором,-

І я світити свічку мушу.

Подвійний гріх взяла на душу.

Прийшла на берег - отруїлась.

Перехрестилась

І втопилась.

Коли б було кохання чесне...

Андрій

Не згадуй! Царство їй небесне...

Тихо. Темно.

II

Ясна ніч над Дніпром.

Русалка-ворожка (на березі)

Дід Дніпро розплющив очі,

Чоло зморщує чогось,

Серед ночі шаблю точе

І гуде крізь зуби щось.

Хто тебе розсердив, сивий,

Стогін хвиль чи береги?..

Заспокойся - спи щасливий:

Тихо, ясно навкруги.

Показується голова другої русалки.

Русалка Окс[ана]

Сестро, сестро, ти сама?

Рус[алка]-вор[ожка]

Я сама.

Русалка Окс[ана]

Навкруги людей нема?

Русалка-вор[ожка]

Ні нема.

Русалка Окс[ана] (виходить на берег)

Сумно, сестро, сумно, любко,

Прясти пряжу золоту,

Ах, без сліз, моя голубко,

Я і мички не спряду.

Шелестять таємні крила,

Чути подихи весни,-

Вдень єдина думка мила,

А вночі єдині сни.

Знов цвіте в моїй уяві

Цвіт вишневого садка,

Знов шумлять слова ласкаві,

Світять очі козака.

Рус[алка]-вор[ожка]

Не забудеш - час забути...

Русалка Окс[ана]

Ах, несилонька моя,

Ще пече огонь отрути

І живу минулим я.

Все я бачу - не набачусь,

Не наслухаюсь його,

Не намучусь, не наплачусь

Кров’ю серденька свого.

Рус[алка]-вор[ожка]

Не забудеш - час забути,-

Він же кинув, одурив...

Русалка Окс[ана]

Ще пече огонь отрути,

Ще він серця не спалив.

Рус[алка]-вор[ожка]

Для одного любов - розвага,

Для другого - солодка мить,

Для іншого - холодне слово,

Яке не вабить, не болить.

Гадюкою, огнем для тебе,

О ластівко, була любов:

Вона тобі спалила душу

І з тіла висмоктала кров.

Вибігає гурт русалок.

Русалки

Русалоньки-голубоньки,

Щось сталося з старим,

Сидить смутний, замислений -

Мов лишенько над ним.

На радоньку всіх лицарів

Скликає зараз він -

Ось слухайте, ось слухайте -

Гуде на віче дзвін.

Чути тривожний дзвін - гудіння під водою.

Русалка 3

Я хочу хату вимести,

А він: «Покинь мести!»

Русалка 4

Я срібний кухоль вийняла,

Щоб меду принести,

А він як розлютується,

Як тупне, закричить!

Ой, що з ним буде, сестроньки,

Не їсть він і не спить.

Дзвін дужчає.

Русалки

Гуди, гуди, наш вічний дзвоне,

На раду лицарство скликай,

Дніпру старому спокій дай,

Хай лихо в спокою потоне

І знову в нас настане рай.

Рус[алка]-вор[ожка]

Ні, ні! У нас не буде раю.

Русалки

Чому? Чому?

Рус[алка]-вор[ожка]

Я лихо знаю.

Русалки

Скажи, яке?

Рус[алка]-вор[ожка]

Скажу, скажу.

Я змалку, сестри, ворожу.

Я знаю всю причину суму:

Дніпро давно задумав думу...

Русалки

Яку? Яку?

Рус[алка]-вор[ожка]

Скажу, скажу -

Я змалку, сестри, ворожу;

Старі, як світ, в старого рани.

Русалки

Які? Які?

Рус[алка]-вор[ожка]

Ось сі кайдани. (Показує на кригу).

Старого тиснуть береги,

А зверху давлять ланцюги.

Русалки

Що ж дума він? Скажи...

Рус[алка]-вор[ожка]

Скажу.

Я змалку, сестри, ворожу.

Поклав він клітку сю і грати -

Порвати!!

Русалки

Порвати? Як!?

Рус[алка]-вор[ожка]

Скажу, скажу:

Я, сестри, змалку ворожу.

Він кличе всіх узяти зброю

І встати враз на бій з зимою.

Козацтво зараз він вітає,-

Вам чути, як він промовляє.

Чути гудіння-промову Дніпра.

Русалки

Ну, а козацтво,- що ж?!

Рус[алка]-вор[ожка]

Скажу.

Я змалку, сестри, ворожу.

Козацтво прапор викидає

І золоті шаблі виймає.

Брязк шабель.

Русалки

Ой лишенько, ой горенько,

Які нас муки ждуть!

Забахкають рушниченьки,

Гармати загудуть...

Воріженько, воріженько,

І де взялось се лишенько?

Що ж буде тут?

Рус[алка]-вор[ожка]

Скажу, скажу;

Я змалку, сестри, ворожу.

Козацтво дасть нам повну волю

І пустить скрізь гулять по полю...

Вам чути - десь рої гудуть;

То козаки сюди ідуть.

Гук.

Русалки одбігли вбік, припали до землі. Виходить з води старий Дніпро-козак: чуприна, довгі сиві вуси. За ним козаки в блакитних і зелених убраннях.

Дніпро

До бою, до бою

За красну весну,

Смерть ворогу-кату,

Зимовому сну!

Нас давлять кайдани

Січуть береги,

І сковують крила

Холодні сніги.

Вставайте, виймайте

Списи і шаблі,

Орлами-вітрами

Летіть по землі.

Зніміться високо

На крилах, летіть,

Розлийтесь широко,

Луги затопіть.

Синійте, співайте

Про красну весну,

Смерть ворогу-кату,

Зимовому сну!

Рвіть, рвіть ланцюги,

Грудьми ріжте береги!

Козаки

Ой знімемось, батьку,

Високо, високо,

Розіллємось, сивий,

Широко, широко.

Розіб’єм кайдани,

Розвієм тумани -

Знову світ настане!

Розпадуться ланцюги,

Розступляться береги,

Глянуть на всі боки

Обрії широкі!

(Точать шаблі).

Козак 1

Гляньте - дівчата онде сидять,

Листом осіннім, бідні, тремтять.

Козаки

Гетьте, дівчата,

Гетьте, баби,

Або всі вставайте

До боротьби

Витягайте гармати,

Виймайте мечі:

Макогони, лопати,

Горшки, рогачі,

Всі вставайте до бою,

Будем битися з зимою

(До кобзаря)

Гей, Кобзарю, що з тобою,

Чом не гостриш свою зброю

Засмутився, зажурився,

На березу похилився.

Може, в січі ти нас кинеш

І один під тином згинеш?

Краще, діду, заспівай,

Як попав ти у наш край.

Кобзар

Ні, вас, лицарі, не зраджу

І в землі сирій розважу

(Налагоджує струни).

Йшов я, йшов,

По берегу йшов,

Глянув у воду

На свою вроду,

Сивий, сліпий,

Дурень дурний.

Обідраний, бідний,

Ні для кого не потрібний.

Що мені робити

На Божому світі?

Ой, чи грати, чи співати,

Чи з вітрами розмовляти

Розмовляв би я з дідами,

Розмовляв би я з бабами,

Так діди - не туди,

А баби - не діди.

От я й пішов

Та сюди й зайшов,

Бачу: щось зелене

Залицяється до мене,-

Зирк! Аж русалка кива,-

Чи не та, бува?

(Показує на гурт русалок)

Я до води,

Та й туди!

(Приграє).

Дніпро

Спасибі за пісню

Тобі, солов’ю,

Останню розвіяв

Ти скруту мою.

Спасибі, козацтво,

Уклін до землі,

Ще доля не вмерла

На нашій землі.

Ще крила в нас мають,

Простори в думках,

І дух волелюбний

Живе ще в тілах.

Ще подихів наших

Бояться сніги,

Кайдани ржавіють,

Тремтять береги.

Наповніть же груди -

І кригу порвіть,

Летіть і синійте,

І казку шуміть...

Козаки

Ой батьку, ой Дніпре,

Б’ємо ми чолом,-

Не страшно і вмерти

Нам з сивим орлом.

Згадаєм, згадаєм

Минуле своє!

Не гаймось же: ворог

Кайдани кує.

До козаків підходить гурт матерів, вони в чорних убраннях

Матері

Ой синочки, козаченьки,

Що ви загадали?

На лютого, на дужого,

На ворога встали.

На кого ж нас покинете

У пустці, у хаті

Від сліз сохнуть-висихати,

Душеньки виймати.

Доведеться старим ногам

По полю блукати,

Між тілами козацькими

Ріднеє шукати.

Впаде мати божевільна

На білеє тіло,

Одкинулась головонька,

Серденько зомліло.

Ой синочку, порадничку,

Що сталось з тобою,

Чи мед-вина ти упився,

Чи з коня розбився...

Дніпро

Годі, старі, нам не час сумувати,

Ось-ось заревуть, залунають гармати

І військо козацьке в своїх жупанах

Розіллється морем по чорних лугах,

Козацтво, за мною!

До бою з зимою!

Козаки

До січі, до бою

З морозом, з зимою!

(Зникають у річці).

Русалки

Ой сестроньки, русалоньки,

Що маєм робити,

Де нам, бідним дівчатонькам,

Головоньки діти?!.

Кого благати,

Куди тікати,

Куди, куди?

Рус[алка]-вор[ожка]

Скажу, скажу,

Я змалку, змалку ворожу.

На села, додому,

Від диму, від грому

Тікаймо, не гаймось

Та в найми наймаймось.

Русалки

Що ж буде, що ж буде,

Пізнають нас люде:

«Русалки! Бий!!»

Рус[алка]-вор[ожка]

Скажу, скажу,

Я змалку, сестри, ворожу.

Ой струшуйтесь, роси,

Заплітайтесь, коси,

Намисто, зривайся,

Серпанку, не майся,

Відшукуйте, очі,

Убрання дівоче.

Рус[алка] 3

А я забула,

В чому втонула.

Рус[алка]-вор[ожка]

Не ждіть, поринайте,

Плахти викидайте,

Керсетки, хустки,

Свитки, чобітки.

Декілька русалок кинулось в воду.

Рус[алка] 3

А я забула,

В чому втонула...

На берег летить убрання. Русалки розбігаються

Рус[алка] 3

А я забула,

В чому втонула...

Рус[алка] 4

І я.

Рус[алка] 5

І я.

Рус[алка] б

(бере плахту)

Се не моя.

Рус[алка]-вор[ожка]

Швидше, швидше, час не жде,

Вже під кригою гуде.

Під водою гудіння. З кожним ментом воно дужчає. Русалки схопили убрання і повтікали. На сцені одна русалка Оксана.

Рус[алка] Окс[ана]

Невже справдилась моя мрія,

Невже угледжу я Андрія?!

Тільки перша ніч настане,

Тільки хутір задріма,

Я прислухаюсь до тиші -

Чи ніде людей нема.

І коли все буде тихо,

Обережно боязка,

Я покрадусь під тинами

До вишневого садка.

Стану я в садку за бузом,

Там я знаю все давно...

Тепло буде світло литись

Крізь зачинене вікно,-

Тепло світло буде литись,

А на лаві за столом

Буде сокіл мій сидіти

З затуманеним чолом.

Стукну злегка я в віконце:

«Вийди, я стою і жду!»

І знімуся, і полину,

Як зомліла не впаду...

...Я в душі несу надію:

Знов полюбиш ти, Андрію!

Раптом грім гармати. Русалка втікла.

III

Майдан. Гойдалка. За майданом село. Дівчата водять танок і співають.

Дівчата

А вже красне сонечко

Припекло, припекло,

Ясно щире золото

Розлило, розлило.

На вулиці струмені

Воркотять, воркотять.

Журавлі курликають

Та летять, та летять.

Засиніли проліски

У ліску, у ліску...

Швидко буде земленька

Вся в вінку, вся в вінку.

Ой сонечку-батечку,

Догоди, догоди,

А ти, земле-матінко,

Уроди, уроди.

Здаля лунає парубоцька пісня. Дужчає. Нарешті - парубки з музиками.

Парубки

Добридень, дівчата!

Дівчата

Добридень, парубки!

Парубки

Чи приймете до гурту?

Дівчата

Чому ж пак? Залюбки!

Парубки

Не хочемо!

Дівчина

Яка пиха!

Подумаєш! Ха-ха, ха-ха!

Дівчина 1

А ти чого прийшов, Андрію?

Жонатим - зась!

Андрій

Я так, ходжу, блукаю, мрію

І опинився серед вас.

Дівчата

В тебе ж жінка, жінка Марина,

В тебе в колисці мала дитина,

Ти б колихав,

Казку співав.

Дівчина 2

Ти б пішов до Дніпра,

Там втопилась сестра...

Андрій

Не смійтесь, не глузуйте,

На частки серця не шматуйте -

Хіба далеко до гріха!?

Дівчата

Подумаєш! Ха-ха-ха!

Сам ти дівчину згубив,

Зрадив, кинув і втопив...

Звіре, звіре!

Хто словам твоїм повіре?

Андрій

Дівчата! Я мучусь, не їм і не сплю:

Все бачу Оксану і, може... люблю!

Душа моя завжди у бурі, в негоді...

Дівчата

Подумаєш! Святий, та й годі!

Парубки

Ну, буде вам Андрія катувати,

І ви умієте не гірше жартувати.

Дівчина, як струмочок,

Із горбочка на горбочок

Хмілем в’ється,

В’ється-гнеться.

То замовкне, то цокоче,

То голубкою воркоче,-

Дідько знає,

Що гадає.

Вчора палко ще кохала,

Білі руки простягала,

А сьогодні -

Сніг холодний!

Раптом кригою зробилась,

Стала, свиткою закрилась

І не гляне -

Хай, мов, в’яне!

А другий з-за тину свисне,

І вона, як зірка, блисне,

І чарує,

І милує.

Дівчата водять танок, парубки їх обступають.

Всі

Хай скрипки виводять тонше,

Хай бубни густіш гудуть,-

Подивіться - усі люде

На майдан сюди ідуть.

Дівчина 1

Он, здається, і Марина.

Андрій

Так... вона... моя дружина.

Надходять люде.

Діди

Здорові! А ну лиш

Утніть, парубки:

Без пісні сумують

Батьки-козаки.

Бувало, бувало,

Та годі казать:

Найкращі співці

У могилі лежать.

На цілій країні

Не стрінеш співця...

І ми вже забули -

Як б’ються серця.

У грудях-могилах

Лежать і вони...

Верніть же нам пам’ять,

Онуки й сини.

Парубки

Гей, з-за яру, з-за долини

Висипалися зірки...

До походу з отаманом

Виступали козаки...

Гей, проходять, переходять,

Гей, байраки і яри,-

Наче крила соколині,

Сяють-мають прапори.

Став отаман, скинув шапку:

«Гайда! Бог святий за нас!

Може, діти недобиті,

У останній раз».

Діди

Спасибі, спасибі

Синам-співунам:

Минувшину славну

Згадали ви нам.

Бувальщину... славу...

Згадали... батькам...

Дід 1

От зроду не плакав,

А зараз сльоза...

Дід 2

І в мене, здається,

Із вуса звиса.

Дід 3

А в мене єдиний раз сльози збігали -

Як Січ руйнували.

Дівчата

Он, погляньте, парубки,

Що то за дівки?!

Парубок 1

І з якого їх села

До нас повідь занесла?

Русалки, одягнені в звичайне убрання, несміло підходять. Вклоняються.

Русалки

Добривечір вам, добрі люде!

Селяни

Добривечір!

Парубки

Ви звідкіля прийшли, приблуди,

Немов мара?

Русалки

Із-за Дніпра.

Ми примушені блукати,

Щоб де-небудь в найми стати.

Русалка N

У нас жито не вродило.

Русалка S

Все торік дощем побило.

Русалка ще якась

От сюди ми і забились,

Щоб батьки в нас не журились.

Селяни

Ну що ж?! З десяток душ принаймні

Наш хутір вас на літо найме.

Дядько 1

Я б на жнива найняв одну…

Русалка N

Я за день вам копу нажну...

Русалка S

І я умію також жати.

Русалка X

А я і шити, й вишивати.

Дід

Стара! Нам швачки треба до дочки,-

Адже ж не шиті сорочки?!

Русалка Оксана (угледівши Андрія)

О боже мій! Кого я бачу!

Хто сонця Божого ясніш,

Кого й на мить з очей не втрачу,

Хто світить в серці день і ніч.

Кого носила я живою

І в серці мертвою несу,

Хто насміявся надо мною

І пов’язав мою косу.

І все ж, кого люблю без краю,

Кого не зраджу вік віків,

Кому прощала і прощаю,

Сама невільна від гріхів.

Дід

А хто з вас хоче вівці пасти?

Баба

А восени на прядці прясти?

Дід

Охоче я найняв би ту.

Русалка Z

Я пряла пряжу золоту.

Дядько

А ти, чорнява молодичко,

(Яке гарненьке в тебе личко!)

Що вмієш ти?

Русалка 1

Скажу, скажу:

Я змалку, дядьку, ворожу.

Дядько

Ну то ж, наймайся,- будем знати,

Відкіль нам щастя-лиха ждати.

Рус[алка] Оксана (до Андрія)

Візьміть мене, я дарма стану,

Усе зроблю, всього догляну;

Вернуся вдосвіта з водою,

Чуть світ худобоньку напою...

Візьміть, благаю, о візьміть,

Як не на літо, так на мить.

Андрій

Не знаю... Он моя дружина,

Просись - у нас мала дитина...

Рус[алка] Оксана (до Марини)

Візьміть мене,- хоч я не мати,

А вмію діток колихати,

І на моїх легких руках

Дитина спить в рожевих снах.

А-а-а!

Кицька була,

Кицька няв,

Щоб ти спав...

А-а-а!

Кицька була...

Марина

Ну що ж! Я згоджуюсь найняти,-

Дитину будеш доглядати.

(До Андрія).

Андрію, я дівчину взяла,-

За няньку найняла.

Не чує, не баче,

Смутний, мовчазний,-

Закоханий наче

Мій сокіл ясний.

Я знаю - Оксану

Він знову згадав...

О, хто б його рану

Навіки приспав.

Парубки (до русалок)

Ану, дівчатонька, сюди!

Чи вам вподобались діди?!

Лишіть їх краще на колись...

Русалки

Ми в найми, хлопці, найнялись.

Парубки

Гаразд! Прохаємо до хати,

А доки будем танцювати.

Ну, покажіть танки свої,

Які в вас водять на селі!

Русалки танцюють.

IV

Хата Андрія. Над колискою наймичка-русалка.

Наймичка

А-а-а!

Кицька була.

Кицька няв,

Щоб ти спав.

А-а-а,

А-а-а.

Доля була,

Кицька взяла,

Щоб ти спав...

Няв-няв-няв.

Дитино, дитино, моя - не моя,

О, чом я, о, чом я не мати твоя?!

А-а-а,

Доля була,

Кицька взяла...

Весь в батька: і очі, і брови його...

І чом ти не частка серденька мого?

А-а-а,

Кицька була,

Біла була,

Долю взяла,

А-а-а,

А-а!

А-а!

Входить Андрій.

Андрій

Вона одна! Яка вродлива!

Неначе сарна полохлива...

Ніколи навіть і не гляне!

Гей, дівчино!

Наймичка

Чого, мій пане?

Андрій

Скажи - з якого ти села

До нас забилася-зайшла?

Чому ж мовчиш, немов не чуєш...

Наймичка

Забула, пане...

Андрій

Ти жартуєш!

Чи в вас дівчата всі такі -

Вродливі, дикі і стрункі!?

Наймичка

У нас дівчата всі такі -

Вродливі, дикі і стрункі.

Андрій

А парубки?

Наймичка

Як голубки!

Андрій

Немов тебе я бачив, чув...

Наймичка

Що з того, пане, як забув...

Андрій

Постій, постій, я пригадаю.

Наймичка

А я, мій пане, почекаю.

Андрій

Чого ти голову схилила

І личко хусткою закрила?!

Дай я до тебе придивлюсь.

Наймичка

От так!! Наврочите - боюсь!

Андрій

Ти ще нікого не любила?

Наймичка

Нащо вам знати, пане мій?

Андрій

Мені знайомий голос твій...

А глянь на мене!

Наймичка

На́що, пане...

Що, як ніяково вам стане?!

Андрій (підходить до неї)

Нема нікого зараз в хаті,

Дай поцілую!..

Наймичка

Ви жонаті!..

(Вибігає з хати).

Андрій

Ах серце, серце, що ти є?

Хто в серці золото кує?

І ясно, любо навкруги,

Поки скуються ланцюги.

Ах серце, серце, що ти є?

І що ховає дно твоє?!

Чи тишу хвиль і їх пісні,

Чи бурі-громи голосні?..

Входить Марина.

Марина

Скажи, що сталося з тобою,

Андрію! Ти якийсь другий,

Не забалакаєш зо мною,-

Сидиш, сумуєш, мовчазний.

Чи я тобі чужою стала,

Чи моя врода одцвіла,

Пожовклим листом поспадала

І за водою поплила?

(Дивиться в дзеркальце на стіні).

Ні, ні! Горять у мене очі,

Немов тополя я струнка;

О, ще, як пташка, затріпоче

Зрадливе серце козака!

(До Андрія).

Скажи, що сталося з тобою?

Андрій

Сказать, що сталося зо мною,-

Не знаю сам... не знаю…

Марина

Я почуваю...

Ну що ж?! Нічого... почекаю.

Входить п’ятеро дядьків напідпитку

Дядько 1

Чи ви чули новину?

Дядько 2

Та коли б іще одну!

Дядько 1

Чули, сю ніч, чисте диво,

З корчми щезло усе пиво!

Дядько 3

Клим пішов сьогодні в хлів

І в кутку там вовка стрів!

Дядько 4

А Одарчина корова

Вчора ще була здорова,

А сьогодні в молоці

Реп’яхи найшли осі!

(Показує реп’яхи).

Дядько 5

Ліг він спати дома наче,

А прокинувсь вранці - баче,

Що ночує у шептухи,

Ну, не з’їли б його мухи!!

Дядько 1

А у мене не до сміху:

Щось вночі об’їло стріху.

Входить наймичка.

Дядько 3

Чисте лихо, чисте горе,

Тільки хто його нам творе?

Дядько 2

А я чув і знаю змалку -

Треба нам шукать русалку!

Дядьки

А тепер русалки кляті

Саме мешкають у хаті!

Як яка в село приблуде,

Дохнуть свині, слабнуть люде,

А чому б їй не пристати

І до вашої хоч хати?!

Дядько 4

Понаймались тут дівки -

Може, вони й русалки!

Дядько 5 (до наймички)

А поглянь лишень на мене -

В тебе око не зелене?!

Наймичка викручується.

Дядько 1

Що робити?

Дядько 2

От таке-то!

Дядько 3

Де ти ділася, кебето?

Тиша.

Дядько 4

Та замислилися, що ми?!

Гей, скоріше дров, соломи,

Позапалюєм купки -

Зникнуть зразу русалки,

Бо від диму, від огня

Пре русалка навмання.

Дядьки

Справді, справді! Гайда з хати

На вогні гілля ламати.

(Пішли).

Марина

Отак нап’ється, ходе п’яне,

Верзе таке, що вухо в’яне.

(До наймички).

Давай вечеряти та спати,

Бо завтра треба рано встати.

Наймичка подає вечерю і одходить до колиски, Андрій і Марина вечеряють.

Наймичка

А-а-а!

Кицька була,

Біла була...

Долю взяла...

А-а-а!

Взяла!.. Огні запалють люде,

І зачорніє дим усюди,

І чад отрує душу всю!

Невже я кину хату сю

І в хаті сизого орла,

Якому серце віддала...

Ні, ні! Нехай, нехай клює

До краю серденько моє!

Не задушу свого кохання,-

Признаюсь, скину се убрання

І зачарую, отрую,

Бо я... люблю!

Нехай в огні горить земля,-

Кохаю я!!

А-а-а!

Кицька була,

Біла була,

А-а-а!

Марина

Лягаймо спати!

(До наймички).

Лягай і ти,

Даремно свічки не світи.

Пошли, о Боже, в серце тишу,

Облиш гріхи, і я облишу.

Лягає на полу. Наймичка бере свічку й іде до дверей.

Андрій

Я голос твій неначе чув...

Наймичка

Що з того, пане, як забув.

Андрій лягає на лаві і засинає. Наймичка підходить до вікна і дивиться в нього.

Тихо, тихо плине нічка

І за руку день веде,

Вже його біліє личко

І убрання золоте.

Тихо в серце нічка плине

І поволі студить кров.

На добраніч, небо синє,

Сонце, радість і любов!

Раптом червоний відблиск пожежі.

Огонь! Огонь! Огонь і дим!

Мерщій тікати! Як же з ним?!

Я розбуджу, я розбуджу,

Признаюсь і скажу!

(Зриває хустку, будить Андрія).

Андрію, Андрію! Вставай!

Тікаю! Я мушу! Прощай!

Андрій

Се хто? Се хто?

Наймичка

Се я!

Оксана твоя!

Ну що ж, пізнав, ну що ж, пізнав?

Ти так і думав, так і знав?!

Андрій

Чи привид, чи ти се, голубко моя?!

О люба!

(Цілує).

Наймичка

Кохаєш? Кохаю і я!

Андрію, Андрію!

Село у огні:

Тікаймо, я мушу...

Не можна мені!

(Вибігає з хати).

Андрій

Оксано! Постій!

Наймичка

Мерщій!!

Андрій вибігає за нею.

V

Берег Дніпра. Ніч осяяна далеким огнем пожежі... Іноді вітер заносить дрібні іскри. Русалки, напів в воді, дивляться зляканими очима на червоний відблиск.

Рус[алка] N

Горять, горять, горять огні!

І стало страшно знов мені..

Коли б ясніша ніч була,

Я б зроду-звіку не втікла.

Я бігла балками, ярками,

А десь позаду парубки

За мною гналися з кілкам

«Держіть! Пильнуйте: русалки!»

І раптом, сестри, я почула,

Як камінь мимо пролетів,

Але здаля вода блиснула,

І ось Дніпро вже зашумів.

Ха-ха! Ха-ха! Я засміялась

І в буйних хвилях заховалась.

Горять огні! Горять огні!

І досі страшно ще мені!

Рус[алка] Z

Насилу вирвалася я,-

Лишилася коса моя.

Рус[алка] X

Мене до дуба прип’яли

І груди жаром попекли,

А дехто й досі на селі,

А люде, наче звірі, злі.

Рус[алка] S

Оксани бідної нема,-

Коли б не згинула дарма.

Рус[алка] N

Горять огні! Горять огні!

І досі страшно ще мені.

Декілька русалок виходять з води

Русалка

А ви чого сумуєте,

Доволі сумувать,-

Чи, може, ви не чуєте,

Як кобзоньки бринять?!

Не спиняться, не стомляться

Столітні кобзарі...

Розбігались по струноньках

Їх рученьки старі.

Русалки прислухаються. Чути дзвін кобз. З води висовуються дві козацькі голови.

Козак 1

Ану лишень на берег стань

Та глянь -

Хто се на воду іскри сіє!?

Козак 2

То так! Щось смалять гречкосії.

(Ховаються).

Русалки

Скоріше, сестри, під намет -

Дніпро справляє свій бенкет,

Розтали, розпались сніги-ланцюги,

І хвилями змиті круті береги.

По дну червоніють козацькі свитки,

Сидять і гуляють на них козаки.

Ударили в бубни, баси загули,-

Знялись танцюристи і в танець пішли!

Скоріше ж, скоріше під синій намет:

Дніпро і козацтво нас ждуть на бенкет

Всі зникають в воді. З села біжать дві русалки.

Русалка 1

Рятуйте! Женуться, біжать парубки!

Русалка 2

В руках у їх світять-палають кілки.

Рятуйте!

Рятуйте!

Русалки кинулись в воду. Парубки з палаючими на кінцях кілками підбігли до берега.

Парубки

І сих не піймали! Ну, кляті, й швидкі!

Дядько

Як кози прудкі.

Парубки

На конях напевно б догнали!

Дядько

В шматки б розірвали.

Парубки

Не зважились більше б на села ходити

Та лихо чинити!

Дядько

Ех, коли б я був рибалка,

Не втікла б із рук русалка,-

Я б проплавав цілу нічку,

А піймав би за косичку.

Гей, русалко, не пручайсь

І дарма не виривайсь,

Бо з моїх залізних рук

Вилітає тільки дух.

Парубки

Давайте засядем під гаєм,

То, може, яку і піймаєм.

Дядько

А ще, певно, цілу нічку

Вони бігтимуть у річку.

Парубки

Ховаймось,

Не гаймось!

(Пішли).

Русалка Оксана біжить, оглядаючись.

Русалка Окс[ана]

Андрію, Андрію!

За мною! Сюди!

Я висуну білу

Лілею з води.

І там, де цвістиме

Лілея моя,

Тебе у обійми

Чекатиму я,

Травою, квітками

Чоло обів’ю,

Огнем-поцілунком

Уста обпалю.

І гляну я в очі,

У чорні зірки.

(Оглянулась, угледіла парубків).

Андрію! Андрію!

Сіріють вовки!

Декілька парубків забігло збоку і схопили її.

Парубки

Піймали! Піймали!

Ламайте гілки!..

Он сіно на возі,

Давай сірники!

Рус[алка] Окс[ана]

О хлопці, благаю!

Пустіть, не паліть!

Андрію! Мій раю!

Хвилину пождіть!

Паруб[ок] 1

Ось я почекаю!

Дрючками її!!

Рус[алка] Окс[ана]

Андрію! Мій раю!..

Де очі твої?

Хтось махнув кілком. Русалка упала. Глянув Дніпро. Розсердився. Зашумів. Блиснула блискавка. Загримів грім і стих. Темно стало.

Паруб[ок] 1

Омелько, Степане...

Паруб[ок] 2

Микито, Іване!

Паруб[ок] 3

Тут місце погане!

Паруб[ок] 4

Де взятися грому?!

Паруб[ок] 5

Тікаймо додому!

Паруб[ок] 1

Та часу не гаймо!

Он очі чортячі горять.

Паруб[ок] 4

Тікаймо, тікаймо!..

Дядько

Так ноги стоять.

Згорблюються і ідуть.

Прибіг Андрій.

Андрій

Оксано! Гей! Оксаночко!

Нема її, нема!

Агов! Спитати нікого,

А навкруги пітьма.

Оксаночко! А може, вже

Давно в Дніпрі вона...

Сидить, смутна, і журиться

На камені одна.

Ні, ні! Зо мною будеш ти,

З тобою буду я.

Хоч раз тебе і кинув я,

Голубонько моя.

О земле, о мати,

Прости і прощай -

Навіки до суду!

Оксано, стрівай!

(Кидається з берега).

VI

Світає. Берег Дніпра. Віз. Марина прийшла до воза, взяла щось і знов пішла.

Андрій (прокидається)

Се сон? Мара? О Боже мій!

Що в голові, в душі моїй?!

Марино, Марино, ти тут чи втікла?

Марина (виходить)

Я і коня вже запрягла.

Ну, слава Богу,

Що не надибали дорогу:

Дніпро шумить, Дніпро реве

І крига горами пливе!

Ну що ж?! Вертаймося додому:

Тепер вже треба до порому.

24-26.ІІІ.1911

ТРАГЕДІЯ СЕРЦЯ

Чоловік.

Дівчина.

Жінка.

Хлопчик.

Весна Ніч. Сад. Дерева в цвіту

Дівчина

Заснуло все і під серпанком ночі

Снує свої рожеві сни.

Як тихо на душі!

Вітри шалені пролетіли і спать лягли,

Дріма й душа. Над нею мрії,

Бог зна відкіль вернувшись,

Легкими крилами бринять

І тишу навівають.

Чоловік

А я горю. Думки мої заснути не лягають.

Як іскри носяться вони,

З-над хмар в безодні падають і гаснуть.

Дівчина

Мій любий, заспокойся.

З тобою я та ніч,

Прозора і спокійна.

Чоловік

Так, ти... та ніч... Але крізь сю прозорість ночі

Я бачу вдалині - моя дитина тихо спить,

І мати стомлено схилилася над ліжком.

Дівчина

Іди... іди...

Чоловік

Ні, ні, облиш! Облиш! Я цілий день ходив,

І мучився, і думав, і радів,

Що ось погасне день,

Поволі ніч злетить на землю,

Заллє все морем смарагдовим,

Розсипе скрізь

Таємні шелести і шуми,

Напоє все отрутою своєю,

Натягне струни на серцях

І злегка їх торкне рукою,-

І задзвенять серця, і полетять за звуками думки

Кудись в далеке, невідоме...

Новим життям наповниться істота,

Нова душа засвітить свій вогонь.

Дівчина

Коли б... коли б родитись знову,

Новою стежкою назустріч радості піти...

Чоловік

Дивно! Здається, ось одна хвилина пройде,

І я візьму тебе на крила

І понесусь, одірваний, роз’єднаний з минулим...

І тільки дай мені зібрати всі думки,

Усі гадюки подушити...

Їх мертвих тисячі лежать, але боюсь,

Що десь під каменем одна завмерла і не диха.

А крок ступлю - і вискочить вона

І вп’ється в мозок, в серце.

(Дивиться вбік).

Я бачу, тінь якась пройшла неначе,

Вся в білому, як в савані...

Дівчина

То вітер гілку похитнув,

І промінь місяця пробіг по стежці.

Чоловік

Ах, голова... болить...

Дівчина

Акації розквітли.

Чоловік

Акації розквітли!! Душа моя цвіте!..

Розквітла вдруге восени... Любов!

Що єсть любов в житті людини!

Весна, весна...

Дівчина

І ти цвітеш, цвітеш новим, незнаним цвітом..

Чоловік

Цвіту, але мій цвіт недовгий...

Морози б’ють його і сонце палить,

І, не розцвівши, в’яне він.

Дівчина

Ні, ні! Зів’яти він не може!

Хіба не мусить він стократ цвісти і жити,

Коли старі квітки вже барви втратили навіки,

Коли стоять і ждуть вони уже не сонця, а вітрів,

Щоб одірватися і вмерти.

Їм ранок вже нічого не говоре,

А вечір їм нашіптує слова жалю та смерті.

А знаючи, що раз живеш,

Що чорна ніч іде

І наближається до тебе,

Хіба не розіб’єш кайданів,

Не вилетиш з тюрми,

Щоб раз,

Хоча єдиний раз угледіти останній захід сонця

Чоловік

Назад потоки не вертають...

А я летів, як той поток,

Не дивлячись на камені, на кручі.

Дівчина

І залетів в пустиню...

Чоловік

Хоча б в пустиню,-

Немає вороття:

Занудиться пустиня до потоку,

І поток...

Дівчина

Так страшно... я не знаю... не можу зрозуміти,

Чому трагедія, як фатум, неминуча...

Ти сам утворюєш її,

Але навіщо?

Чоловік

Кайдани не рвуться.

Дівчина

Тебе спиняє шлюб, мораль?!.

Ах, що мораль,

Коли вона насилує твоє сумління?

Чоловік

Моє минуле...

Дівчина

Все забувається в житті,

І часто, навіть уві сні,

Не можеш уявити

Найближчих образів умерлих.

Чоловік

Але умерле часом

Знову воскресає,

Встає в усій своїй невиданій красі

І журно дивиться на тебе.

Тремтять його уста

І чуються слова докору:

«Забув... забув і зрадив...»

І я боюсь,

Що думка вічно буде

Літати над минулим,

Тужить над ним,

Як тужить чайка

Над озером зеленим.

Дівчина

Ти не забув, ти любиш…

Чоловік мовчить.

Скажи, її ти любиш?

Чоловік

Люблю... якоюсь тихою повагою - любов’ю...

Але ся ніч,

Сі білі яблуні

І світло місяця, що радісно тремтить,

Мене обпоюють

Якимсь питвом шаленим.

З рамен моїх могутні крила виростають

І мають, прагнучи просторів,

Нових країн, нових падінь і льотів.

Чужа душа,

Когось другого,

Мою вбиває душу

І на палаючих руїнах

Співа пісні в трояндах і крові.

І в мені,

У всій моїй істоті

Одно бажання щастя,

Великого, безмежного, ясного,

Щоб після його

Уже не оставалось сили жити

І ні на що було.

Дівчина

Мені здається теж -

Коли б ми розкувались

І вільно кинулись в блискуче море щастя,

Життя було б уже не треба.

Чоловік

Смерті?

Дівчина

О ні! Нірвани,¹ відпочинку,

Переживань минулого.

Чоловік

Так, правда, так... ну, далі, далі говори

Дівчина

Хотілось би мені лежать

В якомусь забутті,

А сон чи шелест трав зелених

Нехай би все шумів

Недавно казку пережиту.

Хотіла б я лежать

В якомусь забутті,

А дотик кучерів твоїх

Чи крила вітру весняного

Нехай би гладили мене,

Мої уста і очі.

Твоя рука в моїй руці...

І спати б вічно так,

І вже прокинутись

Ніколи не хотіти.

Чоловік

Не треба прокидатись!

Бог зна, які б нові

Одкрились обрії перед очима.

Бог зна, куди

Не простяглись би руки.

Все мент, все мент,- не треба нам життя,

Коли ми кожну краплю крові

Вже через край ним напоїли.

Ах, щастя для душі

Таке ж важке, як горе:

Квітки в вінках щасливі розцвітають,

І хилять голови свої, і умирають.

Дівчина

Вінки, що грають барвами всіма,

Що барви всі землі і неба відбивають,

Важкі занадто.

Чоловік

А ще страшніш дивитись,

Як облітають пелюстки і в’януть,

А се, боюсь я, неминуче...

Дівчина

Я теж боюсь...

Життя боюся...

Чоловік

Не маємо ми права довше жити...

...І кров її душі

В моїх очах би стала,

І світ увесь мені б здававсь червоним.

І я не бачив би тебе,

Улюблену мою, за кров’ю.

Дівчина

Ти бачив би її?

Чоловік

Я бачив би її.

Дівчина

Ах, що робити, що робити?..

Зректись тебе? Нізащо!

Нізащо в світі не зречусь!

Я не віддам тебе живою.

Щось світове кричить в моїй душі,

Щось світове велить стояти біля тебе...

Чоловік

Чому квітки...

Ростуть пишніше на могилах!..

Дівчина

Я їй скажу,

Піду і все їй розкажу, що знаю,

Не потаю ні думоньки,

Ні руху жодного в собі...

Я поведу її над прірву -

Нехай вжахнеться.

Ах, я... я все б їй віддала -

Весь світ...

Жила б в печері, землю їла...

Коли мене не зрозуміє,

Я вирву серце з себе -

Нехай повіре.

Чоловік

Так, так... ми вирвемо серця

І купим право.

Дівчина

Ми не розлучимось!..

Прокляв би нас той Бог великий,

Що засвітив огні кохання,

Що одного

Послав назустріч другому

Для вічності, для твору.

Чоловік

Нехай він нас розсуде...

Дівчина

Він знає муки.

Чоловік

Нехай на наших муках радість розцвіте.

Дівчина

Ми вирвемо свої серця і віддамо їй:

«Голубко, вір,

Ми не могли,

Ти бачиш кров,

Серця ті наші бачиш.

Вони проточені стражданням

І наскрізь пройняті ножем.

Ми віддаєм усе, що маєм,

І необхідне беремо

Ціною крові».

Чоловік

Ціною крові, ціною крові...

Дівчина

Ціною крові, любий мій.

Чоловік

Життя не треба нам.

Дівчина

Ми не змогли б і жити.

Чоловік

Ті дві лілеї,

Що он біліють нерухомо,

Ховають в келихах своїх

Таємні роси забуття.

Ми прийдемо сюди

І вип’ємо росу.

Дівчина

Ми вернемось сюди

І вип’ємо росу, і заснем.

І знову сон життя

Нам тихо буде снитись.

Чоловік

І стане вічністю та мить,

Яку ми в льоті спиним.

Скоріше ж, мила!

Я бачу крізь гілля-

Розчинене вікно у неї;

З своїх грудей ми вирвемо серця

І їх положим на вікно,

Як дві троянди.

Ходім!

Нехай нас виправдає кров.

Взявшись за руки, швидко ідуть. На сцені тиша. Згодом - молода жінка, вся в чорному, і хлопчик.

Хлопчик

Ти так пізно вивела мене сьогодні,

Як ніколи.

Я заросив свої нові черевички.

Жінка

Пізно... Але сьогодні я чомусь боюсь одна ходити.

Ся ніч весняна

На мене дихає зимовим холодом

І мороком могили.

Земля немов лягла в труну,

А сі дерева стоять над нею в саванах

І плачуть білими слізьми.

Сі дві лілеї

Неначе виліплені з гіпсу,

І я боюсь до їх торкнутись:

Від дотику мого вони, здається, тріснуть.

Хлопчик

Ну, що ти кажеш, мамо,

Се справжні квіти!

Я навіть чую,

Як дихають вони і видихають пахощі.

Жінка

О ні, моя дитино,

То так тобі здається -

Вони, як мармор, мертві.

Хлопчик

Не віриш ти - дивись.

(Зриває одну квітку).

Ну, бачиш,- справжня!

Жива, пахуча...

Жінка (зриває другу квітку і перехиляє її)

Вона украй наповнена росою...

Боюсь, що ся лілея

Не доживе до ранку і зів’яне.

Хлопчик

Зів’яне?

Жінка

Все в’яне, сину мій,

Щоб дать другому розцвісти.

(Пауза).

Ти бачив батька сьогодні ввечері?

Мені здалось -

Душа його покинула

І він блукає мертвий.

Дивився він на мене

Так здалека, як із могили.

Для його ми були чужими...

Хлопчик

Мені казали, мамо,

Що мертві знову воскресають.

Жінка

Я чула теж,

Але давно вже сьому не вірю...

І через те... і через те

Серце моє замирає,

Коли іде він з дому.

Мені здається -

Він піде і не вернеться...

Мені здається -

Принесуть його у хату люде

І мертвого на стіл положать,

І хтось другий

Над трупом схилиться

І одіпхне мене.

Ходім! Я чую -

Неначе щось забилось, застогнало

І одірвалося од мого серця.

Я чую десь хрипіння і агонію.

Хлопчик

Не бійся, мамо!

То розпускаються нові квітки.

Жінка

Біжім відсіль!

Тут віє смертю, о дитино!..

(Обнявши його, швидко іде).

На сцену виходять Чоловік і Дівчина

Чоловік

Благословляю Бога, і життя, і всю красу,

Що пройняла мій дух і всю мою істоту!

Дівчина

Благословляю Бога, і життя, і сю хвилину!

Падають в обійми.

Чоловік

Моя!

Дівчина

Мій!

Чоловік

Улюблена!

Дівчина

Улюблений!

Чоловік

Моя єдина.

Дівчина

Мій перший.

Чоловік

Перш... Досить! Хвилини наближаються.

Пора забутись,

Навік заснути в забутті:

Бринить останнє слово казки.

Дівчина

Вві сні її почуєм знову спочатку.

Чоловік

Так, так, почуємо,

Моя утіхо,

А зараз вип’ємо росу

І заснем радісно,

Обнявши щастя, як дитину?..

...Дитину...

Я сказав: «Дитину...»?

Дівчина

Ти згадав дитину...

Чоловік

Ні, ні. Ще раз останній!

(Цілує).

Скоріше до лілей!

(Кидається туди, де цвіли квітки)

Лілеї зірвані!!?

Дівчина

Лілей... нема?!

Чоловік

Хто тут ходив?

Хто смів зірвать лілеї?

Хто міг зірвать лілеї наші?

Хто ціле пекло кинув в груди?

Хто душу пронизав стрілою каяття?

Дівчина

Каяття!?! О Боже...

Чоловік.

Я жити більш не можу!

Я не хочу...

Я божеволію!..

Дівчина

Горе, горе...

Чоловік

Будь прокляте, життя!

Геть, геть! Прокляття!

Іди, біжи відсіль!

Проси людей тебе убити...

Чого ж стоїш докором?

Чого стоїш ти?

Я вічність мук переживаю в сю хвилину!..

Дівчина

Горе, горе...

Чоловік

Біжи, нехай уб’ють тебе,

А я знайду собі могилу.

Дівчина

Горе, горе...

Завіса опускається

[1911]

ПО МЮЛЛЕРУ

Водевіль

Макар Макарович.

Мурочка, його жінка.

Текля Никандрівна, теща Макара Макаровича.

Дядя Стьопа.

Тьотя Саша.

Четверо дітей.

Звичайна кімната.

Мурочка. Я за вас виходила не із-за матеріальних вигод. Здоров’я - то найцінніше в житті, найцінніше! Ви розумієте, що в житті єсть здоров’я. І знову, знову підкреслюю вам, що виходила я за вас не із-за матеріальних вигод.

Макар Мак[арович]. Розумію, серденько, але після обід я звик півгодинки заснути. Душечко, тільки півгодинки....

Мурочка. Сього, кажу вам, не може бути, не може бути! Учора, доки ви не були моїм чоловіком, а я вашою жінкою, ви могли спати хоч з ранку до вечора, а сьогодні - ні одної хвилини, ви розумієте,- ні одної хвилини! Я ваша жінка і хочу, щоб мій муж був здоровий, красивий і дужий.

Макар Мак[арович]. Душечко, це ж егоїзм... півгодинки!

Мурочка. Це егоїзм? Йому бажаєш добра, довгого життя, а він - егоїзм! Ні, уявіть собі,- егоїзм! Та ви, Макаре Макаровичу, не забувайте, що вам 58 років!..

Текля Ник[андрівна]. Навіть я маю сорок... Я не докоряю вам, дорогий Макаре Макаровичу, але хочу сказати, що вам треба пам’ятати про свої роки, а я, як мати своєї доньки, хотіла б, щоб вона мала в особі чоловіка мужчину, а не торбу кісток.

Макар Мак[арович]. Ну, що значить... півгодини!

Мурочка. Знову?! Та ви неможливі, просто неможливі! От вийшла заміж, от вийшла заміж!.. Спасибі вам, спасибі, мамо...

Текля Ник[андрівна]. Спасибі і тобі, доню, спасибі! Дійсно, маю зятя, маю! Утішила мене, доню, утішила на старість. А ви, ви, Макаре Макаровичу, щоб догодити молодій дружині, щоб справді з вами було не соромно піти на бульвар, ви - спати! Та знаєте ви, що сон після обід, як ніщо в світі, руйнує здоров’я. Ви гляньте на себе, до чого ви подібні?! А у всьому винне ваше спання! Не злазячи з подушок, ви чисто все волосся витерли на голові! Фі! Сором глянути!

Макар Мак[арович]. Отже, я так звик за 58 років спати після обід, що... не можу не заснути!

Мурочка. О, про це не турбуйтесь... зараз же вдягайтесь в своє гімнастичне убрання і беріться за Мюллера. Його система всім світом вважається тепер найліпшою.

Макар Мак[арович]. Моя кохана! Я зовсім ніколи не перекидався і ні за що в світі не перекинусь.

Мурочка. Даремні турботи. До перекидання ще далеко, а проте, все дається працею і терпінням. Ідіть і одягайтесь.

Макар Мак[арович]. Мурочка! Пів... години!..

Мурочка. Що? Знову?! Боже! За кого я пішла? Кому доручила своє щастя? Ви божились, клялись навколішках, що моє життя пройде, як сон безтурботний... Я вам повірила і занапастила свою долю.

Текля Ник[андрівна]. Ми вам повірили і занапастили свою долю.

Макар Мак[арович] (набік). Кара Господня!

Мурочка. Мені ні ваш будинок, ні ваші тисячі непотрібні, я вас, тільки вас хотіла.

Текля Ник[андрівна]. Нам ваші будинки і ваші гроші зовсім не потрібні. Ми вас хотіли.

Макар Мак[арович] (набік). Ну, думав десяток літ ще як-небудь протягти, а так... навряд. Мурочка! А може, сьогодні, тільки сьогодні! Дозволиш?

Мурочка. Ах! (Падає в крісло). Деспот, деспот! Ви одняли у мене все: молодість, силу, красу, мою невинність... Ох, я одурена, я більше не можу, не можу... не можу...

Текля Ник[андрівна]. Ви одняли у нас все: молодість, красу...

Макар Мак[арович] (схоплюється за голову). Іду, іду, іду… (Вибігає).

Текля Ник[андрівна]. Ага! Дошкулило?! Так йому і треба, так йому і треба. До мужчини з голими руками не підступай! Їжачі рукавички! Тільки їжачі рукавички! А то сяде тобі на голову і гризтиме, доки не загризе. Ач, «не можу», «не перекидався», не бійсь! Станеш і догори ногами, як треба буде, а то сказано, розбестився за ці 58 років, живучи без всякого догляду.

Мурочка. Ще б пак! За 58 років...

Текля Ник[андрівна]. Ми ось візьмемось усі за його. Не сьогодні-завтра приїдуть дядя Стьопа і тьотя Саша... Ти знаєш, що я запросила їх до себе?! Будемо жити всі вкупі. Ми одведемо їм флігель. Однаково - порожній. Меблі єсть, треба тільки купити четверо дитячих ліжок. Дядя Стьопа, може, згодом підшукає собі посаду в канцелярії, а не найде, то й так стане чим догодувати його. І дядя, і тьотя мають право на відпочинок.

Мурочка. А я, мамуню, закликала нашого далекого родича, пам’ятаєш? Він теж досить стомився і має право на відпочинок.

Текля Ник[андрівна]. Я розумію тебе, серденько, але чи не занадто рано... Ти знаєш, Макар Макарович...

Мурочка. Мамо, мамо, що ти?! Хіба можливе минуле? Ніколи, ніколи!.. Я люблю Макара, а з кузеном у нас (зітхає) осталась лише дружба, свята і чиста.

Текля Ник[андрівна]. Тс! Може, він за дверима підслухує нашу розмову. (Заглядає в двері). Спить, спить!! Без жодного убрання!! Ах!

Мурочка (біжить до дверей і б’є в них кулаком). Деспот! Деспот! Ні, я більше не можу у вас оставатись, не можу, не можу! (Надіває шляпку і виходе, обернувшись на півдорозі). Я на пошту, мамо.

Макар Мак[арович]. Зараз, зараз! Я зараз, сю хвилину, сю хвилину!

Текля Ник[андрівна]. Ви одружились, добродію, щоб загнати нас в могилу! Не доведеться, не доведеться! Ми ще хочемо жити, хочемо ще насолоди, квіток, пісень...

Макар Мак[арович]. Мамашо! Мамашо, заспокойтесь, я вам і квіток, і пісень. (Вибігає в гімнастичному убранні). Заспокойтесь, хай мені грець, коли я хочу вам яке зло зробити...

Текля Ник[андрівна]. Ач, який святий та божий! Ні, ви нас хочете в могилу загнати...

Макар Мак[арович]. Мамашо! Їй-богу, ви швидше мене заженете...

Текля Ник[андрівна]. Ну, звичайно, бо вам 58 років, от через те Мурочка і хоче, щоб ви пророблювали всякі викрутаси, їздили, ходили, бігали.

Макар Мак[арович]. Бігали!!.

Текля Ник[андрівна]. А як (міняє тон) приємно, коли іде з тобою муж здоровий, красивий і дужий, а ви (оглядає його) ще нічого...

Макар Мак[арович]. Знаєте, мамашо, ми б удвох були щасливіші...

Текля Ник[андрівна] виймає хустку і прикладає до очей. Макар Мак[арович] витирає сльози.

Дзвінок.

Текля Ник[андрівна]. Ох, чи не дядя Стьопа та тьотя Саша приїхали! Мотре, Мотре, проси. Макаре Макаровичу, до нас мають сьогодні приїхати дорогі гості: моя сестричка з чоловіком та дітьми...

Макар Мак[арович]. «Дітьми», кажете... Надовго?.. Ну що ж...

Текля Ник[андрівна]. Ми з Мурочкою рішили одвести їм флігель...

Макар Мак[арович]. Так, так... краще флігель.

Входе парубок з велосипедом.

Парубок. Ваша пані купила велосипеда і звеліла приставити сюди.

Макар Мак[арович]. Яка пані? Це, мабуть, не сюди: у нас ніхто не їздить на велосипедах. (До Теклі Ник[андрівни]). Ви ж... не їздите?

Текля Ник[андрівна]. Я вам поясню, дорогий Макаре Макаровичу. Мурочка вичитала в газетах, що велосипеда, принаймні одного, мусить мати кожна інтелігентна родина. Велосипед - така ж необходима річ для здоров’я, як повітря. (До парубка). Ти можеш йти. І от ми рішили зробити вам сюрприз... Ах, коли б ви знали, як Мурочка хоче мати здорового, дужого, красивого мужа.

Макар Мак[арович]. Я в сьому не сумніваюсь, тому-то вона і хоче, щоб я швидше зламав собі голову! Я не сяду на велосипеда.

Текля Ник[андрівна]. Сядете!

Макар Мак[арович]. Я ніколи і змолоду не сідав на їх, хай їм грець.

Текля Ник[андрівна]. Сядете.

Макар Мак[арович]. Не сяду, не сяду!

Текля Ник[андрівна]. Значить, Мурочка для вас ніщо, ніщо?

Макар Мак[арович]. Що́, що́, що́, але ламати ребра із-за її примхи, я не згоджуюсь.

Текля Ник[андрівна]. Здоров’я, то - єсть примха? Ах, як ви смієте ображати мою дочку за її кращі пориви?! Хай тільки прийде, хай тільки прийде - я усе їй розкажу.

Макар Мак[арович]. Ні, ні. Бога ради. Бога ради! Вона мене з’їсть.

Текля Ник[андрівна]. Що ви сказали? Що ви сказали?

Макар Мак[арович] (убік). Чиста відьма...

Дзвінок.

Текля Ник[андрівна]. Ах, Мурочка, Мурочка, вже знаю її по дзвінку.

Макар Мак[арович]. М... м... мабуть, Мурочка.

Входить Мурочка.

Мурочка. Ну що, пророблювали що-небудь по системі Мюллера?

Макар Мак[арович]. Забалакався з мамою. Знаєш, про те, про се... я зараз, сю хвилину... (Починає щось виробляти).

Мурочка. Так, так, так. От побачиш, які у тебе мускули будуть. Як ти почуватимеш себе бадьоро!

Текля Ник[андрівна]. А як приємно мати здорового, дужого, красивого мужа...

Мурочка. Ось я купила найновіших ліків для рощення волосся. Що три години намазуй собі голову, і через рік у тебе буде прекрасна шевелюра.

Текля Ник[андрівна]. Ах, у мужа шевелюра!

Мурочка (до М[акара] М[акаровича]). Давайте сюди голову! (Наливає з пляшки чогось жовтого і маже лисину).

Макар Мак[арович] (зітхаючи). Одружився!..

Мурочка. Що ти сказав?

Макар Мак[арович]. Одружився, кажу, і наче зразу помолодшав...

Мурочка. Ну, тепер сідай на велосипеда.

Макар Мак[арович]. На велосипеда?! А може б, я півгодинки заснув попереду?.. Чисто очі злипаються.

Мурочка. Мучителю! (Сідає в крісло).

Текля Ник[андрівна]. Гайдамака! (Падає в крісло).

Макар Мак[арович]. Сідаю, сідаю. (Моститься і падає з велосипедом). Ні, це не знаю що, це Бог зна що... Боже! Нащо ти мене держиш на світі, я вмерти хочу, вмерти...

Текля Ник[андрівна]. Ні, коли одружились, мусите жити, а коли мусите жити, мусите буть здоровим.

Макар Мак[арович]. Я вмерти хочу.

Мурочка. Умерти? Вмирайте, вмирайте... Коли так, то хоч зараз!

Макар Мак[арович]. Ні, почекайте. Коли я не буду по Мюллеру, то не буду здоровим...

Мурочка. Так, так...

Макар Мак[арович]. Ну, значить, швидше і вмру.

Текля Ник[андрівна]. І ви це серйозно говорите? Умерти і кинути молоду жінку... Боже! Хто думав, що ви такий деспот?!

Мурочка. Мамо, той, хто на другий день після шлюбу ладен скласти руки і кинути на поталу вірну дружину, з тим годі розмовляти... Але... я не допущу, не допущу! Сідайте на велосипеда! А через півгодини підемо в садок і побачимо, як ви лазите на дерева. Це річ необхідна для всякого, хто хоче мати добрі мускули всього тіла. Попереду полізете на грушу. Вона невисока і сучкувата.

Дзвінок.

Мурочка. Хто б се?

Текля Ник[андрівна]. Дивіться! Дивись, Мурочко, на голові уже щось чорніє! Невже волосся так швидко виросло?! А нахиліться, Макаре Макаровичу. (Знімає щось рукою). Фі! Мухи поприлипали!

Входять дядя Стьопа, тьотя Саша, четверо дітей. Несуть чемодани, скрині, кошики і все хатнє господарство.

Текля Ник[андрівна]. Сестрице! Братику!

Мурочка. Тітонько! Дядю!

Тьотя [Саша]. Здрастуй, моя голубонько, здрастуй, сестричко, здрастуй, Мурочко.

Цілуються.

Дядя [Стьопа] (п’яний, ледве держиться на ногах). М... можна говорити?

Тьотя [Саша]. Мовчи... Від тебе несе, як від пивної бочки... (До тих, що вносять всякі речі). Так, так. Скриньку отут поставте! Все знесли? Все? Нічого не лишили? Колю! Піди глянь, чи чого не забули...

Дяд[я Стьопа]. Все, не турбуйтесь, пані.

Тьотя [Саша]. Як не турбуватись?! Тепер такі шахраї... Пошліть за великою скринькою... А вам гроші?.. Хто з вас за скринькою поїде?

Дяд[я Стьопа]. Та хоч і я.

Тьотя [Саша]. Ну, то вам гроші... Сестричко! У тебе єсть дрібні, а то ми чисто все срібло витратили.

Текля Ник[андрівна]. Єсть, єсть, сестричко... Мурочко!..

Мурочка дає гроші. Дядьки виходять.

Мурочка. Ну, а ви, дядю, чого ж не роздягаєтесь? Трошки наче постаріли... Як ся маєте?

Тьотя [Саша]. Не чіпай його! Знову нализався, так нализався, що в вагоні не було змоги сидіти!.. Так я йому натовкла пику, так при всіх і натовкла, і заборонила говорити, бо від його так несе горілкою, що за півверстви не можна стояти. (Угледівши Макара Мак [аровича]). А це хто? Чого він в... такому? На оце (показує на лоба) слабує?

Мурочка. Ах, ми й забули тебе познайомити... Це, рекомендую, мій чоловік, Макар Макарович. Не дивуйся, йому, знаєш, треба подбати про своє здоров’я, і він займається гімнастикою по системі Мюллера, ну і в убранні такому.

Текля Ник[андрівна]. По системі Мюллера, сестричко.

Тьотя [Саша] (подає руку). Дуже приємно. (До дітей). Діти, оце вам новий дядя!

Діти підходять, здоровкаються, дядя Стьопа теж простяг в повітря руку.

Дядя Стьопа. М... можна говорити?

Тьотя показує кулака.

Тьотя [Саша] (до Макара Мак[аровича]). Так ви гімнастикою занімаєтесь?

Макар Мак[арович]. Так. Гімнастикою. Дуже, надзвичайно корисна річ.

Тьотя [Саша]. І давно уже?

Макар Мак[арович]. Е... е... З самого дитинства. Знаєте, в здоровому тілі - здорова душа. (Набік). Чортяка б вас усіх видушила! Доки що вибачайте, мені треба лізти на грушу... Знаєте, щоб усе тіло... (Виходе).

Текля Ник[андрівна]. Ну що, познайомились? Мурочка така щаслива, така щаслива.

Тьотя [Саша]. Надзвичайно приємна людина. (До Мурочки). Вітаю, вітаю тебе, серденько! Принаймні не будеш терпіти злиднів, а в цьому найбільше щастя.

Текля Ник[андрівна]. Так, так і я кажу, сестричко. А ти ще не бачила, які у нас покої! Які меблі! Перед шлюбом все чисто нове купив...

Дядя Стьопа. Вже можна говорити?

Тьотя [Саша]. Я тобі що сказала, п’янице?!

Дядя затуляє собі рота.

Мурочка (до Теклі Ник[андрівни] тихо). Мамочко! Підіть в садок та гляньте, чи справді він поліз на грушу, чи, може, вже заснув, а ви знаєте - після обіда спати...

Текля Ник[андрівна]. Знаю, знаю, серденько. (Вибігає).

Тьотя [Саша]. Ну, Мурочко, давай нам що-небудь перекусити, а то ми з дороги... Дітям треба буде молочка достати...

Мурочка. Не турбуйтеся, тітонько! І молочка, і чого вам забажається.

Тьотя [Саша]. Слава Богу, все єсть?!

Мурочка. Все, все тітонько. Мотре!.. Мотре!

Текля Ник[андрівна] (вбігає перелякана). Лишенько, лишенько!

Мурочка. Заснув? Я так і знала! На груші?

Текля Ник[андрівна]. Де там, де там! Він поліз не на грушу, а на осику і хотів... повіситись.

Німа сцена.

Дядя Стьопа. Тепер... можна говорити?

Завіса

[1910]

ЗЛОТНА НИТКА

М. Лисенкові

Три Парки.

Жінка в чорному.

Дівчинка.

I

Глибокий, безмежний простір. Крізь легку блакитну хмару помітно - сидять три жіночих постаті. Жінка в чорному в жалобі виходе з лівого боку і спиняється. На обличчі - мука. Музика: пісня туги.

Жінка

Хто мої перли - розгублені сльози -

Скрізь на великій дорозі.

Хто позбирає.

Хто поховає!?

Лишенько, горенько чайці-небозі...

Сльози, як перли, горять на морозі!

Ночі туманні та хмарні настануть.

Сльози мої затремтять і розтануть.

Море глибоке,-

Згинуть потоки,-

Ой, голосити навік перестануть!

Крове моя, що упала на землю квітками,

Серця розбитого - криком-словами,

Впала останнім

Болем, диханням,

Чи ти промовиш палкими устами?

Душе, чий стогін, прокльони і крики

Ледве вмістили безодні великі;

Душе! Невже хоч луною

З прірви покою

Ти не озвешся вовіки?

Чом, як в могилу летіла,

Чом не взяла мого тіла?..

(Іде далі засмучена, з похиленою головою).

II

Хмари розходяться. Три Парки спокійно роблять свою роботу. Видко, як ножиці перерізують одну нитку, за нею другу... Декілька акордів, як бурних дихань вихору.

Молода Парка

В сю мить народиться дитина.

Дивись, зоря вгорі тремтить.

Дивись, зоря сюди летить!

Ясна душа ясного сина!

Радій, о земле, тішся, мати!

Скажи, що́ треба йому дати?

Середня і стара Парки

Кинь йому у серце сльози,

Болі всі і всі жалі,

Кинь докори і погрози,

Скарги рідної землі.

Середня Парка

Кинь йому лісів зітхання,

Плескіт хвиль, пісні степів,

Фарби радісні світання,

Всю красу майбутніх днів.

Простягни в повітря руки,

Полови і позбирай

Всі живі і мертві звуки

І у серце поховай.

Молода Парка

Хай цвітуть у ньому квіти,

Хай шумлять-гудуть ліси,

Хай лунають заповіти

І великі голоси.

Середня і стара Парки

Кинь йому у серце сльози,

Болі всі і всі жалі.

Кинь докори і погрози,

Скарги рідної землі.

Стара Парка

Хай жалі в вінок зів’ються,

Хай слова в мечі скуються...

В творчім серці вічний рух,

Дивні дива творить Дух.

Молода Парка

Серце йому я із звуків зіткала,

Струни із злотної мрії сплела,

Муки, як руки, на струни поклала,

Терном колючим його повила.

Музика. Чуються перші звуки, перші акорди, перші пісні, радісні і наївні, як ранок на світанні. Ось вони розростаються, смілішають, виправляють крила і дзвенять високо над землею, як тисячі жайворонків. І всі вони - одна пісня, один гімн Великому Життю.

Молода Парка

Ой чиї се звуки ллються?!

Може, жайворонки в’ються

І, цілуючись, сміються.

Крила крилами черкають,

На проміннях сонця грають,

На дзвіночках пригравають...

Піднеслися звуки ще вище і потонули в безмежному морі. Тільки луна, тиха, як шелест озерних трав, доносить їх до землі.

Чи русалки чешуть коси,

Чи з небес спадають роси,

Чи кладуть женці покоси?

Аж ось вони вертаються з неба і несуть на землю рідну пісню.

Чи козацтво виступає,

Струни кобз перебирає,

Золоті шаблі виймає?

І як злива в засуху, була рідна пісня для землі.

Глянь - в долинах трави сходять,

Голівки квітки підводять,

Шум сади, ліси заводять.

Глянь - могили задрижали,

Із могил мерці устали,

Сльози, сльози повтирали!

Хто се дивний світ дивує,

Хто се Божий світ чарує?

Стара Парка

Се кобзар співає-грає,

Сльози з серця виливає.

Сльози ті, що я дала,

Сльози ті, що я зібрала,

Знову кобза віддала

І степи позаливала!

Пісня ллється, гримить, як гірський лоток, шумить, як зелений ліс, стогне, як рідна земля. І здається, нема кінця сьому потоку, сьому зеленому лісу, стогону і скаргам рідної землі...

Середня Парка

Нитку ріж, час не жде.

Щось уже до його йде,

Щось страшне, голодне, хиже!

Стара Парка (піднімає руку з ножицями, але опускає її знову)

Ні, рука моя не ріже!

Середня Парка

Нитку ріж... Труна готова.

Молода Парка

Сестро, сестро, ще півслова!

Слухай, сестро, стільки в ньому

Звуків дивних, молодих!..

Дай потоку чарівному

До краплини вилить їх!

Середня Парка

Час не жде.

Смерть іде.

Молода Парка

Сестро! В серці б’ються звуки,

Рвуться мов із ночі в день!..

Ой, не стерпить серце муки

І порветься від пісень!

Дзвін розірваних струн і брязкіт ножиць. Обірвалась пісня, і заплакала над співцем рідна земля. Тихо і велично, як клубки кадильного диму вириваються з землі, пливуть і стогнуть звуки похоронного маршу

Умер співець, але жива його душа - пісня! І вік її - вічність. І ллється вона десь далеко-далеко, наче в других світах, і розказує про свого творця. І вся вона легка і чиста, як голубка біла в синім небі.

Дівчинка в білім

На синім озері, в пустині

Самотній лебідь білий жив.

Співав, і мріяв, і тужив...

О співи, співи лебедині!

Здавалось, звуки всі пустині,

Всі сльози лебідь позбирав

І з них намиста понизав...

О перли - сльози лебедині!

Оаза! Озеро в пустині!

І лебединий дивний спів!

Хто воду з озера не пив!?

О сльози - співи лебедині!

Аж враз забились хвилі сині,

На хвилях лебідь затремтів,

Востаннє крикнув, занімів...

Прощайте, співи лебедині!

І тихо знов. Коли ж в пустині

Вітри над озером летять,

Співають хвилі і шумлять!

О вічні співи лебедині!

Дівчинка дивиться кудись в далечінь, наче стежить за льотом жайворонка, а парки сидять, прядуть і перерізують нитки життя.

Завіса тихо-тихо спадає

[1912]

ТИХОГО ВЕЧОРА

Він, вона - заручені

Веранда. Вечір. Сонце погасає.

Вона

Дивно!..

І як се сталось легко і неждано!..

Здавалось - я заснула з однією душею

І прокинулась з другою -

Ясною і спокійною, як сей вечір.

Я ніколи не думала,

Що щастя може само прийти до тебе

І припасти до твого лона,

Як повний колос до землі.

Мені здавалося, що тільки на руїнах,

Після страшних пожеж.

Навіки чи на мент єдиний

Та дивна квітка розцвітає,

Що зветься щастям.

Тече в ній наша кров,

І квітнуть наші мрії.

Він

Мені здається те ж,

І через те не вірю я,

Що наше щастя стале...

Вона

Ні, не лякай...

Душа моя украй намучилась

І так спочинку, тиші хоче.

Він

Я теж того хотів би,

Я теж стомивсь і змучився до краю...

(Пауза).

А може, так воно і буде,

Як нам хотілось би

І як повинно бути.

Ти уяви!

Коли я прокидаюсь вранці

І починаю думати про те,

Що ось через якийсь короткий тиждень

Ми зв’яжемо навік свої серця і душі,

Мені здається,

Що ніч страшну і довгу треба пережити,

Щоб вгледіти нарешті промінь сонця...

А ми?!.

Ми навіть не страждали,

Не знали тих пекельних мук,

Що палять душу,

На шмаття серце розривають

І труять кров...

Не знали тих щасливих мук,

Що засипають квітами життя,

Рівняють гори і безодні,

Знімають крилами орла,

Співають пісню лебедину

Краси життя і смерті.

Любов - любов жорстока!

А нас вона, як мати, пригорнула,

Утерла слізоньки,

Надіями приспала.

Ще тижня не минуло,

Як ми зустрілися з тобою -

І вже ти молода моя,

А я твій молодий.

Вона

Так... справді, ти мій молодий,

І ти для мене все!

Не будь тебе,

Мені в житті й куточка б не знайшлося.

Ти все для мене! Все!

Моя надія...

Радість...

Спокій...

Він

І ти дала мені

Той спокій радісний,

В якому змученій душі

Так солодко і любо спочивати.

Ось наче довго я боровсь

З страшною бурею на човні,

Злітав на гори хвиль

І падав в прірви,

І ось,

Коли вже сил не оставалося боротись

І я хотів покласти весла,

Мій човен нагло опинивсь

На тихих водах.

І тиша вод глибоко-нерухомих

Наповнила усю мою істоту,

Приспала кожний біль,

Приспала кожну рану.

Після пожеж

Розстав, розвіявсь чорний дим

І стало тихо і прозоро.

Вона

А скільки радості і втіхи

Ти дав мені, мій любий!

Тепер мені здається навіть дивним,

Що я могла страждати, мучитись,

Ночей не спати, плакати

І проклинать себе й той час,

Коли я вгледіла сей світ...

...Прекрасний, добрий світ, мій любий!

(Пауза).

Скажи,- я не питаю,-

Вона була вродлива? Дуже?

Він

Не так вродлива, як цікава,-

Хоч легкодуха, як метелик.

Ось підбіжить, всміхнеться, стане,

Простягне руки і чекає...

Не знаєш - сон се сниться

Чи бачиш в очі щастя!

Стоїш, зомлілий, в раюванні...

І нагло чуєш сміх,

Зневажливий, глумливий, дикий...

Куди від сорому подітись?

...Як задушити гнів, і муку, і образу?!

Її ненавидів я, ганьбив, проклинав

І йшов до неї, і не міг не йти.

А прийдеш - Боже мій! - зраділа,

Усіх покинула,

Підбігла, стисла руку, сіла

І дивиться у саму душу,

І ловить кожне слово.

Тобі ніяково, а серце...

А серце повне щастя!

І скрикнуть хочеться: «Панове!

Мої довічні друзі!

Чому ви так дивуєтесь?!

Та ми ж заручені,

Заручені, їй-богу».

Не крикнеш, стримаєш себе...

А глянеш - вже її немає...

Вона давно в гурті з другими

Сміється весело

І голосно питає:

«Чи з вас ніхто, дівчата.

Не хоче вийти заміж?!

У мене єсть один знайомий,

Вродливий, гарний, молодий,

Але йому в коханні не щастить, та й годі!

А одружитись хоче надзвичайно!»

Жартує й дивиться в твій бік.

Вона

І ти удруге міг іти до неї?

Він

Все міг, тільки не міг не йти,

Не бачити її, не чути...

(Пауза).

Колись додому я вертався з нею лісом;

Був тихий літній вечір.

Весь ліс тонув в червонім морі сонця

І, стомлений, боровсь з дрімотою і засипав,

Щоб знов прокинутись і зашуміти.

Ми тихо йшли і мало говорили:

Вона була немов засмучена,

А я ішов і прислухався

До ніжних струн, що навкруги бриніли:

В траві, в мені, над лісом.

Я навіть не помітив,

Як вечір засмутивсь,

За хмари сонце закотилось,

І загримів над нами грім.

Він прогримів, і стало знову тихо.

Так тихо, як в могилі...

І нагло бачимо, як падає сухе,

Столітнє дерево...

Ти коли-небудь бачила,

Як жалібно дерева умирають?

Мені зробилось страшно.

Я міцно стис їй руку,

І щось в мені забилось, застогнало.

Я думав:

Так мине ще рік, другий,

А може, день, хвилина,

І я впаду, як се зотліле дерево,

І враз зо мною

Завалиться блакитне небо,

Одірвуться з повітря зорі,

Погасне сонце,

І все зіллється з мороком навіки.

Полився дощ. Беру її за руку,

Ховаємось під дубом.

Я несвідомо хилю її до себе.

Хвилину в нерухомості стою

І починаю цілувати.

Цілую сотні, тисячі разів

І шепочу якісь слова,

Шалені, божевільні.

Десь надо мною блискавка і грім,

А я стою!

Мені здається, що хтось, з привітом на устах,

Летить, гримить на дикому коні

І креше іскри.

Мені здається,

Що діти граються на вулиці

І ляскають в повітрі батіжками.

Прекрасно в ті хвилини,

Коли стоїш царем землі і неба

І не скоряєшся нікому -

Навіть смерті! Вона тебе

Смертельно може вразити,

Але перемогти - не зможе!

Вона

Вона тебе в той вечір цілувала?!

Він

Я цілував її і шепотів якісь слова,

І говорив їй доти,

Аж доки не почув:

«Здається, вже дощу немає

І можна йти додому»

Так відповіла вона

На тисячі вогняних слів.

Відповіла,

І, обережно крадучись,

Пішла по стежці лісом.

А вранці бачив я її

В садку на лаві;

Якийсь поет чи скульптор

Тримав її за руку

І монограму власну випікав,

І я її з душі своєї вирвав

І кинув псам,

Так, псам! Собакам!

Вона

Мій друже! Заспокойся!

Навіщо згадувати те,

Що вже пройшло й минуло.

Навіщо рани ворушити..

Коли б вона була другою,

Лежала б, може, я в труні, в могилі

Минулого

Не варто згадувать ніколи..

Він

А ти забула вже минуле?

Вона

Я не хотіла б згадувать

Його ніколи

Він

І згадуєш?!

Вона

Я мимоволі згадую,

І коли згадаю,

У мене знов щеміти серце починає.

Ні, годі, годі!

Давай помріємо про краще,

Що нас чекає в будучині.

Мені так хороше з тобою,

Так хороше!

Він

О ластівко моя!

Ти змучилась, стомилась,

Ну, почекай хвилину,

А там - і відпочинок...

Ось через тиждень

Ми будем там,

Де вічно грає море,

Де оповиті хмарами

В небесній тиші сплять

Зелено-сизі гори,

Де осипають цвіт гранати...

Палкий, червоний цвіт!..

Де вся земля прекрасна

Здається казкою і сном

Вона

Ніколи я не бачила ні гір, ні моря,

Я виросла в степу.

Мені здавалося,

Що я й умру у ньому,

Мені здавалося,

Що я уже умерла

Так говорив і він…

Він

Ти часто з ним стрівалась?

Вона

Він приїздив сюди щороку

І жив тут ціле літо,

Але ми з кожним роком

Все рідше й рідше бачились..

Торік я тільки раз

З ним стрілась випадково.

О, скільки винесла я мук,-

Але вони ніщо були для його...

За день перед його від’їздом

Ми стрілися над кручею за містом

Угледівши мене,

Він голову схилив,

Постояв, повернув

І зник, розтав в тумані,

А я стояла довго, довго

Дивилась в яр і думала,

І бачила в яру, на дні,

Якусь щасливу дівчину..

В глибокім сні вона лежала,

Спокійна і байдужа.

(Пауза).

О, скільки винесла я мук!

Бувало, я ходжу і жду,

Що ось він прийде

Або пришле листа ким-небудь -

Ні, даремно!

Уже погасли скрізь огні,

Поклались люде спати,

А я ходжу і жду.

Пригадую...

Колись, напівжартуючи, сказав він:

«Давай умовимось

І раз назавжди:

Як ти вночі почуєш звуки флейти,

Знай:

Я хочу бачити тебе і жду

У літню тиху ніч,

Коли весь світ засне,

Далеко чути звуки флейти».

І от,

Коли я часом виплачу всі сльози

І роздягнусь, щоб вже лягти на ліжко,

І ляжу, і забудусь,

В ту саму мить, немов вві сні,

Поллються звуки, наче хвилі...

В сей час доносяться звуки флейти.

Вона

Тихше...

Чуєш... чуєш...

Завіса

[1913]

ОСІНЬ

Пан.

Панночка.

Сторожиха.

Велика, майже порожня кімната Коминок Ліжко Осіння ніч Завивання сердитого вітру Біля вікон хитаються сосни, мов припадають до їх.

Сторожиха. Здивували ви мене, панночко, здивували. Я ніколи не сподівалась, що ви приїдете в сей ліс в таку глибоку осінь. Ви ніколи не приїздили так пізно... Дерева давно вже розгубили останнє листя і стоять холодні і мертві.

Одні сосни зеленіють, як зеленіли завжди, і журно хитають своїми головами. Ой, як не хитатись їм, як не журитись, коли вони стільки нажились, стільки всього набачились. Умерти б - смерть не приходить! Ще, мабуть, ми довго житимемо, старі сосни, і хитатимемо своїми старими головами. (Виття вітру). Чуєте, як виє, чуєте, як сердиться! Знову повернувся сюди той проклятий вітер, що прилітає завжди восени і починає битись у вікна і вити, як голодний звір. (До вітру). У, скажений! Як ти обрид мені своїм скиглінням! Ну чого тобі треба від мене? Змерз? Холодно? Не пущу в хату!

Він завжди виє, коли тяжко буває у мене на душі, він завжди віщує щось недобре. Вночі колись осе завив, а вранці я пішла і угледіла, що хтось зрубав молоду березу. (До вітру). Ну замовкни ж, круку! Годі крякати.

Панночка наша приїхала! Прилетіла наша пташечка-щебетушечка! Заспівай, загуди їй весело-весело, щоб розбіглись хмари на її личеньку, щоб красним сонечком воно усміхнулося.

Охо-хо-хо! І як се ви завітали в таку глибоку осінь?

Панночка. Завітала, няню... Скучила за лісом. Свіжим повітрям захотілось подихати. (Пауза). Няню! Слухайте, няню. Коли б приїхав той пан, що приїздив сюди літом... З рушницею, пам’ятаєте?

Сторожиха. А! Згадую, згадую.

Панночка. Коли б він приїхав і став питати мене, скажіть йому, що мене немає і восени не було тут, що навіть покої замкнені і забиті. У вас брама зачинена?

Сторожиха. Аякже - на защіпці.

Панночка. Ніхто не повинен знати, що я тут. Ніхто.

Пауза

Сторожиха. А я вийшла, хотіла вітер одвернути, та й не встигла, ви приїхали Тепер витиме, спати вам не даватиме О, що для нього брами, баркани? Коли йому треба, він перелетить через гори, через море.

Панночка. Ніхто не повинен знати, що я тут.

Сторожиха. Змарніло твоє личенько, очі позападали.

Панночка. Я цілу ніч їхала, не спала Ось, няню, ляжу, засну - і все буде гаразд.

Сторожиха. Ох, панночко, тут не заснете! Тут прилетить вітер і почне битись об вікна і вити, як голодний звір Від нього не сховаєшся, він знайде під землею і пролізе в саму душу

Панночка. Годі, годі, няню! Я стомилась і хочу відпочити Не лякайте мене: мені і так стало страшно! Ух, холодно! Підкладіть дров у коминок.

Сторож[иха]. Не топиться, того й холодно (Підкладає дрова).

Панночка. Наче хтось увійшов у сіни. Няню! Ніхто не йде?

Сторож[иха]. Хто може прийти в таку ніч, в таку негоду А як іде, то прийде

Чути виття вітру. Хтось наче стукнув.

Панночка. Хто там?!

Сторож[иха]. О, знову завив і вдарив у двері Лютує, проклятий!

Розкриваються двері і входить той пан, що приїздив літом

Панночка. Ах! (Закриває обличчя руками і падає головою на коліна).

Сторож[иха]. Про вовка промовка про вітер говорили, аж ось і пан

Пан. (роблено весело) Не ждали, бабусю?

Сторож[иха]. Ждали! Бачите, як зраділи (Вийшла)

Пан. (підходить ближче до панночки). Приїхав... не міг... (Пауза). Гори розбив би, море переплив би!..

Панночка. Ідіть... Ідіть...

Пан. Звідси, з лісу, немає дороги... Ніч всі дороги сховала.

Панночка. Ах!.. Ідіть...

Пан. Тільки мертвого можуть винести мене з сієї кімнати Тільки мертвого... (Падає до неї на коліна).

Панночка. Ах, Боже. Чого вам хочеться від мене? Мук моїх.

Пан. Тільки бачити тебе, чути твій голос...

Панночка. Я ж просила вас забути про мене, забути навіть, що я існую.

Пан. Вирви серце, пам’ять - забуду.

Панночка (дивиться на його). Ну, чого ви хочете?

Пан. Тільки бачити тебе, чути твій голос.

Панночка. Нащо? Нащо се все, коли між нами безодня.

Пан. Я люблю тебе.

Панночка. Ти любиш і другу Ви любите і другу Чужого я не хочу брати не можу Так я сказала вам кажу і буду казати.

Пан. Я люблю тебе.

Панночка. Не муч. Хіба не досить...

Пан. Я мучусь подвійно.

Сторож[иха]. (входить). Горить? Ще не погасло? (Кладе принесені дрова). А вітер наче ущух. Тихо стало. Мабуть, прислухається до чогось. Прислухається, наслухається, а потім знову зірветься, як з цепу, і почне бігати круг хати і плигати до вікон. (Дивиться на пана). Пане! Панночка тільки що приїхали, стомились. Я на тій половині постелю вам. Час спати. От вам нічого, а у панночки очі позападали. Ох, коли б стара пані встали, було б нам усім, а мені найбільше, старій та дурній. Не встануть пані. Спочивають, а я і досі ходжу тут, у лісі, та слухаю вітрові співи. Не наслухалася за життя, не наспівалася. В ту ніч, як умерли пані, він зірвав половину даху.

Пан. Тепер скрізь і осінь, і вітер, бабусю!

Сторож[иха]. Скрізь, скрізь, пане... То ходімте, я постелю вам, але що послати? Все позабирали в місто. Вибачте, вже як прийдеться...

Пан. Ми ще посидимо. Нам про дещо треба перебалакати.. Я хочу купити се місце!

Сторож[иха]. А мене вигнати у ліс?! Раніше, ніж я умру, ніхто не купить сієї хати. Тут... нечиста сила живе! Щоночі стукає палицею. Ха-ха-ха! Налякала? Не бійтесь, пане, нечиста сила хоч і є, а мене боїться. Таке слово знаю. Скажу і щезне! А ви, пане, і не думали?

Пан. Що? Я не чув, про що ви говорили

Сторож[иха]. Так, так! Ви себе слухали. Кожний слухає тільки самого себе, а до другого і діла немає. Я питаю, що послати? Подушки немає.

Пан. Не турбуйтесь. Я прийду і ляжу так, на руці.

Сторожиха. Як - на руці? Ні, на руці я заснути не дозволю. Раз влітку я лягла на ганку біля сього вікна і заснула. Мене обпоїли квітки. А коли я встала і глянула, якийсь пан спав на руці. Будити було вже пізно: пан так солодко спав. Не послала ліжка, не поклала панові подушки - і він мусив заснути на руці.

Пан (штучно). Що ж, по-козацьки? Козаки клали під голови навіть камені...

Сторожиха (перебиває). А не теплу руку.. Козаки!.. А той пан був поважний чоловік, звиклий до подушки. (Пауза). Вранці я потоптала всі квітки і вже ніколи не спала.

Пан (з сарказмом). Вартували?!

Сторожиха. Вартувала! Вартувала спокій своєї панночки. Прислухалась до ночі, одвертала вітер, зачиняла на ніч пса, щоб не збудив її. В коморі хоч і бреше.

Панночка. Няню! Ідіть собі, годі, годі!

Сторожиха. Слухаю, панночко. (Пішла).

Пан. Відьма якась.

Панночка. Я люблю її.

Пан. За що?

Панночка. Що мене любить.

Пан. Чому ж не всіх, хто тебе любить?

Панночка. Знову жарти! Весело?!

Пан. Весело... (Пауза). Ах, іноді тільки в жартах і можна сказати правду. (Пауза). Нащо написала їй листа?

Панночка. Довше мучитись не могла. Красти щастя, красти крихти його я більше не могла.

Пан. З щастям так легко не розлучаються.

Панночка. Не муч! (Пауза). Я твого щастя хотіла.

Пан. Так. Ти хотіла відродити душу! Засвітити передо мною новий світ, взяти мене з дороги Смерті і повести на дорогу Життя?! Очі мої одірвати від Минулого і прикувати до Будучого?. Ти сього щастя хотіла?!

Панночка. Ти його не хотів.

Пан. Коли б я не хотів, не був би тут...

Панночка. Коли б хотів, не було б сьогодня.

Пан. Я хотів, але не вірив...

Панночка. І сам убив мене, мою віру... Мертві убивають живих.

Пан. Ти казала - життя сильніше смерті. І я хотів тобі повірити...

Панночка. Так, життя сильніше смерті, але для сильних. Ти не сильний.

Пан. Чого ж ти уникаєш боротись зо мною?

Панночка. Ти можеш перемогти багатьох, але не себе. І тому я...

Пан. І тому ти пішла від мене?.. Так я не піду від тебе! Де б ти не була, куди б ти не сховалась, я найду, я відшукаю тебе. Ти все для мене. Все. Половина світу! Хто сміє одняти тебе у моїх очей, у моєї думки, серця?

Панночка. Як я ждала сих слів від тебе раніше і як пізно їх почула.

Пан. Ні, ні, ти моя! Тисячу раз моя, ти не підеш від мене.

Панночка. Згадай ту, якої ти не покинеш.

Пан. Зараз весь світ зник... І на сім світі немає нікого і нічого, крім тебе одної.

Сторожиха (ввійшла). Панночко! Я хочу спитати вас...

Пан. Ну, питайте, що там?

Сторожиха. Я хотіла спитати, чи не знаєте, чий се перстень?! (Показує перстень).

Панночка. Не знаю...

Сторожиха (до пана). Може, ви знаєте?.. Чоловічий наче, чоловічий!.. Хтось умивався і забув... Ще влітку... А я прибирала, дивлюсь, щось сяє. Думала, шматочок скла, аж перстень... Перстень! Загубив хтось свого персня... Мабуть, хтось жонатий або заручений. (Пауза). Ви не знаєте, пане?

Пан. Не знаю.

Сторожиха. Се пана перстень! (Хапає його за руку і одягає). Ха-ха-ха! Вгадала?! (Сміється).

Пан. Ти збожеволіла?.. (Знімає персня і кидає на стіл).

Сторожиха. А я думала, що пан нежонатий. Ха-ха-ха! Вибачте, пане, коли не так постелю, як стелять вам дома. (Пішла).

Панночка. Де вона взяла його?

Пан. Ще влітку в мене його не стало... Украла!

Панночка. Бідна няня... (Пауза). Коли ж скінчаться муки?

Пан. Ніколи.

Панночка. Любиш?

Пан. Люблю, люблю, люблю.

Панночка. Іди... засни.

Пан. Я одішлю коней! Ждуть мене.

Панночка (злякано). Нізащо! Їдь зараз!

Пан. Я не поїду.

Панночка. Тоді я поїду на твоїх конях.

Пан. Зо мною?

Панночка. Ні, одна!

Пан. Ніхто не поїде. Ні! (Швидко виходить).

Панночка схвильована, вона не знає, що робити. Рушили коні, задзвеніли дзвінки і поволі стихли. Пан вертається в хату.

Панночка. Що ти зробив? Верни, як можеш

Пан. Коні уже далеко...

Пауза

Панночка. Нащо мучиш... Нащо мучиш. Сил немає...

Сторожиха (входить). Коні... поїхали?! (Пауза) Постіль готова!..

Панночка. Гаразд, няню. Пан зараз прийде.

Сторожиха виходить.

(До пана). Іди... засни.

Пан. Ти стомилась?..

Панночка. Так, стомилась.

Пан. Ти не відійдеш, ти любиш...

Панночка. Іди, не муч, іди.

Пан. Ти дорожче щастя, життя! Тепер я тільки зрозумів. (Цілує руку, бере свічку і виходить).

Панночка хотіла роздягтись, але не роздяглась, переставила свічку, підійшла до вікон, попробувала, чи міцно зачинені. Погасила свічку Із вікон полилось місячне срібно-синє сяйво, із погасаючого коминка - червоне.

Хтось підійшов до вікна і заглянув в хату: видко голову Сторожихи Тиша. Десь стукнуло. Відчиняються двері і входить Пан. Довго стоїть в нерухомості і нарешті йде до ліжка. За ним, як тінь, з піднятою рукою, з ножем в руці крадеться Сторожиха. І чим ближче він до ліжка, тим ближче до його Сторожиха Погасло в коминку Стало темно. Пан наблизився до ліжка.

Панночка. Ай-ай-ай! Няню! Няню, няню!

Сторожиха (одчиняє двері і зі свічкою в руках входить в кімнату). Що сталося? Панночко! Що таке?

Панночка. Няню! Страшний сон... Страшний сон приснився... Наче пан...

Сторожиха. Пан?! Пан... спить... Він не швидко прокинеться.

Панночка. Що?! Няню?! (З жахом дивиться на неї).

Сторожиха мовчить, схиливши голову.

Завіса

[1913]

ТАНЕЦЬ ЖИТТЯ

Брати:

Перший, Другий, Третій, Четвертий,

Сестра, років 16-17. Надзвичайної краси - горбані.

Батько.

Кімната в вечірній сутіні. Ліворуч нерухомо, як статуя, сидить четвертий брат. Другий - схвильовано, нервово ходить по кімнаті.

Перший брат. Сядь, заспокойся. Все буде гаразд.

Другий брат. Заспокойся!.. Лікар зараз сказав, що через півгодини він привітає нас з братом або з сестрою.

Перший брат. Тихше! Батько упав на коліна і молиться. Я ніколи не бачив його таким страшним і дивним! Його обличчя перекошене жахом, а очі світяться чимсь невимовним. Здається, чорна, як ніч, скорбота злилася з ясною, як сонце, вірою, покинула свої таємні оселі, спинилась в очах і застигла в німім крику, в німім благанні. Здається, сама душа плаче великими слізьми, своїми поглядами проймає небо і в його безмежних просторах шукає Бога... Здається, вона найшла його і говорить без кінця, і благає. Так може молитися лише той, хто висить над прірвою. Здається, він певен, що шоста дитина родиться не калікою. (Пауза). Чуєш, скільки муки в його зітханнях і надлюдського екстазу в мовчанні?! Так може мовчати лише той, хто слухає далекий голос самого Бога.

Другий брат. Я певен, що і шостий брат родиться калікою. Краще б йому не давати життя.

Перший брат. Не говори сього, мій брате. Нікому не відомо, яка чекає його доля.

Другий брат. Я передбачаю його щастя. Першим проблиском його свідомості буде думка, що він не такий, як люде. Перша його радість буде отруєна смутком, віра - відчаєм, а гідність - глумом або співчуттям до каліки. Перше слово, яке він почує і зрозуміє, буде «нещасний». О, хіба ти забув і забудеш коли-небудь, скільки ми знущання і глуму зазнали в «золотім дитинстві»!? Як боляче вони вражали наші душі. Ми боялись вийти на вулицю, ховались на подвір’ї по кутках і крізь щілини дивились на дитячі забавки... (Пауза). У наших душах родились прокльони раніше, ніж родяться вони у других.

Перший брат. Нащо ти се говориш, коли він молиться? Він може чути нашу розмову.

Другий брат. Навіщо він дав йому життя?

Перший брат. Мовчи. Він дасть відповідь не нам, а Богові.

Другий брат. О, ми занадто будемо добрими, коли самі у його не спитаємо... (Пауза). Я боявся за сю ніч У брата була така лютість в очах, що мене трусило, як в лихоманці. Мені здавалось, що він збожеволіє від неї. Найлютіший звір ніколи не буває таким лютим. Він нічого не міг говорити і тільки дивився кудись вперед себе, і здавалось, перед його поглядом падали мури, провалювались гори, зникали обрії і давали йому дорогу... І тільки тоді, коли заплакала скрипка, я зітхнув вільніше, наче з мого горба скотились тисячі скель. Батько притулився до кутка і слухав згуки. А коли вони стихли і рука брата безсило упала набік, батько стис зуби, підбіг і припав устами до неї. Він зрозумів і прийняв прокльони свого сина. І мені так стало обох їх шкода, що хотілось одним рухом убити їх і заспокоїти навіки.

Перший брат. Опам’ятайся, брате, і не говори такого страшного. (Заглядає в кімнату). Батька немає. Він пішов в старий дім. Велика таємниця життя відбувається в ньому.

Чуються на хвилину і потім стихають жагучі згуки скрипки.

Другий брат. Чуєш, як розривається його душа?! Та, яку він любив мовчки і здалеку чотири роки, відповіла йому, що не може бути його жінкою. Се сказала вона на концерті після тріумфу. Він порвав струни і вийшов на естраду блідий, як смерть. Він більше не міг грати, а коли сотні голосів заревли, як звірі, він переміг себе і заграв на двох струнах так, як ще ніколи не грав доти. Крізь мертву тишу я дивився на його, і в той час, здавалось, у його не було горба. З того часу він не спить і ходить, як божевільний... (Пауза). Краще було б йому не родитись.

Перший брат. Коли я гляну на матір і угледжу в її небесних очах стільки розуму, смутку і глибокої, непереможної віри в життя, мені так легко і радісно стає на душі. І в той мент я, може, хотів би, щоб наш маленький брат родився на світ калікою.

Другий брат. Я розумію тебе. Коли б він родився здоровим, се зробило б його самотним серед нас. Ми, може б, його зненавиділи, як голодні ситого.

Перший брат. О ні, мій брате! Він страждав би менше нас, і в своїм стражданні він ніколи так високо не зміг би піднестися. Ти пам’ятаєш останню книжку нашого батька?! Ти пам’ятаєш його слова: «Страждання - се стежка, яка веде на високі гори раювання. Тільки той, хто страждав, пізнав світ і поділив тугу його Творця. Тільки той був щасливий, чиє щастя згоріло в стражданні». Так говорить наш батько.

Другий брат. І для того він погасив світ сонця в наших очах і наповнив наші душі пітьмою розпачу. Хіба він спитав мене, чого я хочу! О, коли б спитав, я сказав би йому: «Жити я хочу! Радості, боротьби, любові, взаємності, роботи! Я хочу цвісти, як цвіте усе весною, любити, як любить все в природі, і розлучитись з нею і з життям, як з молодою, як з келихом допитого вина! Я хочу земних радощів і не вимагаю ніяких нагород після життя». Ось моя філософія, і кожний має право мати свою. Батько не поцікавився нею.

Перший брат. О брате мій, хіба зрівняється краса радості з красою страждання?.. Краса дня - з таємною красою ночі?! (Пауза). Терпіння - ось вища філософія, мій брате.

Другий брат. Може, він не терпить?!. (Показує на того брата, що сидить, як статуя).

Входить Сестра в яснім убранні, з гілками розквітлого бузу в руках, висипає їх на стіл, підходить до четвертого брата, обнімає його однією рукою за голову і дає йому червону троянду

Сестра. В саду я була... Сиділа і дивилась, як засипає життя під широкими, тихими крилами вечора. Мені здавалось, що я чую згуки, які сняться деревам і квіткам, і бачу їх сни. Мені здавалось, що їм сниться жагучий, жагучий вітер і ціле море сонця. Я певна, що вві сні дерева і квітки не страждають. Я сиділа і прислухалась до тиші, і дала їй волю ввійти в мою душу. А коли все заснуло і потонуло в глибоких снах, я підійшла до квіток і зірвала їх... Я зірвала їх, коли вони спали. Мені здавалось, що я зробила для їх щось велике, таке ж велике, як життя; вони умерли, не знаючи, що умирають. Вони не встигли про се подумати.

Перший брат. Ти говориш щось страшне. Я так люблю життя, що хотів би прожити його до останньої хвилини. Кажуть, що в останню хвилину все життя переживається удруге. Найдорожчі образи, що давно зникли навіть з твоєї пам’яті, бог зна відкіль приносяться до твого ліжка, щоб оточити його, щоб глянути на тебе востаннє і попрощатися навіки. І стільки сліз і краси в сій трагедії, що немає сил не пережити її...

Другий брат. Трагедія - усе життя.

Сестра. Не говори так. Навіщо душу розриваєш? Життя таке коротке. Життя таке коротке!.. Я не хочу, щоб ви були сьогодні, як завжди, засмучені. Я хочу, щоб ви були сьогодні радісні. Через декілька хвилин збільшиться наша родина. Народиться на світ душа, щоб перейти його довгий шлях і допомогти в дорозі другим душам. Я щаслива, що буду завтра на руках тримати маленьку, безпорадну істоту, яка все чує, все бачить і, мов зачарована, нічого не розуміє. Я вже написала для неї веселий-веселий таночок і грала сьогодні братові. Він порадив його переробити для двох скрипок. Він теж буде зо мною разом грати маленькій крихотці. Я певна, її оченята засміються і буде їй весело. (Пауза). Я не розумію вашого смутку. Може, що сталося недобре?

Перший брат. Ні, все гаразд, наша сестро. Все гаразд, небо милосердне.

Сестра. Сьогодні нам треба бути веселими. Сьогодні стане нас більше. Я піду, дізнаюсь і прибіжу, щоб сповістити вас. (Пішла).

Перший брат. О сестро!..

Другий брат. Навіть небо не змогло одняти у неї вроди і залишило, щоб поглибшити її смуток.

Перший брат. Смуток?!

Другий брат. А ти певен, що вона радіє своїй вроді і жде молодого «прекрасного лицаря» з далекого краю? Ти певен, вона не прокляла своєї вроди в перший мент, коли запримітила її!?

Перший брат. Сестра... не вміє проклинати.

Другий брат. Вона проклинає мовчки. (Пауза). Пригадую, колись вона сиділа і шила біля вікна. І хто тільки проходив мимо, вертався назад і дивився, вражений красою, і не міг одірвати очей від неї доти, доки вона не вставала і не показувала свого горба... І коли б ти бачив ту огидливість, з якою одвертались від неї і швидко проходили далі, ти вибіг би з хати, щоб їх подушити!..

Перший брат. Вона не помітила?!

Другий брат. Помітила... Вона кожного разу помічала і усміхалась тихо і лагідно, як усміхається той, кому буває ніяково за другого.

Перший брат. Я був певен, що вона могла тільки усміхатись.

Другий брат. Я теж певен, що її душа в той час розривалась на шматки від люті і прокльонів. (Пауза). Вона, як мрія, вона як сирена, напівлюдина, напівгидка потвора, яка може викликати лише чуття гидоти. В ній наче втілилось само життя, прекрасне і гидке, ніжне, як колискова пісня матері, страшне, як злочинство, огидливе, як страховище.

Перший брат. Хто може знати, навіщо вона прийшла в життя і що вона принесла для його.

Другий брат. Що воно принесло для неї.

Перший брат. Скарби свої воно положило їй глибоко в душу і сховало від наших очей.

Другий брат. Коли б могла, вона б вирвала їх і кинула йому з прокляттям!..

Третій брат (входить). Я лежав на канапі, і до мене долітали ваші слова. Досить! Більше не говоріть: можна голову розбити об стіну... Зараз прийде сюди наш батько; я не хочу, щоб він бачив нас такими і зв’язував наш смуток з тим, хто сьогодні вперше вгледів сей світ.

Перший брат. О, Бога ради, заховайте ваш смуток і не вразіть ним старого батька. Ви не уявляєте, як йому тяжко буде бачити нас сьогодні такими. Від розпуки він обірве своє сиве волосся.

Другий брат. Я зціплю зуби і буду сміятись.

Перший брат (до другого). Я благаю тебе, мій брате, будь мудрий, будь спокійний, як в тихім сні.

Третій брат (до другого). Ти так колись умів володіти собою.

Другий брат. Як і ти...

Пауза.

Третій брат. Досить! Келихи повні через край, а в серцях у всіх у нас туги ще ціле море. Нікуди лити! (З пафосом). Сьогодні однією калікою збільшиться на світі. Збільшиться на землі одним нещасним. Вина! Вина я хочу!

Перший брат. Вина?

Другий брат. Ви-на?..

Іде в свою кімнату і вертається з вином.

Се вино двадцять років чекало мого весілля... Але й сьогодні воно буде не зайве! Давайте справимо наше свято! Таке свято, щоб само небо заколихалось над нами! Давайте вискалим свої зуби і плюнемо непереможним сміхом в саме життя! Вина! Ми ніколи не пили, сьогодні п’ємо, п’ємо за наше... щастя! Кожний має право випити хоча єдиний раз за себе! О, хіба на наших спинах не лежить більше ваги, ніж на других? І чи ми не несемо її не менш гідно, як інші. (Виймає бокали і наливає вином). Давайте зустрінемо батька весело і безжурно! Щоб не розірвалось його серце, а сама радість засміялась в його очах! О, хіба ми не дужі, і чи батько не має права пишатися нами!?

Другий брат. Правда! Вип’ємо за силу нашу! Ха-ха-ха! За міць непереможну!!

Третій і другий брати беруть келихи.

Другий брат (до першого). Пий, брате! Смуток і радість пополам!

Третій брат. До дна!

Другий брат. До дна!

Всі цокаються і п’ють.

Сестра (входить). Вітаю вас з братом!!

Другий брат. Здоровий? Каліка?

Сестра. Каліка... (Пауза). Та у вас бенкет?! Справжній бенкет! Зараз ввійде сюди батько, о, як він зрадіє, коли угледить нас веселими!

Третій брат. Вип’ємо, сестро!

Сестра. З охотою, з охотою...

Третій брат. Вип’ємо за горбаня, за брата! Він не покинув нас, він прийшов поділити наше горе! За його! До останньої краплини за його.

Всі п’ють.

Сестра. Яке міцне вино.

Другий брат. Воно, сестро, нас не міцніш!

Третій брат. Тепер я піднімаю келих за сестру! За нашу прекрасну сестру! В очах її небо, в очах її сонце і квітки! А скільки примир’я в її очах!.. Примир’я!.. За сестру! За тебе, сестро!

П’ють.

Сестра. Я п’ю за життя! За його радощі і муки! За вічно нову його казку! Я п’ю за людину, що вічно блукає в її зачарованих лісах. Зрікається відпочинку, щоб ступити крок вперед і упасти навіки. А лісам, а казці і кінця-краю немає... За життя! За людину.

П’ють.

Другий брат. Моє слово! Я теж п’ю за життя!

Перший брат. Як хорошо! Ти теж п’єш за життя?

Другий брат. Так, я п’ю за нього. (Пауза). Що єсть життя? Карнавал! Найбільший успіх мають на ньому блазні! Що єсть життя? Агонія! Тут блазні були б потрібні, але їх власні вуха ховають кривляння, а жарти їх гинуть в хрипінні! (Пауза). Я п’ю за Хама! Великого, вічного, дужого! Він найсильніший! Хто зрозумів життя і стис його в своїх руках? Він, ситий, глухий і жорстокий!

Він найкраще зрозумів, що душа прикута до тіла, що крила полетять, коли дозволить тіло. Невеликі крила у Хама, але вони не зрадять йому, не впаде він і не розіб’ється. (Пауза). Коли думки спалять наш мозок, і муки розірвуть серце, і ми, каліки, дотліватимем в могилі, Хам останеться на землі і, здоровий, продовжить життя! І знову в його дітях загоряться думки і запалять мозок. І знову заб’ються серця в муках і агонії. За Хама! (П’є).

Перший брат (до другого). Ти п’яний, брате! Ха-ха-ха! Хами умирають, колись вони, як дракони, житимуть лише в казці.

Другий брат. Аби жило двоє - один буде Хамом. (Наливає вина і підносить четвертому братові). Се - вино! Коли все випито, люде п’ють вино!

Перший брат (одхиляє руку брата з чаркою). Годі! Музики! Я хочу музики! Грай, брате!

Третій брат. Струни порвались...

Другий брат (до першого). Я казав, що страждання кінчаються і там, де кінчаються страждання, починаються прокльони.

Перший брат. Музики! Я хочу музики! Грай ти, сестро. Заграй свій таночок. Я щасливий, щасливий... до краю!..

Сестра. Ти хочеш? Я заграю! Я буду грати. Я хочу, щоб усім було весело. Я заграю вам свій таночок.

Перший брат. Грай, сестро, ми будем танцювати! Ми ніколи не танцювали. Нам сьогодні весело. О, хіба нам не весело? Нам страшенно весело!

Другий брат. Ха-ха-ха! Страшенно!

Сестра виймає із футляра скрипку і налагоджує її.

Третій брат. Зараз прийде батько. Треба зустріти його радісно!

Другий брат. Музикою!.. Ха-ха-ха! Музикою!

Сестра починає грати простий, наївний танець. Брати злегка в такт пританцьовують, захоплюються, беруться за руки і починають танцювати. Той брат, що весь час сидів, як статуя, встає, дико регочеться ляскає в долоні і починає плигати. Входить батько, з жахом в очах спиняється на порозі і падає.

Завіса

[1913]

ПРИ СВІТЛІ ВАТРИ

Марія.

Давид.

Галя.

Андрій.

Ніч. Сад. Будинок. Біля будинку фонтан з басейном. Із розчинених дверей ллється полоса гарячого світла. Весь сад в морі легкого прозорого місячного срібла. І все навкруги ніжно і ажурно.

Галя. Він обіцяв сьогодні бути... Ти рада?

Марія. Рада... Але я і досі не чую в степу його коня.

Галя. Почуєш. Зараз ще так рано. Він може приїхати зовсім пізно.

Марія. Він завжди приїздить в сей час.

Пауза.

Галя. Маріє! Слухай... Я давно хотіла спитать тебе.. Ти... любиш його? (Пауза). Він тебе любить? (Пауза). Він знає, що ти любила другого?!.

Марія [мовчить]

Чого ж ти мовчиш? Бачиш, яка ти нещира? А я все тобі кажу, до найменших дрібниць! Навіть розказала тобі, про що ми говорили вчора на човні...

Марія. Моя голубко! Славна, дорога, люба! В сім білім убранні ти справді нагадуєш голубку або лебідку, що вийшла на берег із озера.

Галя. Я хочу розпустити коси... я розплету їх і розкидаю по плечах. Андрій тоді називає мене русалочкою. Слухай, Маріє! Розплети і ти коси! Він ніколи не бачив тебе з розпущеними косами... (Пауза). Ти не хочеш? Може, йому не подобається?

Марія. Не знаю.

Галя. Ах! Як би хотілось мені, щоб ти була щаслива! Як би мені хотілось, щоб, нарешті, ви вже вийшли з зачарованого кола...

Марія. Не знаю..

Галя. Ну, Маріє! Я не хочу, щоб ти була такою! Не хочу! Мені, нарешті, стає душно. Я хочу, щоб сьогодні ми були щасливі. І ти, і я. (Пауза). Слухай! Я хочу розкласти сьогодні ватру. Я люблю огонь серед ночі, і він переносить мене в ті далекі часи, коли люде дивились на нього, як на бога. Андрію! Андрію! Кинь свої книжки і виходь сюди! Ніч ясна, як сонце! Ти чуєш?..

Голос Андрія. Через півгодини. Навіть менше!

Галя. Ні хвилини! Я не хочу! Я не дам тобі читати. Не дам! (Біжить на ганок і зникає).

Марія схопила себе за голову, завмерла. Зітхнула І здається, від зітхання зашелестіло листя і переплутались місячні промені Прислухається і чує гомін копит Розцвітає, очі її запалюються і враз: сльози, ридання

Галя і Андрій входять.

Галя. Маріє! Що з тобою? Що з тобою? Ти плакала?

Андрій. Отак! Ні, вас зовсім не слід кидати одних..

Галя. Годі! Ось розкладемо ватру, посідаємо навкруги і будем розказувати казки. Чудесні казки! До самого ранку! Ех! Життя не повертається! І коли воно не дає щастя, то мусимо самі взяти у його.

Андрій. Так, Галю, так! Не дає, так самі візьмемо!

Галя (прислухається). Чуєш? Їде! Їде! Їй-богу, хтось їде! Хтось під’їхав до брами! Се Давид! Ну, а ти... плачеш! Я побіжу зустріну! А-у! А-у!

Галя з Андрієм пішли праворуч назустріч, Марія - в будинок.

Голоси:

- А ми вже вас не ждали!

- Я була певна, що ви приїдете...

Входять Андрій, Галя і Давид.

Давид. А де ж?..

Андрій. Марія в кімнаті... Вона зараз! Вона почуває себе трохи зле сьогодні.

Давид. Що з нею?

Андрій. Нічого, нічого! Так... Просто так.

Давид вглядається в обличчя Галі, наче хоче зрозуміти причину

Галя. Знаєте що?! Знаєте! Ми сьогодні рішили розкласти ватру, сісти навкруги і говорити казки. Правда оригінально?! Ви нічого не маєте проти?

Давид. Звичайно! Казки нас переносять в той світ, де єсть іменно те, чого нам тут бракує... Казки доповнюють життя.

Галя. Ну, то не гаймось! Берімось за роботу! Збираймо гілля. На тому кедрі безліч сухих гілок. А ви, Давиде, теж полізете на кедра?

Давид. Мені, може, пощастить найти і на землі. А де ж Марія?

Галя. Вона сю хвилину прийде.

Андрій (здалека). Та тут цілі гори сухого хмизу!

Галя. Се я знайшла! Се я знайшла! (Побігла до Андрія і зникла).

На ганок виходить Марія, простягає руки. Давид швидко іде до неї назустріч, але спиняється і спокійно подає їй руку

Марія. Чому так пізно?

Давид. Ви сьогодні прекрасні, як ніколи. Вас ще ніхто такою не бачив...

Марія. Покиньте мучить.

Давид. У мене вже немає сил.

Марія (глибоко зітхає і сідає біля фонтана). Давиде! О, як я вас знаю, як вас знаю! Здається, в вашій душі немає ні одного куточка, якого я не бачила, не знала!

Давид. А я вас не знаю! Зовсім не знаю! Чужа ви мені! Ваш образ мені безмірно рідний, а душа чужа. Я боюсь її, як... гадюки!..

Марія. Що ви, що ви!.. Гадюки?!

Давид. Як темної ночі.

Доносяться веселий голос Андрія і срібний сміх Галі.

Так, вона для мене, як темна ніч, що заховала усі тайни від мого ока, завісила безодні і скелі. Ідеш і не знаєш, де упадеш, де розіб’єш свою голову.

Марія. Ні, Давиде, помиляєтесь, помиляєтесь, я з вами щира, як ні з ким.

Давид. Тепер?

Марія. Як ні з ким не була ніколи...

Давид. Як ні з ким!? (Схоплює її за руку, довго дивиться на неї). Квітка, що береже на устах своїх отруту..

Марія (чуло). Давиде! Яку?

Давид. Минуле...

Марія тихо скрикує.

Андрій і Галя виходять з хмизом.

[Андрій]. Ось і ми! Тепер запалимо огонь.

Галя. І полягаємо навкруги! Як цигани!

Давид. Справді! Уявіть, що ми цигани. Їхали, їхали і нарешті зустріли ліс. Звечоріло... розпрягли коней, пустили на траву, а самі лягли біля огнища і замислились... Бог зна над чим. Може, над тим, що справді, може, найкраще отак їздити по землі, ночувати під зорями, вставати разом з сонцем. Там десь змагаються, одні падають і ранені сходять кров’ю, а другі співають гімни перемоги на їх трупах.. Нові ідеї, нові думки п’янять їх мізок, обіцяють лаври і кайдани, одного ведуть на бенкет, а другого кидають в прірву, а ми ночуємо під зорями і встаємо разом з сонцем... (Пауза). Життя як метелик: подув вітер і зламав крила.

Марія. О, так! Подув і зламав крила.

Андрій. А тому треба жити! Любити, захоплюватись. Правда, Галю?

Галя. Правда, правда!

Андрій. Не треба робити з життя якоїсь інквізиції Хочеш - візьми, не хочеш - кинь. Треба жити повно! Треба любити радісно! Правда, Галю?! Так, як ми з тобою... а не так, як інші... Ех, та хіба вони знають, що таке любов! Любов - келих вина. Налий і пий його! А по-їхньому, любов - якась страшна хвороба, від якої вони ледве ходять, ледве дихають. Вони навіть не знають, що таке любов. Любов - се бузовий кущ, на якому співає соловей! Хочете, я розкажу вам маленьку казочку.

Галя. Ах, як гарно горить! Підкладіть дров!

Андрій. Ви не хочете слухати?!. Ну, то слухайте. Був собі один лицар, молодий, прекрасний. От і настав йому час любити! Але кого? Він хотів найти жону, яка його любила б так же глибоко і палко, як він хотів любити. От і думає він: зроблю я такий вчинок, що здивує півсвіту, і та, яка заквітчає мене лаврами, та і стане моєю дружиною. Він хотів, щоб його любили за славу, за відвагу, за той скарб, що був в його серці... От коли він так сидів засмучений і вигадував, що зробити, прийшла якась дівчина і положила вінок на його голову з простих польових квіток. Вона сказала йому: «Я нічого прекраснішого від твого смутку не бачила. Візьми сей простий дарунок від мене. Інші принесуть тобі троянди, я принесла тобі прості квітки». Глянув лицар,- божа краса! І угледів він в небесних очах таку глибоку любов, як само небо, але нічого не сказав їй, не подякував навіть. Пішла дівчина, і трави схилялись від її зітхання. А лицар радіє і думає: «Ти полюбила мене за смуток, а як же ти полюбиш мене за славу?!»

Галя. А я догадуюсь, що сталося потім... Вона і вдруге прийшла з такими квітами... Так?

Андрій. Ні, вона більше не прийшла до його, і між тисячами, що вітали його лаврами, він її не угледів...

Галя. Чудесна казка! Ти сам вигадав? Скажи!

Андрій. Се однаково...

Галя. Але яка смутна казка!.. Правда, Маріє, смутна?

Марія. Смутна.

Давид. Ну, я розкажу вам веселішу. Був собі не лицар, а так, досить звичайна людина, ну, скажемо, поет, художник або музика. От раз він пішов на бал, сів десь в кутку, як завжди один, самотний... Він сидів і слухав ту музику, що бриніла в його серці. І терпів муки, муки несказаних слів, невтілених образів. І марив... Не сказати про що... Може, про те, чого не скажеш ні словами, ні фарбами, ні згуками.

І враз він бачить надзвичайної вроди панночку. Вона оточена цілою юрбою закоханих. До ранку, як тінь, він ходить за нею, і нарешті їх очі стріваються. І усміхається йому панночка такою усмішкою, за яку можна віддати все! Одно слово: і на́ тобі душу, і на́ тобі життя!

Скінчився бал, погасли огні, і розійшлися додому. А поет стоїть в темній залі і заплющує очі від сонячної усмішки. І збудував він в своїй душі із сліз, із пісень палац, і самоцвіти заграли веселкою і відбили тінь її усмішки. І бачить він одного вечора панночку з якимсь паном, і усміхається панночка тією ж усмішкою своєму знайомому. І в той же мент завалився палац, розсипалися самоцвіти і погасли Нічого не лишилось... Тільки дух його остався на руїнах, щоб вічно плакати над ними...

Галя. Уже кінець?!. І се сумна казка...

Марія. Ні, не кінець! Я докажу. Дозволите... Давиде?!

Галя. Марія докаже! Се цікаво! Марія докаже!

Марія. І угледіла панночка, що її любив той, про кого вона не сміла навіть думати. І зрозуміла панночка, кого вона втратила, і розшукала того майстра, і схилилася перед ним на коліна. І притулила його голову до свого серця. А в її серці бриніли тисячі струн, шуміла буря, плакав вітер, розцвітали квітки... Але встав поет і одійшов з погордою. І схопилась панночка за серце, але не могла його втримати, і стали струни жалібно рватись і... порвались. Захолола кров, застигло серце, мертвою пішла панночка і жила мертвою ціле життя.

Галя. Ну, ну... А поет... Що ж далі? Що далі?

Давид. Я докажу.

Галя. Як хороше! Казка буде без кінця. Як весело! Доказуйте!

Давид. Я забув раніше сказати, що панночку покинув пан, і вона стала шукати забуття. І схотіла свої рани загоїти новою любов’ю, любов’ю поета.

Все вона віддала минулому. Не лишилось на ниві ні одної квітки; всі зірвала, всі однесла на могилу. І з душею, повною холоду, і з душею, повною відчаю, вона прийшла до поета, щоб зогріти свою кров і душу. Нічого їй не сказав поет, і вона вернулася ще більш самотня на труну з своїм минулим. О, то не в її серці рвалися струни, а в серці поета. І сказав поет: «Між нами стоять високі гори, зелені ліси, і не перейти мені через сі гори, і не пройти мені через сі ліси, але кров мого серця скаже, як я тебе люблю». І ударив він в своє серце, і гаряча кров струменем бризнула із його. І пробив струмінь високі гори, і пройшов ліси, і розлився рожевою затокою навкруги панночки. Почервоніло небо, розпеклося сонце, і не стало затоки. Золотою хмарою полетіла вона над землею, щоб нагадати їй, що єсть любов, що легше умерти, ніж віддати її частку комусь іншому

Галя. Мені страшно!

Марія. Страшно! Погасла ватра! (Кричить). Запаліть ватру, Андрію! Запаліть ватру!

Андрій. Навіщо? Любов ясна. Любов, як сонце! Вона розцвітає, як вогняна квітка, на темному небі душі і розкидає свої золоті пелюстки в найтемніші безодні.

Любов ясна, як пісня небесних духів, яка чується тільки раз в житті.

Любов чиста, як вода сього фонтана...

Марія. Запаліть ватру!

Давид. Коли ранена любов задихається в серці, вона розриває його і сходить червоною кров’ю. Мовчазна живою, мертвою вона говорить сильніше від грому!

Марія. Запаліть ватру!

Чується слабий крик Давида.

Всі з жахом схоплюються. Розгорається ватра. Схилившись на басейн, лежить Давид, і в рожевому світлі ватри відбивається кривава вода басейну.

Завіса

[1913]

НА СВІЙ ШЛЯХ

Чоловік.

Жінка.

Служниця.

Велика кімната-кабінет. Жінка, як видко, збирається в дорогу і складає речі в саквояж. Зняла фотографію, подивилась на неї і знову повісила на стіну.

Входить чоловік. Вона спинилася і підійшла до його.

Жінка. Не сердься.

Чоловік (злегка увільняючи руку). Безповоротно ти рішила?

Жінка. Безповоротно, любий...

Чоловік. І не боїшся ти всього, що може статися з тобою?..

Жінка. Однаково... Нічого не боюсь.

Чоловік. А ти не думала, що сам я можу кинутись у вир життя, зустріти кого-небудь. Полюбити

Жінка. Ну що ж, люби! Себе не силуй Любов сильніша нас! Боротися даремно і не треба.

Чоловік. І ти спокійна будеш, знаючи, що я люблю вже другу, що я уже не твій, а іншої?

Жінка. Що ж... я радітиму за тебе.

Чоловік. Радітимеш?! І ти мене не любила?

Жінка. Любила і люблю.

Чоловік. Любила?!

Жінка. Так, я тебе любила і люблю. Тобі здається дивним, що кидаю тебе, коли люблю.

Чоловік. Не дивним - неймовірним!

Жінка. Ах, все нещастя в тому, що ми не можемо один другого зрозуміти... Як ти не можеш уявити, що, крім любові щирої, глибокої, палкої, єсть інші зорі, які зовуть і ваблять душу. Без світла їх в душі не грають самоцвіти, а сплять, холодні, сірі, як каміння.

Чоловік. Скажи мені, чого ти хочеш. Я все зроблю для тебе.

Жінка. Волі... єдиної я волі хочу.

Чоловік. Ти полюбила кого-небудь?..

Жінка. Нікого я не полюбила й не люблю. Але з тобою мушу розлучитись, щоб розкувати душу.

Чоловік. Куди ж ти їдеш?

Жінка Я не знаю.

Чоловік. Невже не думала? Не вірю я.. не можу!

Жінка. Не ображай Не маєш ти ні права, ні підстави. (Пауза). Єдине знаю я, що їду. (Пауза). Мені хотілось би поїхати кудись до моря, кудись на берег океану. Могучий, вільний, мудрий, він скаже те, чого я жду, чого я хочу. Він знає, де лежать великі скарби, в яких глибинах сховані цілющі ліки для душі. Він знає безліч тайн, яких не знаєм ми. Я буду довго з ним, я буду дні і ночі з ним самотньо розмовляти, я буду прислухатись до гніву-стогону його, до тихих скарг, зітхань глибоких і надій. Він, мудрий, скаже те, чого ніхто не міг мені сказати. (Пауза). А потім - я не знаю, куди піду і що робитиму... Куди він скаже...

Чоловік. Ти вернешся?

Жінка. Не знаю.. Може, і вернусь.

Чоловік (в задумі). Неначе сон... Неначе ти вві сні жартуєш. Скажи, се, справді, жарти?. Ну, всміхнись, скажи, що жарти...

Жінка. Ні, правду, правду говорю, мій любий. От ти мене не хочеш зрозуміти.

Чоловік. Не можу... Як, ти любиш і ідеш від мене?

Жінка. Так, я іду, щоб відшукать себе колишню. В мені, здається, не лишилося свого нічого. Усе полонено, заповнено тобою. Я думаю, як ти, ненавиджу й люблю, як ти ненавидиш і любиш. Бажаю я тобі бажаного. Мене немає - я умерла. Моя душа - твоя раба. Колись в мені своє щось мучилось, жило, боролось - тепер воно окам’яніло. Я йшла кудись і думала: а чи не буде се для тебе неприємно? Стрівалася на вулиці з ким-небудь, хто був тобі, тобі лише, не до вподоби, і обминала. Ти уяви - нікому я і досі ні о́дного листа не написала, з ким листувалася до шлюбу. Я думала про тебе тільки…

Чоловік. Чому ж мені про се раніше ти ні слова не сказала?

Жінка. Я за собою стежила, я прислухалась, як в мені поволі умирає власне «я». Я чула, як твоє велике, дуже «я» вривається в усю мою істоту, як без жалю воно моє все власне убиває, душить.. О, без жалю... (Пауза). Не знала я, що робиться зо мною, і вже коли я вгледіла саму себе в труні, я зрозуміла, що умерла. Ти все в мені убив. (Пауза). Ти уяви струмочок... Ось він біжить, співає пісеньку, шумить, воркоче. У його власний світ, хоч, може, й неширокий. У його власні радощі і муки. Так роки йдуть, а він біжить і розмива собі дорогу. І враз страшний, південний вітер несе пісок, каміння і огонь! Минуло вісім років, і там, де тихо він шумів колись, буяло часом море! Ревли, стогнали, бились хвилі, але були ті хвилі не його. Вони були чужі! А іноді кудись зникали хвилі і навкруги одні піски безмежної пустині червоніли. Піски душі твоєї. І так тяглися іноді не дні, не тижні - місяці і роки. А потім знову грім і злива. Думки твої палали і кидали мені у душу блискавки. І я від щастя задихалась... І вся жила тобою... (Пауза). Я стала дзеркалом твоїм. Ти робиш рух - і я роблю, сумуєш ти - і я сумую, смієшся ти, радієш - і я радію і сміюсь. Коли тобі на мент рожевий день погасне - і він мені стає чорнішим ночі...

Чоловік. О ластівко моя! А я не так се розумію. Мені здається, що наші душі злилися так, що ми самі не знаєм, де починається твоя і де кінчається моя. Скажи, хіба твоя душа, твої думки, бажання чужі для мене?! Чи, може, коли-небудь вони були мені чужими?

Жінка. Колись були чужими, аж поки не умерли, а тепер... нема їх в мене власних... Я повна вся твоїх бажань. Прости мене, мій славний, дорогий, єдиний... Як не тепер, то зрозумієш потім... Я довго мучилась, багато я ночей не спала, боролася, хотіла перевірити, чи се не сон тяжкий зо мною. Любов до тебе я могла б перемогти, але не могла перемогти жалю до тебе. Я думала: от встанеш ти, ніхто тебе не стріне усміхом і ніжним словом, самітно сядеш ти за стіл і схилишся на руку... Але мені здавалося, що жаль для дужого - образа! І гнала я його від себе і говорила, що люблю тебе, що дужих тільки люблять. (Пауза). Ні, ні,- доволі! Я, може, тисячі разів ще пожалкую, що кинула тебе.

Чоловік. Як хочеш... їдь. І не забудь, що ти для мене все, що завжди ти у мене знайдеш те, що зараз губиш.

Жінка. Спасибі... без кінця... колись ти зрозумієш і простиш.

Чоловік (в задумі). Знайти, прожити стільки років і знову розлучитись... До берега пристати і опинитись знову серед моря, серед колишніх бур без керми і... мети... Так, так... без певної мети... Вони одразу можуть всі погаснути..

Жінка. Хіба не знаєш ти, що берег - сон, спочинок. Але для стомлених, хто сил уже не має, щоб взять весло у руки...

Чоловік (встає і нервово ходить по кімнаті). Так! Так... Ну що ж, поборемось!.. О, ще у мене стане сил для боротьби з негодами життя! В сих грудях серце ще не перестало битись! Вперед! Ха-ха! До островів нових, незнаних! Назустріч хвилям і вітрам, назустріч невідомому!!.

Чому, я сам не знаю, але в безсонну ніч, з туману, мета мені всміхнеться і покличе. (Захоплюючись). Життя одно і все воно в шуканні! І я піду шукати! Була одна дорога, а тепер лежить передо мною безліч! Тепер я вільний!.. Немов чиясь рука з мечем між нами опустилась і поділила нас надвоє. Розбила і розірвала ті ланцюги-кайдани, що нас скували в одно і ціле до могили! Ха-ха-ха! О, зараз серце все в крові, а мозок у огні думок колишніх! Тепер мені самому тісно в стінах! Я хочу волі сам!.. (П’є жадібно воду). Забилось серце... защеміло... (Пауза).

Жінка. Не треба... Заспокойся! Не муч себе, не убивай мене, не треба... І ти, і я прокинемось зі сну і стрінемось новими. Коли дерева одцвітуть, вони скидають лист, щоб знову зацвісти новими, свіжими квітками.

Чоловік. У нас колись росла акація в саду, вона щороку восени удруге розцвітала двома-трьома квітками, але ні разу плоду не дали квітки.

Служниця (входить). Скажіть, що треба забирати? Вже коні біля ганку.

Жінка. Отсе візьміть (показує на речі). То я сама візьму.

Служниця забирає пакунки і виносить.

(До чоловіка). Прощай... До зустрічі! (Одягається).

Чоловік. Ні, ні! Ти їдеш? Їдеш?! (Кричить). Сього не може бути! Ти кидаєш мене?!.

Жінка. Прощай...

Чоловік. Скажи, коли ти вернешся? Весною?

Жінка. Не знаю… Не знаю, скільки пройде весен, але тебе несу я в серці.

Чоловік (падає до її ніг). Ні, ні! Ти не поїдеш, ти не поїдеш... Я буду іншим, я буду зовсім іншим!

Жінка. Не треба... Будь самим собою, таким же дужим, як і був. (Цілує його). Прощай.. (Зворушена, довго стоїть, бореться з собою і перемагає). Через годину потяг мій відходить... Прощай ще раз... мій любий, дорогий, єдиний... Прощай, прощай! (Палко цілує його і виходить).

Він стоїть як остовпілий, кидається до вікна, довго дивиться в його, в знесилі схиляється на стіл і плаче.

Служниця (входить). Веліли вам вклонитись низько-низько пані.

Завіса

[1913]

ХВЕСЬКО АНДИБЕР

Дума-п’єса

ОСОБИ

Хвесько Андибер.

Гаврило Довгополенко Переяславський.

Війтенко Ніжинський.

Золотаренко Чернігівський.

Настя Горовая.

Наймичка.

Корчма Насті Горової

Війтенко Ніжинський сидить за столом, весело співає, приграє на бандурі. Золотаренко Чернігівський здвигує плечима, мов танцює, на лаві сидячи. Гаврило Довгополенко дивиться на Настю і тільки жде, коли вона зійде з місця. І Настя пішла назустріч Довгополенкові, спочатку несміливо, мов вагаючись, а далі все дужче і дужче захоплюючись танцем. Забувся і Довгополенко. Нічого для його не існує, крім Насті та веселого вихору звуків, що підхопив його і поніс, і закрутив на крилах. Довгополенко стомлюється раніше і, хитаючись, іде до стола

Довгополенко

Годі, годі! Несила. Треба спочити,

Духу набрати,

На чарці заграти,

Горлянку чим-небудь промочити.

(П’є).

Війтенко

Ну й танцює господарка Настя!

Йде в танку, як пава.

Як лебідка плава,

А всміхається, як щастя

Золотаренко

А я думаю, журюся,

На Настю дивлюся,

Гей, не стерплю - поцілую,

Хоч і маю жінку молодую.

(Підходе до Насті).

Настя (обороняючись)

Бійтесь Бога! Годі, годі,

Єсть же люде у господі...

Золотаренко

Бог простить, я добре знаю,

А от жінка - не вгадаю.

Довгополенко

Але очі, але брови...

Все б за них віддав, панове,

Все б до решти, до останку!

Спав би тут, в дворі на ганку,

І зов’яв би від любові.

Війтенко

От сказав! Хіба кохання

Не доводе до конання?

Довгополенко

Ах, у мене й зараз, пане,

Від кохання серце в’яне.

Золотаренко

Ще при нас засохне квітка.

Так не даймо:

Поливаймо...

(Наливає в кухлі).

Друже, в’янь, але без свідка.

Війтенко

А вона і не всміхнеться!

Мабуть, теж серденько б’ється!?

Настя

Годі вам знущатися, панове вельможні,

Над бідною, надо мною,

Шинкаркою молодою,

І так знущається кожний.

Чим я винна, що у мене брови

Не шовкові,

Коси, вам не милі,

Не шумлять, як хвилі,

А стан під журбою

Не гнеться лозою?

Мабуть, колись мати мене не кохала.

Як була малою, в зіллі не купала

Золотаренко (встаючи)

Ні, я таки тебе поцілую,

Хоч і маю жінку молодую.

Настя

А як жінка ваша взнає

Та спитає,

В очі гляне вам з докором,-

Буде сором!..

(Випручується).

Відкільсь вривається пісня, широка, як степ, вільна, як воля.

Ой полем, полем Килиїмським,

Битим шляхом Ордиїнським...

і т. ін.

Голос (за дверима)

Гей, люде, де тут живе Настя Горовая,

Кабачниця степовая?

Що? В цій хаті, кажеш, діду,-

А я сюди й їду.

Входе з піснею козак-нетяга Хвесько Андибер

Гей, гуляв, гуляв бідний козак-нетяга

Сім год і чотири

Та потеряв з-під себе три коні воронії.

На козаку, бідному нетязі,

Три сиром’язі,

Опанчина рогозовая,

Поясина хмельовая,

На козаку бідному сап’янці -

Видко п’яти й пальці.

А ще на козаку, бідному нетязі, шапка бирка

Зверху дірка!

Дощем покрита,

А вітром на славу козацьку підбита

Добридень, панове, хай солодко п’ється,

Може, і нам не минеться.

Золотаренко

А ти де такий узявся?

У чужу господу вбрався,

Ні у кого не спитався.

Хвесько Андибер

Де ж козаку бідному звичаю навчитись?

Чи в лихої долі,

Чи у вітру в полі,

Чи у коня вороного,

Чи у орла степового?

А я з ними жив, братався,

А з панами і не знався?!

Війтенко

А тепер, як хочеш пити,

До панів прийшов просити?!

Золотаренко

Сів би ти на ганку,-

Може б, хто і дав на шклянку

Хвесько Андибер

Хай той сідає,

Хто ніг не має,

А в козака добрі ноги -

Стоятимуть і з дороги,

А як пиво-мед почують,

То ще, пане, й затанцюють...

Де п’ють, там і заночують.

Війтенко

А він не полізе за словом в кишеню,

Йому й не заціпе!

Як горохом сипе!

Може, дамо йому пива хоч у жменю?

Хвесько Андибер (підставляючи полу)

Спасибі за ласку,

Лийте в запаску,

Чи то пак у полу,

Щоб не полилося додолу.

Золотаренко

Тут не нажебраєш багато!

Пішов би до церкви у свято,

Лазаря заспіваєш,

Зирк - аж бублика й маєш.

Хвесько Андибер

Звичайно, хто жебрав, той знає,

І других навчає.

Війтенко

Гей, шинкарко Горовая,

Насте молодая,

Добре ти дбай,

Нам солодкі меди, оковиту горілку ще підсипай,

Сього козака, пресучого сина,

У потилицю з хати випихай!

Бо десь він по винницях, по броварнях валявся,

Опалився, ошарпався, обідрався,

До нас прийшов добувати,

А у іншу корчму буде нести пропивати.

Настя

Е, козаче-нетяго, та з тобою ціла рахуба -

Доведеться взяти за чуба

Війтенко

Та ти його на лопату

Та за хату!

Настя (підходячи до Хвеська)

Годі панству заважати:

Іди собі геть із хати!

Хвесько Андибер

Це ти справді... Та не дуже,

Годі, серце, годі, друже,

Сам я, Насте, їй же богу,

Знаю стежку до порогу.

Настя

Але часом забуваєш,

Бо ще звичаю не знаєш.

Хвесько Андибер

Та сьогодні ж я навчився.

Як до панства придивився.

(Хв[есько] Анд[ибер] до порога добрався, козацькими п’ятами за поріг хапає, під мисник голову козацьку, молодецьку ховає).

Тпру! Тепер ми, мабуть, стали...

Розпрягаймо, бо пристали,

За порога зачепились,

Ледве з воза не скотились!..

Настя

Ну то що ж? Ти вийдеш з хати?

Чи мені сусід позвати?!

Хвесько Андибер

Та кажу ж, часу не гаймо,

Бо не рушим Розпрягаймо.

Настя

Сміх і горе... От сорока!

От рахуба! От морока!

Вперся в мисник головою.

Що робитиму з тобою?

Золотаренко

Справді, виріс вище дуба!

Шкода рук, а то б - за чуба!

Хвесько Андибер

Ой ви, ляхи, срібляники-дуки,

Чи не короткі в вас до мого чуба руки?

Щоб оця рука козацька

Не схопила вас зненацька.

Війтенко (до Золотаренка)

Чуєш, чуєш, як говоре?!.

Що з ним зробиш? Сміх і горе.

Золотаренко

Мабуть, пива-меду хоче,

От в горлянці і лоскоче!

(Наливаючи кухлі)

Але вихилим, панове,

Хай занудить козакові.

П’ють.

Довгополенко

Гей, шинкарко молода,

Ти, Насте кабачна,

Ти до сих бідних козаків-нетяг

Хоч злая, да й обачна:

Коли б ти добре дбала,

Сю денежку до рук приймала,

До погреба одходила,

Хоч нороцового² пива уточила,

Сьому бідному козаку-нетязі

На похмілля живіт його козацький скріпила.

Настя

Коли вельможний пан звеліти схоче,

То дівка піде й пива вточе.

Гей, дівко, наймичко! Добре ти вчини,

Кинву-чвертівку в руки вхопи,

Та в льох убіжи,

Та вісім бочок мини,

А з дев’ятої поганого пива уточи

Як маєм його свиням виливати,

То будем його на таких нетяг роздавати

Наймичка

Слухаю, пані, наточу нороцового

Для козака бідного, молодого.

Золотаренко

Ні, мабуть, козаче, ти щасливий вродився…

Хоч і в потилицю битий, а пива напився!

Настя

Та не для всіх однакове пиво,

На диво,

Але все до смаку

Козаку.

Війтенко

А що, козаче, як часом рука здригнеться

І пиво розіллється?

Язиком лизати доведеться!..

Хвесько Андибер

А, будь ласка, ласий пане.

Коли пиво непогане.

Довгополенко

Ну, панове, жартів досить

Золотаренко

А то й меду він попросить.

Наймичка несе пиво і подає Андиберу

Війтенко

Гляньте, панове, як наймичка носа одвертає,

Мабуть, добре із кинви воняє.

Наймичка (до Андибера)

Пий, козаче, пий щасливо!

Не вагайся - добре пиво

Хвесько Андибер (бере кинву)

Стійте, покуштую

(Куштує).

Далі розсмакую.

(П’є більше)

А тепер візьму кинву за вухо

Та зроблю в ній сухо.

(Випиває)

Так, неначе й не бувало

От так пиво! Шкода, мало!

Золотаренко

Ще б випив, ледащо,

Та не має за що.

Хвесько Андибер

Кажуть не свині, а люде:

Козак п’є

Не на те, що є,

А на те, що буде.

Ну, та й пиво! Зразу впився:

Танцював би або бився.

(Співає)

«Та запив козак, запив, загулявсь,

Та його коник вороненький в стайні застоявсь»

Застоявся коник вороненький,

Загулявся козак молоденький,

Мабуть, добре засмутився,

Коли так упився

А ви, ляхи, срібляники-дуки,

Що вам козацькії муки?!

Насміятись?

Назнущатись?

Павуки, гадюки!

Тільки тоді про вас козак забуває,

Як душа козацька п’є, гуляє.

Ой ви, дуки! Хижаки ви, дуки,

За вами всі луги і луки,

Ніде нашому брату, козаку-нетязі, стати

І коня попасти.

Дуки сміються

Що́, сміятись? Надо мною?

Над козацькою бідою?

Хто сміється?

Хай озветься!

(Ударив по столу, полетіли чарки)

Війтенко

Що ти робиш? Схаменися!

З ким жартуєш, придивися!

Хв(есько) Анд(ибер) наближається до Війтенка

(Злякано). Одчепися!..

Настя

Гей, козаче, ти занадто впився,

Може б, десь ти у другій корчмі похмелився?

Хвесько Андибер

Козак знає, де гуляє,

Чи в господі, чи на волі,

На воронім в чистім полі

Золотаренко

Для п’яниці отакого

Легко впасти з вороного.

Хвесько Андибер

(ударив в грубу, розлетілась груба)

Отак буде і з твоєю головою

Необачною, дурною!

Війтенко

Десь сей козак-нетяга ніде не бував,

Добрих горілок не пивав,

Що його й погане пиво оп’янило

Хвесько Андибер

Гей, панове,

Вразькі синове,

Ік порогу посувайтесь!

Мені, козаку-нетязі, на покуті місце попускайте!

Посувайтесь тісно,

Щоб було мені, козаку-нетязі,

Де на покуті і з лаптями сісти!

За столом.

Цебер меду. Позолотистого недолимка під заставу!

Вип’єм, дуки, за козацьку славу!

Настя підходе, розглядає і бере недолимка

Золотаренко

Випий сам, коли охота,

У нас єсть своя робота

П’ють

Хвесько Андибер

Що сказав я?! Меду-пива!

Щоб була тут справжня злива!.

Настя (подає кухоль пива)

Пий, козаче, тільки тихо,

А то знову буде лихо.

Хвесько Андибер

Що ж насупились, як сови?

Може, вип’ємо, панове?

Чи ще єсть у вас робота

На останнього хоч злота?

Дай їм, Насте, ще відерце,

Я за них ручуся, серце

Війтенко

Гей, шинкарко Горовая,

Насте молодая,

Кабачнице степовая,

Нехай сей козак-нетяга не мається

Позлотника викупляти,

А нам, дукам-срібляникам, не зарікається

Воли поганяти.

Хвесько Андибер

Ех ви, дуки, срібляники-дуки,

Позлотити вам, срібляникам, руки?

Не стає вам заплатити,

То на мої будем пити.

(Виймає чересок і засипає червінцями весь стіл Насті кабачної)

Війтенко (здивовано)

От тобі й козак-нетяга, майте!

Та йому, панове, пива-меду наливайте,

В добрі кинви через вінця лийте,

За його здоров’я пийте.

Наливають, частують.

Хвесько Андибер

Гей ви, дуки,

Хижі круки!

Недалеко полетіли,

На червінці зразу сіли.

Настя

Гей, козаче, я не чула

Чи забула,

Ти хотів аж цебер цілий!?

Зараз, любий, зараз, милий.

Я вже наймичці сказала,

Я ж забула, я ж не знала...

Хвесько Андибер

Там, наймичко, упали червінці,

Позбирай їх собі на гостинці.

Золотаренко

А ти здалеку, козаче?

Десь тебе я бачив наче,

Хіба легко пригадати?

Бог же знов привів спіткати.

Війтенко

Може, й бачив орла в небі,

А пізнаєш біля себе?

Настя

Гей, козаче, козаче.

Чи снідав ти сьогодні, чи обідав?

Ходім зо мною до кімнати,

Єсть у мене що до хліба дати.

Сядем ми з тобою, поснідаєм

Чи пообідаєм.

А вони ще довго будуть пити!

Їм аби в горлянки лити.

Хвесько Андибер

Спасибі за ласку

Панську.

Не турбуйтесь, пані,

Хай снідає, хто в жупані,

А козак-нетяга звик обачно

Раз на тиждень обідати, та і то несмачно

Настя (до наймички)

Бач, сміялися пани ті,

А тепер вони й сердиті

Війтенко (до Золотаренка)

Глянь, як стала припадати!

А нетягу гнала з хати.

Хвесько Андибер

(по кабаку походжає, квартирку одчиняє, кличе, добре покликає)

Ой ви, ріки, ріки низовії,

Помошниці Дніпровії,

Тепер мене або зодягайте,

Або до себе приймайте.

Золотаренко

З ким говориш, панібрате?

Клич усіх за стіл до хати!

Хвесько Андибер сідає за стіл. Отоді один козак іде, шати дорогії несе, на його козацькі плечі надіває, другий козак іде, боти сап’янові несе, на його козацькі ноги надіває, третій козак іде, шличок козацький несе, на його козацьку голову надіває.

Довгополенко

Ой не єсть же се, братці, козак бідний, нетяга,

А єсть се Хвесько Ганжа Андибер,

Гетьман запорозький.

Всі злякано-здивовано встають і вклоняються.

Війтенко

Ясновельможному гетьманові слава!

Всі

Слава, слава!

Піднімають кухлі.

Хвесько Андибер

Панове! Промова лукава!

Довгополенко

За здоров’я гетьмана, слава!

Всі

Слава, слава!

Війтенко (до Золотаренка)

Та кланяйся нижче.

Проси сісти ближче!

Настя

Для ясновельможного пана гетьмана

В мене єсть кинви блискучі,

Єсть меди стародавні пахучі,

Для ясновельможного пана гетьмана

Єсть у мене килими під ноги,

Як стомились ніженьки з дороги.

Хвесько Андибер

Почастуй, Насте, старими медами,

Пошануй килимами

Бідного нетягу козацького роду,

Як зайде в господу.

Золотаренко

Просимо випити пана гетьмана.

(Частує).

Хвесько Андибер чарку приймає, сам не випиває, а все на свої шати виливає.

Хвесько Андибер

Ей ви, шати, шати, пийте, гуляйте!

Не мене шанують, бо вас поважають;

Як вас на собі не мав,

То й честі від дуків-срібляників не знав.

Наливайте повніше, панове,

Хай п’ють мої боти сап’янові!

(Виливає на боти).

Гей, панове, закричіте «слава»,

Бо п’є зараз мед моя халява.

(До козаків).

А ви, діти-козаки, друзі-молодці,

Добре дбайте,

Осих дуків, як волів, за лоба витягайте,

Під вікнами поскладайте,

Щоб вони довіку пам’ятали,

Як козака-нетягу пивом-медом частували!

Тільки Гаврила Довгополенка не бийте,

Щонайкращого пива-меду йому лийте.

Козаки беруть дуків за чуби і виводять з хати.

5-7.IV 1916

ЗЕМЛЯ ОБІТОВАНА

Драма на 4 дії

ОСОБИ

Шумицький - літератор

Шумицька - його жінка

Андрій, Борис, Ольга - їх діти

Фаня - урядниця з консуляту.³

Корців - журналіст.

Кульчицький - приятель Шумицьких.

Козенко - партійний робітник, емігрант з В[еликої] України.⁴

Марійка - нянька Шумицьких.

Дівчинка з квітами

Делегація.

Голова домового комітету.

Сусідка.

Інспектор.

1-й і 2-й урядовці.

Вартовий та інші.

I

Кабінет Шумицького.

Кидається в очі велика бібліотека і робочий стіл, завалений книгами, паперами.

На стінах портрети Шевченка, Франка, Коцюбинського всі прикрашені українськими рушниками.

Ольга сидить за столом і щось дописує.

Входить з правих дверей Шумицька.

Шумицька. Щось довго немає татка.. Я так хвилююсь, щоб чогось не сталось...

Ольга. Що може статися?! Лише звичайні речі: татко з кимсь заговорився або через якісь технічні причини спізнився вихід журналу.

Шумицька. Може, цензура, поліція... Все може бути... Я просила б тебе зателефонувати до друкарні.

Ольга. Але навіщо, мамусю?! Ти лише одірвеш татка від праці.

Дзвінок.

А ось і татко! (Цілує матір і біжить назустріч).

Входять Шумицький і Андрій.

Шумицький (піднесено). Ну, рубікон перейдений! Журнал вийшов! (Держить високо в руці книгу і кладе на стіл).

Всі з цікавістю розглядають її.

Ольга. Чудесна окладинка!

Шумицький. Окладинка! Цілому суспільству кинутий визов! О, як заворушаться ці ситі старі жаби в стоячому болоті! Які посиплються прокльони на мою голову! Але вона не похилиться, а ще вище піднесеться вгору! Мої дорогі! Як приємно, яка насолода пливти сміливо, відважно, без найменшого страху проти розбурханих хвиль! Пливти туди, де зійшло сонце волі, рівності, правди і справедливості! Вони - раби пітьми, потвори й лицарі чорної ночі - сліпнуть і ховаються в кутки від цього сонця! Сонця всіх трудящих, понижених і окрадених!. Мій журнал, наш журнал, мої любі, відбиватиме в собі його сяйво. Він пробиватиме мури кордонів, з’єднуватиме сковані руки західноукраїнського пролетаріату з вільними руками селян і робітників Великої України. О, яке велетенське діло довершити судила мені химерна доля!

Андрій. Татку! Який я щасливий, який я гордий, що можу називатись твоїм сином! Мамцю! Ти щаслива?!

Шумицька. Я радію вашому щастю... І коли ваші ідеї йдуть поруч з національними ідеалами...

Шумицький (перебиває). Кожен клас має свої національні ідеали.. Попи, поміщики - одні, селянство, робітники - другі. Наша нація - нація селян і робітників, і їх національні ідеали ідуть поруч з великими ідеалами вождів пролетаріату: Маркса, Леніна, Сталіна.

Шумицька. Може, ти маєш рацію, але шлях, на який ти став, мені здається чомусь таким непевним, таким небезпечним, що часом мені робиться страшно і завмирає моє серце.

Шумицький. Тому, що цей шлях не битий, а новий, невідомий, вкритий гострим камінням, але він веде в кращу будучину, в землю обітовану, де нема ні хлопа, ні пана, лише вільна людина, з усіма належними їй правами й обов’язками.

Андрій (захоплено). Правда, правда, татку! Знаменито!

Ольга (одірвавшись від журналу). «Два світи» - яка розкішна стаття! Це ти написав, татку?

Дзвінок.

Шумицька. Це, мабуть, до тебе.

Корців (входячи). Можна до вас?

Шумицька. Прошу, прошу... Вчасно, вчасно...

Корців (вітаючись). Моє поважання, моє поважання. (До ІІІумицької). Цілую руці, пані добродійко.

Шумицький. Сідайте, розказуйте...

Корців. Чув, чув, що довгожданий журнал сьогодні нарешті побачив світ. Сердечно гратулюю!⁵ З цілого серця! (Стискає руку Шумицького). Сьогоднішній день матиме для нас епохальне значення...

Шумицький. Так і я думаю... Погоджуюсь, рішуче погоджуюсь з вами. (Простягаючи руку). Дякую вам, дякую за зрозуміння...

Корців. Ми й уявити не можемо, які колосальні наслідки викличе поява цього журналу! Для наших західних земель - це початок нової історії, переоцінка всіх цінностей!

Шумицький. Я розумію вас. Я так само думаю, й тому я взявся, скажу просто, за карколомну працю...

Шумицька подала знак синові і дочці і з ними вийшла.

Корців (розглядаючи журнал). Чудесно виглядає! Знаменито! Не соромно дати до вітрини і Парижа, і Лондона.

Шумицький. Форма - ще не все... Головне - зміст, товаришу!

Корців. Ну, розуміється. За це вже можна ручитись. Честь вам і слава! Пам’ятайте тільки, що ви не самі, що є багато нас, душею з вами. Сьогодні я розмовляв з видатним нашим літературним критиком, публіцистом і наймодернішим поетом. Він радо обіцяє вам своє співробітництво.

Шумицький. Ну, то їх буде більше... Я не боюся. А що ж ви, пане товаришу, вже порвали зв’язки з своєю старою, пожовклою газетою? Я про вас говорив консулові. Він радо погодився на вашу пропозицію і просив вам гратулювати.

Корців. Дякую. Я вже майже виготував статтю для другого числа вашого журналу.

Шумицький. Чому не «нашого»?

Корців. Ну, скажу «нашого» журналу, але (завжди у нас це «але») статтю підпишу поки що псевдонімом. Це, кажу, поки що, але, на жаль, це - sine qua non,⁶ передумова! Відразу порвати з газетою, зрушити контракт - це просто для мене неможливо. Не такі тепер часи, знаєте самі. Обставини можуть змінитись на гірше, ну і все може статись, пане товаришу-редакторе, а тоді що́ заспіває моя родина? Ваше положення зовсім інше: вас знають, вірять, цінять, ви там свій чоловік, а я...

Шумицький. Слушно, маєте рацію, але, пане товаришу, сидіти на двох стільцях буває зручно і вигідно тільки тоді, коли інші цього не бачать. А що, як довідаються?! Не там, а тут?!.

Корців. Пане редакторе, тайна! Тайна мусить бути захована! Це обов’язково! Я так змінив стиль, що нікому і в голову не прийде, що то я пишу. Я за це ручусь! Я хочу, щоб моє співробітництво у вашому журналі було відоме тільки вам та випробуваному моєму другові, про якого я вам згадував.

Шумицький. Не турбуйтесь! Я ніколи нікого не зраджував! В цьому будьте певні. Розуміється, мені прикро, що ви не хочете зважитись одверто стати на наш бік. Це прикро, але що ж? Почекаємо. (Пауза). За найменшу статтю, до пів-аркуша, я платитиму вам 10-15 доларів, за більшу - до одного аркуша - 20-30. Думаю, що прогодувати вашу родину вистачить. Але у великому журналі завжди трапляється ще багато іншої праці, так що, гадаю, фактично ви діставали б значно більше. Я вам радив би ще подумати...

Корців. Так, товаришу редакторе, але в газеті я маю фікс⁷ і рядкові, а вдома... жінку і дітей. Я мушу кожного першого дати певну квоту⁸ додому. Ви розумієте, праця в газеті - це поденщина, сказати б, база для існування, а праця у вас, у вашому журналі, це буде відпочинок, надбудова, люксус, коли хочете.

Шумицький. Я не думаю, що це надбудова і люксус, ну, та це ваша справа. Моя засада - не насилувати, не приневолювати... Мушу тільки завважити, що, коли туди поїдете, ваше співробітництво і з ними, і з нами - безумовно візьметься під увагу і, чого доброго, відіб’ється на вашій кар’єрі. Це зветься там дворушництвом і викликає недовір’я.

Корців. Я так швидко не збираюсь туди їхати..

Шумицький. Я лише попереджую вас.

Корців. Не можу ризикувати...

Шумицький. Як хочете... Ленін ризикував. Цілий світ був проти нього. Одначе Ленін зважився і переміг! Ви добре подумайте, як краще зробити. Я повторюю - не приневолюю... Я високо ставлю ваш талант, і мені хотілось би, щоб ви не розкидали його по всіх клерикальних і дрібнобуржуазних смітниках... Ну що ж, потребуєте аванс?

Корців. О, звичайно. Ще й дуже.

Шумицький. Стане вам тридцять доларів? Я не маю сейчас дрібних. Треба зміняти...

Корців. Цілком досить! (Бере). Дякую! Так в середу, найдалі в п’ятницю, я занесу вам статтю або передам вам через певні руки. До побачення! (Прощається і стрічається на порозі з Борисом). О, моє поважання!

Борис. Поважання! І ви... зайшли до нас?

Корців. Так, я мав справу до вашого тата... приватного характеру. Вибачте, поспішаю: маю ще працю у себе в редакції. Моє поважання! (До Шумицького). Так в середу або п’ятницю.

Шумицький. Добре, добре, до побачення!

Корців вийшов.

Борис. Мати сказала, що вийшов твій журнал. Я боюсь, що не зможу сьогодні показатись на вулиці.

Шумицький. Чому?!

Борис. Чому? І ти питаєш?!

Шумицький. Не розумію.

Борис. Як я зможу дивитись в очі людям?! Куди я маю діватись від ганьби й сорому?

Шумицький. Від якої ганьби, від якого сорому? Що ти говориш?! Хто тебе, Борисе, ударив по голові?

Борис. Твій журнал.

Шумицький. Мій журнал? Що, справді, з тобою? Та ти, сину, сам здурів чи, може, тебе звели з ума-розуму? Я тебе попереджав, не слухав, пропускав мимо вух! Фашистівське багно затягло тебе в трясовину й запаморочило тобі голову!.. (М’якше). Тобі треба кудись виїхати, подихати свіжим повітрям, зустрітися з свіжими сучасними людьми, звільнитися з тих ланцюгів, що душать твій мозок, душу, зв’язують молодечі крила. Оточення, оточення тобі треба позбутись в першу чергу!

Ти вільний, поїдь до Харкова, Києва, на Донбас. Оглянь на Дніпрі сучасне чудо радянської техніки, приглянься до нового життя, пізнай нових людей, стрінься з новими ідеями, вдихни в себе свіже повітря, свіжу, нову душу. Хочеш, Борисе, я зателефоную до консула, й ти матимеш сейчас, сьогодні ж візу! Побудеш місяць, півтора і вернешся додому. Але зовсім іншим! Повним енергії, віри в краще завтра. Гроші на дорогу і побут там - до твоїх послуг!

Борис. Краще сидіти в болоті, як ти називаєш вужчу батьківщину, ніж їхати в катівню, де мордують людей не тільки за вчинки або за переконання, а навіть за походження. Ти розумієш весь жах, все безглуздя цього? Це ж божевілля! Так, так - повне божевілля! Це взагалі... а зокрема: скільки наших кращих людей, скільки національно свідомих борців загинуло й гине по тюрмах, на засланні, в Сибіру, на Соловках! І за що? Тільки за те, що хотіли скинути ярмо неволі, стати вільними, тільки за те, що були українцями і свідомо хотіли добра і волі своєму народові, своїй батьківщині.

Шумицький. Стара, брехлива, контрреволюційна пісня, наспівана буржуазними грамофонами різних дурисвітів: попів, експлуататорів, поміщиків і фабрикантів, що хотіли врятувати своє злочинне життя перед судом революційного пролетаріату. Так, так, Борисику! Коли хтось сидить в тюрмі чи на засланні, то, будь певний, не дурно, а за провину, за злочин: одні за саботаж, другі - за спротив розпорядженням революційної влади, треті - за шовінізм, русотяпство, петлюрівщину, білогвардійщину...

Борис (показуючи газету). Це білогвардійці?

Шумицький. Жовтоблакитники! Всі вони, я знаю, жовтоблакитники! Всі до одного! Вони не розуміють, що інтереси часу, інтереси світового пролетаріату вимагають, щоб в цю переходову добу всі радянські республіки і для оборони, і для наступу на старий світ були тимчасово в найтіснішому союзові... Це ж, Борисе, не назавжди! Після рішучої, остаточної перемоги пролетаріату над ворогом кожна радянська республіка може зажити своїм самостійним, суверенним, ні від кого не залежним життям або стати федеральною чи автономною частиною великого всесвітнього союзу всіх трудящих. Це ж, Борисе, абетка, яку там всі діти знають...

Борис. «Фантастичні думи, фантастичні мрії...»

Шумицький. Бачу, що ти й досі ще не доріс до того, щоб розуміти навіть ці прості аксіоми. Прочитай Маркса, Енгельса, Леніна, та не так - п’яте через десяте, а від А до Z. Постарайся зрозуміти їх, і тоді буде тобі все ясне. І ти побачиш, куди залізною ходою прямує світ, якого ніхто і ніщо не спинить.

Борис. Читав уже, читав. Може, не від А до Z, але досить для того, щоб зрозуміти, що теорія - одно, а життя - друге. Оглянься, подивись навкруги!

У боротьбі ідей на чиєму боці намічається перемога? Скрізь безробіття, десятки, сотки тисяч, мільйони без праці, без хліба...

Шумицький. Ну, ну, ну, і що ж?

Борис. А комунізм ні в Європі, ні в Америці не стає на ноги, хоч його скрізь, по цілому світі, і підтримує Третій Інтернаціонал кривавими грішми ограбованих... Кого ж? ...селян, робітників, інтелігенції. Він, твій комунізм, де не глянь, хитається й падає... Хитається і впаде колись він і в країні Леніна.

Шумицький. Новоявлений «пророк»! Де це ти вичитав? У католицьких «Дзвонах», «Розбудові нації»? Голови своєї не маєте, щоб самостійно подумати.

Борис. А ти свою маєш? Згадай... перед 15-20 роками...

Шумицький. Як ти смієш?

Борис. Вибач, татку!

Шумицький. Ну, то-то...

Борис. Там, у твоїй «Обітованій землі», син доносить на рідного батька, що сховав на чорний день своєї родини, для його ж, донощика, два кіла зерна чи борошна, і посилає його за цей «злочин» на Сибір, на Соловки, на шибеницю. І цей ганебний син, цей виродок ще дістає нагороду від комуністичного уряду за свій вчинок, а тут ти вважаєш за образу, коли син хоче щиро сказати, що його батько тенденційно, під впливом агітації, пропаганди, демагогії дивиться крізь рожеві окуляри на те, що робиться там, власне за межами нашої обсервації... І ти ж не бачиш, що тільки віриш і віриш, сліпо, на слово.

Шумицький. Зрячий найшовся! Очей мало, треба мати ще й розум...

Борис (рішуче) Не будем сваритися! Не будем більш говорити на дражливі теми. Інакше, татку, я піду від тебе кудись в світи, і ти більше мене ніколи, ніколи не побачиш. Я говорю, татку, цілком поважно.

Шумицький (підходить до нього). Будь розважливий!.. Що ти говориш? Опам’ятайся! Це ж дискусія! Кожний думає по-своєму і кожний може помилятися. Ти ще молодий, ще маєш час подумати і передумати. Ще маєш час і змогу ознайомитися глибше з літературою, з газетами і журналами, які вже стали надходити до редакції. Я не насилую твоїх думок, твоєї волі і переконань.

Борис. Але, татку, я не можу, не витримаю...

Шумицький. Пам’ятай, що ти, крім мене, маєш брата, сестру і матір... Що б з нею сталось, якби ти щось зробив такого? Вона б виплакала очі. А брат, а сестра? Як би це відбилось на них... Добре! Не будемо говорити більше на дражливі теми. Пройде рік, два, і ти зрозумієш, чому твій батько на схилі літ, але молодою живою душею відчув, що правда і майбутнє не тут, на Заході, а там, на Сході, звідки завжди сходило і сходить сонце.

Борис. Бідний татку! Бідний татку! Як мені тебе шкода! (Рішуче). Але татку! Ти розумієш, що ти робиш? Ти розумієш, що ти зробив! Ти розриваєш з цілим суспільством. Не тільки з товаришами, приятелями, знайомими, а з цілим народом!

Шумицький. Галичина - це лише частина нашого великого народу, лише маленька галузь нашої нації...

Борис. Ти наче хочеш, щоб тут всі тебе зненавиділи, щоб твоє ім’я стало проклятим на всю землю, щоб нас відцурались всі, всі, кого ми знаємо, хто нас любить, кого ми любимо. Ти викидаєш нас, цілу родину, на самітний, пустельний острів серед тобою ж розбурханого моря.

Шумицький. Так, але припливе корабель з блакитними вітрилами і забере всіх нас з пустельного острова в землю обітовану, де загояться всі рани.

Борис. ...Мамусі шкода. Чи найде вона там землю обітовану? і бальзам на рани?! Чи знайде вона там тих, що замінять і близьких, і друзів, і рідну землю? Батьку! Що ти робиш? Що ти зробив, батьку?!

Шумицький (кидається до сина, хапає його за руки). Борисе! Ти хворий! У тебе гарячка!

Шумицька (входячи). Знову крики! Знову те саме! Що сталося? Знову ті самі сварки і суперечки! До чого вони доведуть?!

Шумицький. Упертий, як...

Шумицька (рішуче). Покинь! Ти сам кажеш, що кожний може мати свої переконання.

Шумицький. Так! Але які? Фашистські? Ах, лишіть.

Дзвінок.

Шумицька. Хто це може бути? (Відчиняє двері).

Входить поліція.

Інспектор. На підставі розпорядження (показує ордер) маю перевести у вас ревізію. Прошу панство залишитись на місцях.

Шумицький. Прошу. Скоряюсь насильству.

Інспектор. Не маємо причини поки що цього робити

Шумицький. Ну, так силі, прошу.

Шумицька (до Бориса). Перші ластівки...

Борис. Це нічого, це нічого. (До інспектора). Можна, прошу, знати, чого чи кого шукаєте?

Інспектор. Тільки не вас, прошу пана, бо вже вас бачили й бачимо. Ми добрі старі знайомі.

Борис. На жаль.

Інспектор. Може, і на жаль!.. (До Шумицького). Прошу відкрити ваше бюрко.

Шумицький. Це насильство.

Інспектор. Жодного насильства не робимо, лише виконуємо наказ. Прошу пана відімкнути бюрко. Виконайте і ви, що маєте, але без зайвих реплік.

Шумицький. Я вже сказав, що скоряюсь силі.

Інспектор (рішуче). Прошу пана відчинити бюрко!

Шумицький (кидаючи ключі). Маєте. Прошу.

Інспектор. Прошу пана. Пан не хоче сам відімкнути?

Німа сцена.

(Бере ключі). Ну, так самі відімкнемо! (Одчиняє бюрко і виймає папери).

II

Вітальня в домі Шумицьких.

Шумицька дограє на піаніно останні акорди.

Ольга перегнула останню сторінку нот.

Шумицька. Моє миле, моє рідне піаніно... Ти не уявляєш, Олюню, як мені важко розлучатися з ним, з яким я нерозлучно прожила ціле життя. І в щасті, і в горі воно було мені другом, розрадою, втіхою... Невже ж сьогодні я мушу його покинути і, може, вже ніколи не покласти рук на ці клавіші?..

Ольга. Не журися, мамусю, не сумуй. Там татко купить тобі краще, модерніше. Воно стане тобі другим таким же вірним товаришем і заступить першого. Подивись, як воно вже постарілось! Чи варто везти його сотки кілометрів, щоб потім поставити його розбитим на горище і, може, вже ніколи на нього не глянути... Ми ж все-таки час від часу, чи на Різдво, чи на Великдень, будемо відвідувати старе гніздо, і тоді, уяви, як приємно тобі буде сісти за нього і почути його старий розбитий, але рідний голос.

Шумицька. Не знаю, не знаю... але все, що я ось тут бачу навколо, все мені таке дороге, що, кидаючи його, я наче відриваю шматок свого живого серця. Воно неначе сходить кров’ю...

Входить Шумицький з молотком і мотузком в руці.

Шумицький. Ну, запакували ще одну скриню. Це усе, як є (показує на меблі), здається, залишимо, воно там не буде потрібне. Стару рухлядь, зайві убрання роздамо сусідам на пам’ятку. Жодних меблів також брати не будемо. Там купимо все нове, просте, модерного стилю, останнього слова, сучасного смаку.

Шумицька (схвильовано, несміливо підходить до мужа, кладе руку на плече і благально дивиться йому в очі). Ромку! Лиши мене тут, разом з оцією старою рухляддю. Я буду жити серед неї й радіти, що ви всі щасливі. І все, що відчуватиме моя душа, я буду переказувати клавішам і ждатиму вас. Ось, думатиму, в неділю приїде Андрій, за тиждень, за два на пару днів заскочить татко по дорозі до Відня або Рима, а на Великдень на цілих три тижні приїде мій маленький Борис...

Коли занедужаю, відвідає мене наш лейб-медик, наш доктор медицини, ти, моя люба донечко. А там незабаром і літо... Ви всі злетитесь на відпочинок в старе гніздо до бабусі. Ходитимете на річку, в ліс по гриби, по ягоди. А скільки того крику-галасу внесете ви в вуха, в душу, мої любі пташенята! А скільки тих конфітур⁹ навариться, грибів, яблук, груш насушиться!!

У Харків повезете... ану, мовляв, спробуйте, чи у нас в Галичині не такі пахучі суниці, як у вас, на Слобожанщині... Чи, може, тут є хоч краплина меду не липового?! Лишіть мене тут при старому огнищі.

Шумицький. От так! От так! Хутірської ідилії захотілося... Пасіка. Курінь серед городу під грушкою, сонечко світить, пчілки літають, медок несуть у вулики. Тихо, гарно та любо... Тільки того й чути, як обірветься й впаде яблуко або велика груша. Місто, життя, рух, крики сирен, гудіння трамваїв, вигуки «вечерніх газет» - десь далеко-далеко, майже на другій планеті...

І що тобі в голову приходить, голубонько... Як маленька дитина... Ось, справді, готова заплакати... (Дивиться на годинник. Твердо). За дві години відходить наш потяг, і ми мусимо весело й бадьоро сісти в купе. На двірці буде сам консул. Отряхнемо прах від ніг своїх, забудемо все пережите. За декілька годин нас стріне цілком нове життя. Творче, радісне, вільне, щасливе життя, без жандармів, тортур, сваволі, й нагородить нас сторицею за все, за все, що ми тут зазнали.

Шумицька. А ГПУ, хіба це не жандарми?

Шумицький. Мамо, як ти можеш таке говорити?! ГПУ - вартовий революції. Добрий геній з мечем! ГПУ - страшне лише для тих, хто хотів би повернути ганебне минуле: насильство, деспотизм, реакцію, владу «царів - всесвітніх шинкарів», поміщиків, фабрикантів. А для нас ГПУ - це найбільший і найпевніший оборонець, найближчий і найвірніший товариш і друг, приятель і захисник всіх трудящих в одному великанському союзі.

ГПУ - це залізна рука диктатора - пролетаріату.

Дзвінок. Входить Фаня.

Фаня. Здрастуйте! Добридень!

Шумицький. А-а! От несподіванка!

Вітаються.

Фаня. Прийшла, щоб з вами попрощатися, товариші, побажати веселої подорожі, а вам (до Шумицького), товаришу, принесла від товариша консула пакет. (Віддає).

Шумицький. Красно дякую. Сідайте, будь ласка, товаришко.

Фаня. Ах, які ви щасливі! Ви їдете до Харкова, в столицю Радянської України! Як би я хотіла поїхати разом з вами! Як би я хотіла там бути! Там стільки праці! Там стільки живого, органічного діла!

Шумицький. То їдьмо, товаришко.

Фаня. На жаль, я мушу бути тут. Революційна дисципліна! Мушу виконувати те, що не вміють робити інші. Але пообіцяли, що з нового року буду працювати в комсомолі. Ах, комсомол - це моя стихія. Виховувати молодь, робити з них свідомих революціонерів, корисних громадян Радянського Союзу, хіба це не мрія кожного, хто хотів би життя прожити не для себе, не для дрібнобуржуазного «щастя», а для чогось більшого, вищого, для перебудови цілого світу на засадах великих учителів соціалізму, комунізму, цієї найвищої форми і змісту людського співжиття...

Шумицький весь час підтакує головою.

Комсомол! Яке це чарівне слово! Та хіба один комсомол?! Ах, скільки там праці! Скільки там праці! Праці бадьорої, радісної, творчої, захоплюючої! А курси для неграмотних! А дитячі садки, а ударні бригади! (Пауза). Я згадала неграмотних. Неграмотність - це ганьба всього минулого. Неграмотний - як сліпий. І коли ви йому одкриваєте очі, ви думаєте: радіє сліпий. Так, він радіє, але радість його хіба можна порівняти з радістю хірурга, що показує сліпому світ, небо, сонце, шлях в майбутнє, може, не для його, а для його дітей, онуків... О, радість ця в мільйони разів більша від радості пацієнта! І я відчула вже багато разів це щастя хірурга.

Шумицький. Це дійсно велике й високе щастя!

Фаня. Ну, скажіть, що́ тут, в Європі, в цьому старому струхнявілому пеньку буржуазного тупання на одному місці, спекуляції, корупції, афер, парламентаризму, фашизму, трафарету? І порівняйте з працею там! Як там, у нас, легко працюється й дихається! Тут я сиджу в канцелярії в чотирьох стінах. Тут не стає мені повітря, простору, хоч я знаю, що та праця, яку я виконую, потрібна там, дома. І тільки ця свідомість дає мені силу. Коли ви туди приїдете, ви відразу відчуєте; що у вас виросли крила. І так відчуває і культурний робітник, і робітник з колгоспу або фабрики. Безліч праці, а енергії ще більше, й нікуди її діти. Кинулись в соціалістичні змагання. Хто кого перевершить? Ми тепер не боїмось різних недобитків, куркулів, білогвардійців, поміщиків... Вони або вимерли, або скорились, або зрозуміли красу і зміст нового суспільного ладу.

О, я, здається, забалакалась... вибачте... ви, я бачу, збираєтесь в дорогу. Не буду перешкоджати... До побачення! Комуністичний привіт всім товаришам, всій Радянській Україні! Біжу дати шифровану телеграму про ваш від’їзд, щоб вас зустріли і завчасу улаштували вам тимчасове помешкання в готелі. Трьох-чотирьох кімнат для вас вистарчить?

Шумицький. Дуже, дуже вам дякую за турботи. Я думаю, трьох стане, навіть доки що двох, товаришко (стискує руку).

Фаня (прощаючись). Бувайте здоровенькі! Скажу одверто: заздрю вам! До побачення, але вже в столиці України, в Харкові.

Шумицький. Дякую, ще раз дякую, товаришко. Вибачте, що у нас весь час метушня, стукання: пакуємося.

Фаня. Це така зрозуміла річ перед від’їздом. Всього найкращого!

Виходить, її відпроваджує Шумицький.

Шумицький (вернувшись). Золото, а не дівчина! Найдете ви у нас таку?

Шумицька. Може, й у нас є такі...

Шумицький. Де там! Хто у нас має стільки віри, пориву, непохитного переконання в перемогу добра над злом?! Там всі такі: від першого до останнього. Читаєш харківські чи київські газети, однаково які, постанови колгоспних чи фабричних робітників і дивуєшся, звідки ця самовідданість, готовність віддати батьківщині або за батьківщину все-все, навіть життя! Яке чудо-диво сталося з цілим народом за ці декілька років! Така сила, така творча енергія захована в революції! Народу, мас - не пізнати! Європу, Америку переганяти смішно: вони давно перегнані! Ви уявіть цей шалений розгон!.. Перегнати віки історії, культурного розвитку, цивілізації інших народів за ці рішучо пару років! Дива на землі, повторюю, творить лише революція і її геніальні вожді.

Шумицька. Коли тебе слухаєш з закритими очима, здається, не ти говориш, а запальний юнак-студент, що приїхав в сусіднє село на віче і серед натовпу шукає вогняними очима свою сімнадцятилітню кохану. Стає вона навшпиньки, щоб її побачив нечуваний промовець... Чує його слова, бачить їх блискучі зграї над ним, над собою, над натовпом, не розуміє їх, але вірить йому... Таким юнаком, мабуть, ти і зостанешся.

Шумицький. А це хіба зле? Зостатись молодим - в цьому мудрість життя. Старіється й умирає лиш той, хто вичерпав життєву силу, енергію, виснажив тіло й душу і вже байдуже стрічає схід і захід сонця. Воно сходить лише для тих, хто вміє відчути, зрозуміти і зрадіти його сходу. І хіба ми не тягнемось, як квітки, не відчуваємо навіть тут, звідси, що там, над значною частиною нашої землі, вже зійшло нове сонце і народилось нове життя. Нашу темну, бідну, холодну землю воно пригорнуло й гріє вже своїм золотим крилом. Тільки наші старі троглодити без радості, без піднесення, байдуже й тупо дивляться на його схід, на колосальної ваги події й досягнення, й по-ослячому хитають лисими головами. Для них уже все в минулому, в старих неповоротних часах, і їх каламутні очі звернені не вперед, а назад, на цвинтар. Жити серед них - жити серед трупів і задихатись смородом. Я ним отруєний... І хіба ви разом зі мною не дихали ним?! Я так боявся за нашого Бориса, що набрався від свого оточення передчасної старості, віджитого, гнилого націоналізму... але він врешті-решт сам, самостійно, без лікарів переміг свою хворобу... Тюрми, радянські газети, знайомства в редакції з новими людьми перевернули весь його світогляд. Тепер наша родина - зразок найкращого колективу з одним серцем і думкою. Як гармонійно, в один акорд, злились наші душі! Так, моя кохана?!

Дзвінок. Шумицька, почувши, вийшла в другу кімнату, входить Козенко.

Шумицький. А! От не сподівався, пане товаришу. Моє поважання!

Козенко. Не сподівались?! Багато несподіваного трапляється в житті. (Розмашисто подаючи руку). Здоровенькі були! Як ся евентуально¹⁰ маєте?

Шумицький. Евентуально добре, товаришу Козенко.

Козенко. Чув, що ви їдете... хм! На Україну...

Шумицький. Як бачите. Збираємось в дорогу. Через годину відходить наш потяг. Їдемо разом, товаришу!

Козенко. Ні, почекаємо. Мені, товаришу, і тут не зле. Що я там робитиму? В тюрмі я насидівся за царських часів, в Сибіру, на каторзі, теж побував і повторювати те саме не збираюсь. От хіба Соловки новина, то чи варто із-за них рушати з місця?! Для вас - це інша справа. А напишіть, товаришу, чи великі морози в Сибіру... і чи евентуально не хотілось би вам вернутись назад, погрітись біля цієї старої грубки.

Шумицький. Що ви, товаришу?! Як не соромно вам, старому соціалісту, говорити таке про соціалістичну батьківщину!

Козенко. Не соціалістичну, а комуністичну, пане товаришу.

Шумицький. Та чим же комуністи відрізняються від соціалістів?! Тільки тим, що комуністи вже мають владу в своїх руках, а соціалісти тільки стремлять до того, тільки ще борються за владу, за диктатуру пролетаріату.

Козенко. Ні, товаришу, помиляєтесь. То лише ваш старий приятель проповідує, дурні голови морочить. Соціалісти - не бандити, а комуністи, як самі бачите. Ось де, ось в чому закопаний собака!

Шумицький. Вибачте, але дуже невдалі й не соціалістичні дотепи... Знаючи вас як старого випробуваного марксиста і товариша, я ніяк не реагую...

Козенко. Можете витягти з цього консеквенції.¹¹

Шумицький. Краще, товаришу, і для вас, і для мене їх не витягати - евентуально.

Козенко. Евентуально.

Обидва сміються.

Ну що ж, товаришу, передасте листа моєму синові?.. Та оцей пакуночок... Тут чоботи, яких там немає.

Шумицький. Посоромтесь, товаришу, що ви говорите?

Козенко. Кажу, що там чобіт немає. Так, так, товаришу. Там чобіт не визнають ні літом, ні зимою! Тільки чомусь самі комісари, та содкоми, та ГПУ - в черевиках, а решта - босі, а то й голі. Як і полатається в раю бути. Рай - так рай, до подробиць!.. А херувимів, а серафимів - без ліку! А як славословлять вседержителів!! Я не чув, лише читав, а ви почуєте. Візьміть з собою, товаришу, пляшку кон’яку, коли боїтесь морської хвороби.

Шумицький. Дивак ви, товаришу, все і зі всього жартуєте. Веселу вдачу маєте. Ну, як кому подобається. Хто до чого...

Козенко. Так передасте, питаю? Скажіть просто, одверто!

Шумицький. Звичайно. З великою охотою, товаришу, і те, і друге. Тільки, розуміється, коли в листі немає нічого, подібного до того, що ви іноді говорили...

Козенко. Ні бомб, ні прокламацій! Не бійтесь, товаришу, я вас не підведу. Та як побачите сина, скажіть йому, що батько про нього пам’ятає, і дуже, підкресліть, дуже хотів би його бачити. Коли не дурень, то він зрозуміє.

Дзвінок. Входить стара нянька Шумицьких і витирає хусткою очі. Кидає на підлогу пакунок.

Нянька. Панночку! Застала! Всі ще вдома? Дістала листа і як була, так і поїхала. Боялась, що не встигну, не застану! (Цілує Шумицького. Помітивши Козенка, низько вклоняється).

Шумицький. Спасибі, няню. Всі вдома, всіх побачите, і всі будуть раді з вами попрощатись. Ідіть далі. Пакуємось цілий день. Чуєте? Аж в голові молотки стукають.

Нянька. Ой панночку, що ви надумали!.. Ой панночку, не їдьте. І мене не дайте на журбу та поталу: та я ж не матиму ні вдень, ні вночі спокою. Та я ж очі виплачу за вами. Та там же люде попухли з голоду... Цілі села повимирали. Хати пустками поставали. Це я чула від свого кревного, що насилу живим вирвався звідти. Та там в деяких селах не знайдете ані душі живої. Не побачите ні курочки, ні качечки. Де там! Пес не загавкає, кітка не замявкає..

Козенко. Правду кажете, бабусю. Там не будуть булочку маслечком намазувати та чайком запивати.

Шумицький. Стара, брехлива пісня! Не вірте, няню. Хіба всьому можна вірити? (Дивиться на годинник). Ну, вибачте, я ще маю дещо переглянути. (Бере з стола якісь папери).

Нянька вийшла.

Козенко. Так бувайте здорові! Швидко повертайтесь. Та ви довго там не засидитесь. І Кирилович були там та швидко благополучно втекли до Берліна.

Шумицький. Добре, добре, товаришу, бувайте здорові. Вибачте, що мало часу маю. Самі розумієте. Їхати, так їхати. За півгодини від’їздимо. Дякую, що зайшли.

Козенко. До побачення... тут або там...

Шумицький. Там, там, товаришу..

Козенко пішов

(До других дверей). Мамо, все готово? Май на увазі, що за півгодини ми рушаємо.

Шумицька (в дверях). Дрібниці лишились: те, що треба в куфер¹² взяти собі на дорогу та харчі треба купити.

Шумицький. Багато не набирай: в вагоні-ресторані все добудемо.

Дзвінок. Входить Кульчицький.

Шумицький. А, це ви, товаришу! Нарешті!..

Кульчицький. Спакуватись не так легко. Здається, ми ще маємо час, але не так багато.

Шумицький Ну, як же з вашим маєтком? Продали? Подарували партії? Ви ще вчора вагались.

Кульчицький. І продавати було нікому, і партійних товаришів тутешніх я добре не знаю. Доки що я залишив все на управителя. Вже звідти дам розпорядження, що з ним робити. Був сьогодні у швагра.¹³ Страшний, упертий чоловік! Каже: чи ви розумієте, що ви робите, куди ви їдете? Ви думаєте, що в рай, а там гірше, як у пеклі. Людям, каже, їсти нічого, а влада робить самі дурниці, які у них чомусь називаються помилками. А я на те кажу: «Коли мала дитина або молода соціалістична держава спотикається і падає, то є ще надія, що вона встане і піде, а коли стара баба, така як буржуазна Європа, впаде, то її хіба підвести можна буде, але з поламаними кістками однаково вона стояти не зможе, навіть на однім місці.

Шумицький. Дуже, дуже добре сказано!

Кульчицький. А де ж пані добродійка?

Шумицький. Ах, все не може розлучитись з хатніми пенатами. Кожна дрібниця, портрет, шкатулка або поламаний стілець викликає у неї спогади, емоції... Вона розлучається з ними, як з живими істотами. От і кажіть, товаришу... Жінка, на жаль, і досі залишилась жінкою і насамперед матір’ю. Діти для неї - спільна кров, а не спільні ідеї... Але пройде пару років, і соціальне виховання дітей засипле цю прірву між жінкою і чоловіком. А дитина без дурних казок про русалок, мавок, драконів виховається здоровою, з міцними нервами, з реальним поглядом на життя.

Кульчицький. А прецінь ви, товаришу, не так давно писали найдивовижніші речі для дітей. Я вам казав ще тоді, що це помилка, анахронізм, блудна стежка для дитини.

Шумицький. Поки людина позбудеться тягаря тисячолітніх помилок людства, багато ще наробить дурниць. Але тепер, товаришу, ми вже позбулись...

Дзвінок. Входить дівчинка з квітами.

Дівчинка. Тато й мамуся хворі, вони не приїдуть на двірець і прислали ці квіти.

Шумицький. Що з ними?! Обоє занедужали?

Дівчинка. Ні, у мами голова болить, а тато бояться виходити.

Кульчицький. На двірець?

Дівчинка. Так.

Шумицький. Ну, поздоров, Славочко, і тата, і маму. Скажи, шкода, що вони так нагло занедужали. Побажай їм швидко стати здоровими і подякуй за ці прегарні квіти.

Дівчинка пішла.

Кульчицький. Різні бувають хвороби, але добре, що більшість їх не смертельна.

Шумицький. Це правда, товаришу.

Кульчицький. Зустрів оце перед годиною сина нашого великого артиста. Чому, питаю, не їдете додому, на Україну? Невже, кажу, краще цілими днями, а то й ночами вистоювати або куняти в таксі, як їздити на своєму авто до себе ж, на хутір, разом з батьком?! А він вирячив очі на мене, дивиться і мовчить. Вашому татові, кажу, з огляду на його великі заслуги перед мистецтвом, повернули його хутір і подарували люксове авто, а ви тут сидите і ждете, що хтось сяде і заплатить вам золотого. А він як одріже мені: «Ідіть до всіх чортів! Бачите, в яких шкарбанах ходжу?! А чому? А тому, що свої чоботи передав батькові, бо ходив босий на старості літ... Очевидно, за свої заслуги!..» Ну скажіть мені: що це? Сліпота чи така завзята упередженість, консерватизм?..

Шумицький. Коли б ви знали, товаришу, яку боротьбу я тут видержав з цими тупоголовими баранами! Скільки коштувало нервів, енергії, щоб когось переконати! Але треба сказати, що ті, які усвідомили свої помилки, вже зробились завзятими революціонерами і оборонцями Радянського Союзу. Деякі з них і в’язниць зазнали, і переслідувань і, нарешті, повернулись додому, і стали корисними робітниками.

Дзвінок. Входить делегація.

Делегат. Ми, делегати від ваших співробітників і товаришів по журналу, прийшли сюди, щоб від цілого серця поздоровити вас і побажати щасливої тріумфальної подорожі. Ви заслужили цього. Ваш великий талант, ваші переконання й віра в те діло, що ви тут, «на нашій, не своїй землі», робили, мали колосальне значення для всіх скептиків. Багато невірних Томів¹⁴ увірувало і перейшло на ваш бік. Летючи думками за вами на Радянську Україну, просимо прийняти запевнення, що ми, які тут зостанемося, продовжимо вашу працю. Скажемо одверто: нам бракує вашої енергії, вашої мужності... Природа не всіх рівно наділяє, і ми будемо робити, що дозволять наші сили і засоби. Не дивлячись на несприятливі обставини, ми все ж таки твердо постановили заснувати газету. Може, вона поки що буде неперіодичною, але при першій можливості і евентуальній вашій допомозі вона зробиться щоденним органом. Ми йдемо назустріч вам, назустріч вашим бажанням і порадам. Ще раз всього доброго! Хай щастить вам на новому шляху, за новим верстатом праці! До побачення! До скорої зустрічі!

Шумицький. Дякую, товариші. (Стискує руки). Ви, товариші, мене зворушили відданістю тим ідеям, за які я боровся. Ви були свідками цієї боротьби. Я також ішов завжди назустріч вам і робив для кожного все, що міг. Не пам’ятайте лише дріб’язкових непорозумінь: без них не обходиться ні в одному великому живому ділі. Ще раз дякую. Про ваші заміри я буду говорити в Харкові і певний, що ви незабаром побачите наслідки цих розмов. (Подає руку).

Чути окремі голоси делегатів: «Моє поважання», «Дякуємо, пане товаришу», «Напишіть нам, як доїхали» Виходять.

Шумицький. О, між нами буде якнайтісніший контакт! (До Кульницького). Бачите?! Моя праця не була марною...

Кульчицький. Хто каже, товаришу... Ви велике діло зробили. Ви можете спокійно тепер відпочити.

Шумицький. Так, я дійсно шалену працю тут перевів, ціле громадянство збудив і озброїв проти себе, і може, трохи стомився, але одпочивати не збираюсь! Для мене життя - це праця! Жити - значить працювати, творити! І я ще багато, багато зроблю для народу, для людства.

Входить Шумицька.

Кульчицький. Цілую руці пані добродійці.

Шумицька. О, а я й не знала, що ви тут. А ми з самого ранку сьогодні пакуємось... (До Шумицького). Старий! Чи ми ще маємо час? Щось ти дуже забалакався.

Шумицький. Насамперед, я не старий, а вдруге.. чого ти заплакана? Бачите, товаришу, жінка, як я казав, завжди - жінка. Сором, товаришко жінко! Забудь усе старе! Воно віджило свій вік. Пройде день, ніч, і новий ранок нас привітає цілим потоком сяйва, блискучим усміхом доки що не знаного, лише відчутого щастя. Ти будеш пити його цілими пригорщами і бадьоро, натхненно працювати не тільки для родини, а й для цілого радянського безкласового суспільства, для цілого людства.

Входить Ольга і вітається з Кульчицьким.

Кульчицький. Моє поважання! І вас примусили працювати? Ай-ай-ай!

Шумицький. Чому ти така бліда? Може, також не хочеш їхати з нами і хочеш лишитися тут, де вже немає чим дихати...

Ольга мовчить.

Кульчицький. Панночка не хоче, розлучитись з своєю кіткою.

Шумицький. Ну, коли це перепона, ми можемо її взяти з собою.

Вбігає Андрій.

Андрій. Татко! Квитки готові, авто біля дому. За 20-30 хвилин треба буде вирушати!

Входять Борис і нянька.

Борисе, авто приїхало, давай виносити!

Борис. Давай докажемо, що ми також маємо силу.

Виносять пакунки спочатку ті. що лежать у вітальні, а потім - з других кімнат. Ольга допомагає.

Шумицька (до няньки). Доглядайте ж, няню, всього, що на вас залишаємо. Я щотижня вам писатиму. Пишіть і ви обов'язково. Про все, про все, про всі новини. Адресу вам подам негайно.

Нянька. Все до останньої крихітки збережу, пилиночці не дам упасти... Приїдете - побачите.

Шумицький. Приїдемо, няню, приїдемо.

Нянька. Панночку! Але що у нас вчора на базарі люде розказували. Мати Божа! Кажуть: люде звідти тікають, як миші, до Польщі, до Румунії, пливуть через ріки, повзуть житами, травами. Кажуть, ні багнети, ні кулі їх не спиняють. Як саранча, гинуть по дорозі, а сунуть: ідуть, біжать, наче від вогню. Села, як вимерли. Чого ж, панночку, ви туди їдете?

Шумицький. Дурниці плетуть дурисвіти. Люде не розуміють, що новий час настав, кращий час і для нас, і для всіх, і для таких, як ви, Марійко. Час визволення всіх трудящих. Прийдемо незабаром, прийдемо визволити і вас, і таких, як ви. Цілий світ, Марійко, визволимо від біди й визиску! Ну, в дорогу!

Всі вже одягнені. Прощаються.

Прощайте, Марійко, на Різдво до нас приїдете. Папери й гроші вишлемо.

Виходять.

Нянька. Щасти ж вам. Боже! (Витирає сльози). Чи чого не забули?

Всі вийшли. Лишилась сама Марійка. Чути, як загули мотори.

Шумицька (вернувшись). Хочу ще раз поглянути... Марійко, Марійко! (Падає їй на груди, обіймає).

Нянька. Чи побачу ж вас коли-небудь? (Плаче).

Шумицький (в дверях). Їдемо!..

Завіса

III

Кімната. Права сторона зроблена з тонких дощок. Чути через неї якісь сварливі голоси. Примітивні то з табуреток, то з скринь ліжка. На загально убогому тлі виділяються речі, очевидно, привезені з дому. Шумицький за столом щось пише. Шумицька щось латає.

Стук у двері. Входить голова домового комітету.

Гол[ова] дом[ового] к[омітету]. Сьогодні прийде до вас на ніч один громадянин, що не має тимчасово помешкання. Отже, влаштуйте йому постіль.

Шумицький. Змилуйтеся, товаришу, ми самі ледве вмістилися в цій маленькій кімнаті, а тут ще когось... Це абсолютно неможливо.

Г[олова] д[омового] к[омітету]. Це є постанова комітету. Мусите виконати.

Шумицький. Добре, товаришу, але це є виключено.

Г[олова] д[омового] к[омітету]. Ви приїхали сюди і хочете заводити у нас капіталістичні порядки?

Шумицький. Я? Капіталістичні?! Що ви? Я такий же ворог капіталу, як і ви, товаришу. Ми обидва - соціалісти-комуністи. Так, товаришу, коли треба було, ми перейшли з двох кімнат в одну, але тепер, коли один син спить на підлозі, ще когось давати до нашої кімнати - це абсурд!

Г[олова] д[омового] к[омітету]. У нас часом в одній кімнаті міститься по чотири родини і не нарікають.

Шумицький. На одну кімнату чотири родини, це трохи забагато, товаришу.

Г[олова] д[омового] к[омітету]. Ваша критика, громадянине Шумицький, може вам пошкодити. Попереджаю!.. Одже, я не маю часу на розмови з вами і прошу, власне, наказую іменем комітету улаштувати на ніч безпритульного громадянина. (Вийшов).

Шумицька (що весь час сиділа, щось шиючи, підвела голову і відкинула шитво). Яка грубість! Яка безличність!

Шумицький. Мовчи... все виясниться. (Нервово ходить по кімнаті). Якийсь йолоп, якийсь хам буде тут наказувати! (Схаменувся, наче згадав, що можуть підслухати, і зробив знак рукою).

Шумицька. Куди ти нас завіз?..

Шумицький. Ах, лиши!.. Серденько, ми не знаємо тутешніх умов, розпоряджень, різних постанов, декретів... Поживемо, приглянемося, прислухаємось, зрозуміємо і пристосуємось до тутешнього життя. Звичайно, воно ще не є й не може бути досконалим: соціалістичне будівництво почалось, продовжується, але ще далеко не довершене. І тому так багато праці для кожного. І то, голубко, в кожній ділянці. А для мене - і віку не стане... Наприклад, тепер готуюсь до викладу про літературну творчість емігрантських недобитків петлюрівщини. Я їм покажу! Все пір’я з пухом вискубаю! Ти знаєш, я умію!

Шумицька. Ну, а все-таки будь більш-менш справедливим.

Шумицький. Хай сюди їдуть. Не хочуть, бояться... мабуть, не без причини!..

Входить сусідка.

Сусідка. Куди ви поділи мою бараболю?

Шумицька. Яку, громадянко?

Сусідка. Ви поставили свою зупу¹⁵ у мене на плиту, а я пішла солі позичити, а як вернулася, то ні вашого горщика, ані моєї бараболі не стало.

Шумицька. Я більше не заходила туди і не знала, що ви вийшли з хати.

Сусідка. Де моя бараболя, питаю?

Шумицька. Я ж кажу вам, що більше до вас не заходила.

Сусідка. А я ж просила вас доглянути.

Шумицька. Але ж ви не казали, що збираєтесь кудись виходити.

Сусідка. Не казала?! Хіба б забула? Хіба можна хату хоч на хвилину залишити без догляду?.. Чим же я діток нагодую?

Шумицька. А ви подивіться добре, може, вона десь стоїть...

Сусідка. Ви в себе подивіться! Я вже дивилася. Може, ви її самі з’їли!? Я не вийду з хати, доки не поставите на стіл мою бараболю... Хіба ви знаєте, як то легко було її дістати?! Ворогові не бажаю. А ви навіть оком не глянули… Вам важко було підвестися... А я за 20 верстов по неї ходила. Ноги порепались. Пальці позбивала... Що ж ви мовчите? Де вона, кажіть! А то я поскаржусь, і тоді побачите, що вам буде.

Шумицька. Я вам повторюю ще раз, що ніякої вашої бараболі я не бачила і навіть не заходила до кухні... Що ви, громадянко, від мене хочете?

Сусідка. Бараболю... Тільки свою бараболю.

Шумицький. Скільки було там тієї бараболі?

Сусідка. Фунтів 3-4, а може, й більше.

Шумицький (виймає з-під ліжка кошик). Нате, тут 6 буде... Тільки дайте нам спокій і на будуче знайте, що ми не брались і не беремось стерегти ваші речі.

Сусідка (висипаючи бараболю). Так, вже тепер буду знати... Я думала, по-сусідськи...

Шумицька. Добре, громадянко, «по-сусідськи»! Хіба так розмовляють по-сусідськи?!.

Сусідка. Не сердьтесь, барине. Я знала, що ви не з нашого брата і не захочете мого. (Пішла).

Шумицький. Ну, як тобі подобається ця мадам? Трапляються ж такі екземпляри...

Шумицька. Щось занадто часто... Ех, Ромцю, Ромцю... Так мені не хотілось їхати... Ах, що б я дала...

Шумицький. Мовчи, лиши, не треба... Все буде гаразд! Запевняю тебе! Цими днями я перебалакаю, де треба, і розмови про бараболю стануть виключені.

Пауза.

Шумицька. Чим же я вас нагодую? Є крупа, але нема ні сала, ні олії. І де, на чому я варитиму? Проситись знову... кланятись, понижуватись? Ах, це занадто тяжкий хрест для мене... Я не можу, Ромку, того винести. Може, я не звикла, але не можу... Згадую еміграцію... Часом було нелегко, але хіба може бути якесь порівняння?!

Шумицький. Кажу тобі, голубко, все це улаштується. Треба лише пару днів, тільки пару днів потерпіти, почекати, поки повернуться із Москви, із з’їзду. Ці дрібні, просто смішні ексцесики швидко забудуться, і я певний, що колись навіть весело буде їх згадувати...

Шумицька. Ти так в цьому переконаний? Не думаю... навпаки, Ромцю. Це буде щодня, і кінця-краю цьому не видко... Слухай: я не хочу тебе хвилювати! Вибач, але я помічаю до себе якесь дуже непевне відношення. Не скажу - вороже, але в усякім разі не таке, якого я ждала, якого мені хотілось би...

Шумицький. Ну що ти... Це тобі здається. Може, й є ще одиниці, що дивляться на нас, як на австріяків, але ж це унікуми, печерні люде, що ще не вимерли. Їх, власне, треба було б в клітках возити та за гроші показувати, але Радянська влада дивиться на них крізь пальці і з почуття гуманізму дає їм спокійно дожити свого старого віку.

Шумицька. Це я не раз помічала і не тільки з боку тих, про кого ти кажеш. Навпаки, прості старі люде, з якими доводилось стріватись, ставились до мене уважливо, з якоюсь щирістю, навіть теплотою, ніби... з якимсь співчуттям. А молоді, урядовці, апаратчики... мені робилось холодно від їхнього погляду. Вони проймали душу, наче крижаними голками.

Шумицький. Ну, це вже, голубко, хвора уява, навіть, я сказав би, якесь упередження. Коли б ти бачила, як гаряче стискують мені руку наші комісари, як щиро ставляться до мене, до моїх планів, проектів, як високо цінять мої бойові змагання з цілим галицьким суспільством, ти ніколи б цього не сказала, навіть не подумала. Правда, я згоджуюсь з тобою, може, для декого ми «чужі», з «чужого краю», але хіба з цим можна рахуватись?! Вони не грають абсолютно ніякої ролі в громадському житті. Багато ще значить наш діалект, якого ми конче мусимо позбутись! І власне, ніхто ще нас не встиг пізнати, що ми за люде і які. Поживемо, познайомимося з людьми, і вони нас пізнають, і побачиш: приятелів і друзів буде, як маку!

Входять Андрій і Борис. Борис кинувся до стола і став щось писати.

Андрій. Татку, мамцю! Все пройшло знаменито! Коли я сказав: «Тільки наш великий всесоюзний вождь виведе пролетаріат в землю обітовану»,- грім оплесків! Хтось до мене підійшов і шепнув: «Вітаю з успіхом! Сподіваюсь, що ви незабаром дістанете високе призначення». Себто посаду.

Шумицький. Стискую руку, сину-товаришу!

Андрій. А що ти, мамусю?!

Шумицька. Я б хотіла вас нагодувати, та без вас сталась така неприємна історія...

Шумицький. Що ти звертаєш увагу на якусь дурну бабу. Зупу хтось украв...

Андрій. Я їсти не хочу. Хіба це важно? Пам’ятаєш: «Не єдиним хлібом буде живий чоловік...»

Хтось стукає в двері і входить.

Той, що ввійшов. Прошу розписатись. (Подає папери).

Шумицький. Мати Божа! Лишенько! Заговорився, забув. Присягаюсь - забув! (Показує папір дружині, розписується).

Посланець виходить.

Шумицька. Як... і його запідозрили? Що ж це таке? Ти мусиш його захистити. Це якесь непорозуміння.

Шумицький. Я не знаю. Так тяжко розуміти тутешні обставини... але, очевидно, щось було... Так, без причини...

Шумицька. Ти не знаєш його? Він же цілі роки листувався з тобою, намовляв їхати, висилав книжки... Хіба б він, старий, переконаний революціонер, міг би щось писати проти уряду, влади? Нарешті, покажи його листи. Реабілітуй його, це ти мусиш зробити як приятель, товариш.

Шумицький. Я майже все листування залишив вдома. Але що я маю робити? Я мушу вірити тим, хто його ближче знає. Цього нарешті вимагає революційний такт і дисципліна.

Борис. Але ж це твій найближчий друг, татку... ще з передреволюційних часів. Ти сам казав, що він так багато для тебе зробив.

Шумицький. Все, що можна зробити, буде зроблено. Я ж, власне, не знаю, в чому його обвинувачують. Розуміється, нічого серйозного... Якась дурниця, непорозуміння, може, наклеп з боку недобитків контрреволюції. Може, Андрію, підем разом?

Андрій. Добре, з охотою, татку.

Шумицький і Андрій виходять.

Шумицька (оглядається, прислухається). Борисику! Я вже мушу уважати, чи ніхто не підслухує. Подивись обережно за двері.

Борис одягає капелюх, наче йде з дому, сміливо одчиняє двері, дивиться, знову зачиняє і кидає капелюх.

Борис. Нікого... Тим часом - нікого.

Шумицька. Це тобі не Відень і не Париж... Я нічого не розумію, але серце так чогось стискається і щемить. Воно завмирає, коли я стріваюсь з тутешніми людьми.. А безпритульних дітей боюся й бачити!.. Жах мене огортає. Я позавчора бачила, як серед дня ограбували якусь жінку... і то на очах міліціонера!..

Борис. Що він один проти ста зробить? Не буде ж він по дітях стріляти. І з безпритульними вже дають раду... Нам, мамусю, дуже тяжко зрозуміти наддніпрянське життя та й людей. Тут все навпаки... І не дивно! Хіба ми мали революцію? Ми мали лише хвилеву війну і все залишили на місці. А тут всі старі боги повалені! Згадай: ще перед тисячею літ найбільш страшного Перуна прив’язали до конячого хвоста, а потім кинули в Дніпро-Славуту. Мовляв, досить тобі, старий, богувати, набогувався, хай ще й інші побогують! Нам все це важко зрозуміти.

Шумицька. Я нічого не хочу для себе. Я живу лише вами, вашим щастям. Я нічого не потребую, тільки бачити вас здоровими, щасливими, бадьорими. Часом мені здається, що я своє «я» залишила там, вдома. Власне, душа моя - це ви, але щось моє, тільки моє, було до вас, і я його залишила вдома, там, з старою Марійкою.

Борис. Але ж ти, мамусю, в кожну хвилину можеш поїхати на пару тижнів або й на цілий місяць додому й відвідати свою Марійку. Поживеш там, порозказуєш, наговоришся досхочу і повернешся до нас. Привезеш всякої всячини, чого тут тим часом бракує, примус захопиш, і заживемо ми тут, як пироги в сметані. Не журись, мамунцю, все буде добре! Ось побачиш. Незабаром татко буде в Держвидаві, я в Наркомпросі, Андрій - редактором журналу, сестра покине посаду в Києві і працюватиме в комісаріаті здоров’я. Ти знаєш, вже обіцяно їй! З першого будемо знову всі разом.

Шумицька. В цих... апартаментах?..

Борис. Хіба, мамусю, в цьому щастя?.. Хіба ми потребуємо апартаментів?

Шумицька. Окрема кімната для неї не зашкодила б.

Борис. Все, мамусю, будемо мати: і кімнату, і меблі. А скільки грошей тобі приноситимемо! Ну що ти, мамцю, з ними робитимеш? О, знаю, ти, певно, щомісяця посилатимеш Марійці. І вона, старенька, не знатиме, що з ними робити... Буде свічки купувати та Богу за тебе молитись.

Стук у двері. Пауза

Шумицька. Можна. Прошу. Зайдіть.

Входить схвильований Кульчицький.

Шумицька. О, нарешті зібралися. Сідайте, розказуйте. (Вітається).

Кульчицький. Знаєте, що сталося? Що сталося?!

Шумицька. Що? Тільки прошу, не лякайте. Тільки не лякайте. Говоріть...

Кульчицький. Сьогодні украли мій шляфрок.¹⁶ На моїх очах! Я його купив у Цвібака у Відні. Чудесний, м’який, легкий, як пух.

Шумицька (легко зітхнувши). Ну, це ще півлиха, товаришу Кульчицький... Хто ж? Як це було?

Кульчицький. Годин в сім я прокинувся, але вставати так рано, каюся, не звик, і тому приємно було ще полежати й подумати. Цілу ніч мені не спалось. Щось мене, вибачте, кусало... Я десятки разів перевертався з боку на бік, запалював електрику, полював і, треба сказати, дуже успішно... Але коли гасив світло і починав засипати, знову на мене щось лізло, і знову повторювалась та ж сама історія.

Шумицька. Бачите, а кажуть, що історія не повторюється...

Кульчицький. Вам легко жартувати, товаришко добродійко, а побули б ви... ні, ні!., вибачте, це є ляпсус лінгве,¹⁷ - я вам цього не бажаю. Ну, коротко кажучи, якось я заснув, прокинувся годин в десять, лежу і розглядаю свій будуар. Думаю, де вони, ці милі створіння, ховаються? Не інакше, думаю, як в оцій дощатій стіні, в щілинах між дошками. І навіщо я там свій шляфрок повісив? Треба, гадаю, його буде добре обдивитись, а то, чого доброго, і вдень не матиму покою. А дошки, треба вам сказати, сягають не так, як у вас, до самої стелі, а добрих ще півметра лишається. За цією стіною живе якийсь «тип», що приходить і зникає, як тінь. Ніколи не знати, чи він в хаті, чи вийшов. Та я його так ні разу і не бачив.

Шумицька. Добрі сусіди! Живете дійсно по-сусідськи...

Кульчицький. А що мене обходить, хто там живе!? Краще далі бути від сусідів.

Шумицька. Може, й ви маєте рацію.

Кульчицький. Ну, я лежу й дрімаю. І враз мені здається, що з-під стелі висувається чиясь величезна лапа, знімає з гвіздка мій шляфрок і тягне його нагору. Чи я спав по-заячому і все це бачив, чи мені приснилося, не знаю, але коли я прийшов до пам’яті і зрозумів, що це все значить,- мене в піт кинуло. Як обпечений, схопився я з ліжка і кинувся за двері... Та якось схаменувся, що на мені убрання Адама, і пускатись доганяти - ризиковано. Вірте: я ледве не заплакав. Ах, який це був чудесний, вигідний шляфрок!

Шумицька. Заспокойтесь, товаришу Кульчицький. Коли дасте мені матеріал, я вам такий самий пошию.

Кульчицький. Ой, справді? Цілую руці пані добродійці.

Входять Шумицький з Андрієм і якось байдуже вітаються з Кульчицьким.

Шумицька. Що з тобою, Ромку? Ти наче не свій. Щось сталось? Що? Ти говорив...

Шумицький. Дуже неприємна, дуже неприємна історія. Андрій був на галереї, хай він розказує.

Кульчицький. Я догадуюсь, де ви були. Що ж таке? Я ж його знаю добрих два десятки років. Революціонер, послідовний, безкомпромісовий. Я десь читав, що йому докоряли за якусь статтю, здається, літературно-критичного характеру. Згадав, здається, про самостійні шляхи і напрямки української драматичної творчості, взагалі - літератури. Але це дискусійна тема... Її варто обговорити, висвітлити з усіх боків і зробити раз назавжди певні висновки. Коли у когось з’являється якийсь сумнів, треба зразу ж його з’ясувати, знайти причину і виправити логічну помилку. Ну, що ж там було? Розказуйте.

Шумицький нервово ходить.

Андрій. Промовці доводили, що мається справа з національним ухилом, що це був свідомий, хоч замаскований революційною фразеологією, націоналістичний ухил. І татко голосував за виключення його з партії.

Кульчицький (спалахнувши). Товаришу, це ж абсурд! І ви, і я - ми ж знаємо його стільки років! Це ж, безумовно, стопроцентовий більшовик поза всякими підозріннями... Я пам’ятаю його виступи під час Центральної ради, Директорії. Заслужений більшовик, товаришу.

Шумицька (побачивши, що Борис одягає капелюх і збирається відходити). Куди ти, Борисе?

Борис. Піду пройдуся, щось у мене голова заболіла. (Виходить).

Шумицький. Що й говорити, неприємно! (Ходить по кімнаті).

Шумицька. Дуже, дуже сумно...

Кульчицький. Ай-ай-ай! Пристрасті затемнюють розум. Треба було відкласти, обдумати. Революційна гарячка! Вона добра під час революції, до перемоги, а коли ворог переможений, треба остудитись і покликати тверезий розум.

Шумицький. Атмосфера була пекельна і запалювала кожного, товаришу. Згодьтесь з тим, що ми люде іншої культури, іншої психології... Ми мусимо пристосовуватися до всього тутешнього. Коли часто ми не можемо навіть згруба зрозуміти деяких тутешніх явищ, як ми можемо розібратися у всіх нюансах? Ми можемо тільки вірити і підтримувати свідомих і відданих революції товаришів, які знають, що роблять. Ми прецінь приїхали сюди, щоб працювати разом з ними, допомагати їм, а не вставляти палки в колеса... Це не наше завдання, а різних шкідників.

Кульчицький. Висвітлювати факти - це не значить вставляти палки в колеса. А що ви скажете, товаришко добродійко?

Шумицька. Ах, як мені тяжко, товаришу Кульчицький, як неприємно, що Ромко голосував проти нашого спільного друга. Я просто не можу зрозуміти, який націоналістичний ухил міг мати найзаклятіший ворог націоналізму. Хіба він коли-небудь відрізняв українця від москаля, жида, француза, німця, поляка? Для його всі друзі, хто однаково з ним думав і йшов до однієї мети, до соціалізму. Але ми, як українці, прецінь мусимо дбати про свою національну культуру. Як ми можемо спричинятись до розвитку культури того народу, ну, скажім, хінського чи японського, коли ми навіть самої його мови не розуміємо? Насамперед і найбільше ми можемо зробити для свого народу, і це наш головний обов’язок. Це така самозрозуміла річ.

Кульчицький. Слушно, цілком слушно, товаришко!

Шумицький. Я вам не суперечу, навпаки, цілком погоджуюся з вами, але під час диктатури пролетаріату мусять переважати класові, соціальні завдання над національними. Це переходова доба. Коли революція, пролетаріат переможе класового ворога, змете з лиця землі всі рештки буржуазного ладу і очистить місце для нового будівництва на засадах соціалізму, тоді настане пора вільного розвитку національної культури. Мусимо насамперед знищити соціальні нерівності, а потім - національні. Тому я вважав справедливим під час диктатури рішуче осудити націоналістичні ухили нашого старого товариша як шумскіста, як зрадника марксизму та ленінізму. Йому загрожує заслання... Так, його заслали на 10 років.

Кульчицький. Ай-ай-ай, ай-ай-ай!

Шумицька. Що ти говориш? На 10 років!! І ти голосував за заслання?!

Шумицький. Так, я голосував за заслання. Моє сумління чисте, як краплина води.

Вбігає Борис.

Борис. Новина! Страшна новина!

Всі. Що та же? Що сталося? Що, кажи!

Борис. В Ленінграді якісь злочинці забили комуністичного діяча, найближчого друга нашого великого вождя.

Шумицький. Хто забив? Хто? Який божевільний?

Борис. Одні кажуть, що якийсь чужинець, другі - що робітник з фабрики. Це, виявляється, сталось вчора чи навіть раніш. Ідуть арешти. Кажуть, напали на сліди.

Шумицький. Яка підлість! Вони думають, що атентатами,¹⁸ бомбами уб’ють ідею! Ні! Ідеї безсмертні!

Кульчицький. Ай-ай-ай! Ну, я піду. Моє поважання. Атмосфера не сприяє спокійній кабінетній праці. (Пішов).

Шумицька. Я далі не можу витерпіти... Щодня, щодня щось нового! Вранці я вистояла 6 годин біля крамниці. Наслухалась всього на свою адресу. І що ми «закордонні буржуї», і що маємо долари, і що приїхали об’їдати селян і робітників, коли і без нас їм нічого їсти. Ромку, я не видержу, я так не можу!..

Шумицький. Все це жіночі нерви.

Шумицька. Бачити вас щодня голодними...

Шумицький. Це дурниці, мамусю.

Шумицька. Марійко, Марійко!.. Правду вона казала. Вернутись би нам, Ромку.

Шумицький. Куди?! В те болото? Їдь сама!

Шумицька. Подивись, як схудли діти, як ти випадаєш...

Стук в двері. Входить 5-6 озброєних людей.

Старший. З наказу ГПУ ви заарештовані.

Шумицький. Я? Я - Шумицький.

Старший. Всі! Одягайтесь!

Шумицький. За що? Товаришу...

Старший. Без розмов! Виходити!

Шумицька. Всі?!! Ромку, що сталося?

Старший. Прошу не розмовляти! Не брати з собою нічого! Марш!

Шумицький. Ходім!.. Це якесь непорозуміння.

Шумицька. Діти, Ромку... Що це таке?! (Виходять).

Старший (до колеги). Зостаньтесь тут: наложіть печаті!

Завіса

IV

Камера в льоху. Часом долітають звуки мотора, голоси, крики.

X. (одчиняє двері, входить і на порозі комусь кричить). Іди сюди! Тут зараз нікого немає...

Z. (входячи). Ну що ж, товаришу, був уже присуд? Запроторили далеко? На Сибір, на Соловки?

X. Декого дуже далеко, аж надто.

Z. А Шумицьких?

X. У! Здорово! Двох синів розстріляти. Присуд виконати негайно. Може, вже на лоні Авраама й Ісаака...

Z. А старого?

X. Додаткове слідство. Викрутився! Хай погуляє, подумає пару місяців на самоті. О, ми їх радо пускаємо з «вужчої» батьківщини, але ніколи не випускаємо з «ширшої».

Z. Вони лише прикидаються комуністами, а в душі найзапекліші націоналісти.

X. Вони ганьблять, ненавидять Петлюру, а самі вдесятеро більші петлюрівці, як був сам Петлюра.

Z. Ну, їх всіх виведуть на чисту воду і «в росход». «В росход і нікакіх», як каже Михайло Наумович.

X. Але ж як все ловко зроблено і підведено! Комар носа не підточить!

Z. Просто геніально! Перейшли з револьверами і бомбами в різних місцях кордон з метою атентатів на представників совітської влади.

X. Дуже добре! Дійсно геніально! (Запалює і дає цигарку). Кури! Цікаві подробиці на суді. Виїзна московська сесія прохає відповідати по-руськи, а старий: «Я радо говорив би по-московськи, та не вмію». А предсідник: «Як?! Всесоюзної мови не знаєте?! Не визнаєте мови Леніна, Сталіна?» А він: «Не вмію. Я їхав в Харків, Київ, а не в Москву». Так і одрізав! От нахаба! Чи ти бачив таких шовіністів? Голова почервонів, здавалось, скочить і власними руками задушить, але стримався, тільки пильно подивився на варту і враз зблід, аж пожовк. Поблід і той, зрозумів наче і злякався: «Харашьо,- каже,- я буду гаваріть по-руські, але не харашьо, как зумію...» А коли винесли присуд смерті 28-ми, і в тому числі його синам, став білий як крейда і остовпів, завмер. Очі йому, як у жаби, вилізли на лоба, волосся наче догори стало, а потім враз як затрясеться, як закричить не своїм голосом і впав... Насилу його, похололого, винесли з суду й одігріли. Гришка - майстер відігрівати!.. Послухай, у мене є старенький револьвер, без барабану (украли канальї). Він вже багато разів прислужився мені при трусах. Раз навіть слідчий підморгнув мені, натякнувши, що дуже часто фігурує цей інструмент!.. Чи не підкинуть його в барахло? Це ж камера старого. А потім ти його і найдеш. Побачимо, як буде викручуватись! Трагікомедія вийде! А жінці його я скажу, що найшли у старого револьвер. Нехай признається, а то, дескать, буде зле і їй, а йому ще більше. Примусимо признатись і прилюдно зректись і чоловіка, і синів, як контрреволюціонерів, що разом із Зінов’євим хотіли повалити Радянську владу. Всю цю наволоч треба знищити од першого до останнього! Бо вони на язику «комуністи», «товариші», а в серці гайдамаки, чорношличники, куркулі, інтелігенція.

Z. Ну, давай спробуймо! Навмисне! Подивимося, що з цього вийде. Почекай лише, я подивлюсь, чи нема кого за дверима. (Одчиняє двері). Псс! Тікаймо! Швидше! Ведуть! Ведуть старого. Ходім. (Вийшли).

Двоє людей вводять, майже вштовхують, Шумицького.

Шумицький. А! (Спирається на стіну).

Вартовий. Мовчати. Сидіти тихо, а то буде зле. А потім - на допит!

Вийшов. Брязнули ключі, замкнулись двері.

Шумицький (після паузи проводить рукою по лобі). Що це? Сон?! Дійсність? Мати Божа! Що це? Їх нема? Ні Андрія, ні Бориса немає більше?!! Не може бути. Це не може бути! Вони живі! Це сниться дурний, несамовитий сон! Так, це... сон! Я сплю. Це мені сниться... Прокляття! Я не можу прокинутись. Мамо! Андрію, Борисе! Збудіть мене, бо розірветься серце. (Відскакує від стіни, береться за голову, оглядається навколо). Ну, я встав, прокинувся. Але сон і досі здається мені дійсністю... Мамо, Борисе, Андрію! Де ви? Що зо мною? Де я? О Боже, Боже! (Падає на коліна). Це дійсність... (Схоплюється на ноги). Ні, ні! Тисячу разів - ні! Це не може бути! Як це може бути?! Я збожеволів. Де лікар? Чому не заспокоять мене? Хіба не бачать, що мої нерви порвалися! Хіба не знають, що я боровся з цілим суспільством, що ця боротьба була титанічна! Як вони не розуміють?! Я переміг, але впав, впав, облитий кров’ю. Нащо мене посадили сюди? Хіба я злодій! Лікаря! Швидше лікаря! Мені зле! (Швидко і голосно гримає в двері).

Вартовий (в руці з револьвером). Ти знову буйствуєш? Холодної води хочеш на голову? Ми тебе зразу заспокоїмо. Це бачиш? (Показує револьвер і приставляє до обличчя).

Шумицький. Пане добродію, я вас уклінно прошу негайно прислати мені лікаря. Нехай негайно прийде! Хай негайно біжить сюди, бо зі мною сталось щось страшного... Я божеволію! Розумієте? Жах! Хай приведе моїх синів і дружину. Я мушу їх бачити.

Вартовий. Еге! Сини твої давно вже ждуть тебе до себе.

Шумицький. Мене ждуть?! Де ждуть? Де вони? Біжіть скажіть, нехай негайно прийдуть до мене.

Вартовий. Звідти ще ніхто не приходив.

Шумицький. Що?!. Що?!. Що ви кажете?!! Як... Їх справді розстріляли?.. Не може бути! Я їх спасу! Я негайно телеграфую товаришу Сталіну, Горькому. Добре!? Лише не маю паперу, пера... Може, ви маєте? Я заплачу, скільки скажете, скільки схочете. У всякій валюті: в доларах, фунтах, золотих. Тільки сейчас зателеграфуйте! Телеграфуйте: «Москва, Сталіну, копія Горькому. Припиніть непорозуміння. Негайно їду до Москви для пояснень. Шумицький».

Вартовий. Тут вже ніхто не поможе.

Шумицький. Як? Лише телеграму... За годину все виясниться. Покличте слідчого! Дайте річники журналу, листування. Я докажу, що це непорозуміння. Це наклеп, провокація з боку бандитів-контрреволюціонерів. Сини мої - комуністи. Присягаюсь! Скажіть, вони живі? Де вони?.. Тільки скажіть - я вам руки поцілую. (Падає на коліна й хоче поцілувати руку).

Вартовий. Покинь... Що ти, сказився? Здурів?

Шумицький. ...Благаю, скажіть...

Вартовий. Ну, хай буде по-твоєму... Тільки, старий, дивись! Сиди тихо! А то я вже не так поговорю з тобою. (Пішов).

Шумицький. Я так і знав, так і думав. Вони, може, в тюрмі, але за годину виясниться все, і вони будуть вільні. Будемо знову всі вкупі. Сиділи ж колись і інші, і всі зостались живі. Дехто був навіть на засланні, але за провину і повернувся. Це нічого. (Пауза). Ах, яка втома!.. Яка втома... Голова болить... Ох, як мені болить голова! Трохи лягти відпочити. Так голова болить... Не взяв ні аспірину, ні пірамідону... Все наспіх... Заснути б... лише 10 хвилин!.. (Лягає).

Тиша. За хвильку вистріли. Чути жіночий розпачливий крик.

(Зривається з ліжка). Що сталося? Що? Боже! Тут завжди, тут ніколи немає покою! Когось вічно катують! (Подумавши). Мусять! Революційна дисципліна мусить бути! Ніхто не сміє на зорі нового життя пробувати повернути назад колесо історії. Старе минулося навіки. Забудьте назавжди царя-батюшку або жовто-блакитну Центральну раду!

Диктатура пролетаріату - не жарти! Вона сувора, грізна, але справедлива! Вона карає всіх винних без розділу. Зрадникам - смерть! Шкідникам - смерть! Класовим ворогам - смерть! Єдине, суцільне, безкласове громадянство, єдина генеральна лінія і єдиний комуністичний провід. Хай живе соціалістична батьківщина всіх трудящих! (Співає «Інтернаціонал», б’ючи в лад руками).

Вартовий (входить). Розспівався! На допит за хвилину поїдем. Це, мабуть, за тобою приїхало авто. Там не так заспіваєш...

Шумицький. Ви розумієте, пане, що я співаю «Інтернаціонал»?!

Вартовий. На допиті будеш співать, а тут мовчати!

Шумицький. Дивак ти, товаришу... Я на допит?! Я вже був на допиті, і, як бачиш, нічого не сталося. Непорозуміння вияснене. Помилка виправлена. Але те їм дорого буде коштувати! Вони порвуть на собі волосся! Я, розуміється, їм все прощу... О, як вони будуть стискувати мені оці, бачиш, руки! Руки, може, завтрашнього Наркомпроса! Призначення підписане і затверджене Москвою. Самим Сталіним! Ти знаєш, хто такий Сталін?

Вартовий киває головою.

Шумицький. Ну, то-то! Моя перша промова обміркована до найменших деталей! Я скажу промову і зараз же візьмусь за чистку. Я всіх знаю. Закрутяться всі недобитки, шкідники, ухилісти! Генеральна лінія мусить бути проста і ясна. Без ніяких ухилів вправо або вліво. Найменший ухил і - «дякую за працю», і геть на всі чотири боки! Чистка - так чистка на всьому соціалістичному фронті! Хто не з нами, той проти нас! Того - під три чорти!! Тепер наша влада і наша сила!.. Ми не боїмось цілого світу!

Вартовий. Балакай!.. Говорила стара до самої смерті. (Махнув рукою). Сиди ж тихо! Говорити можеш, але тихо. (Пішов).

Шумицький (не помічаючи, що вартовий вийшов). Так, товаришу, ми не боїмось цілого світу! Старий світ дрижить перед нами! Пролетаріат цілого світу простягає до нас руки! Тікають до нас з Німеччини, з Румунії, з Польщі, з Англії, з Америки! Всі біжать в землю обітовану! Наше селянство само винне! Не саботуй, а саботуєш - здихай з голоду! Шукай кращого на Соловках, на Сибіру. Провинив - дістань кару! Про-ви-нив?.. Хто провинив? Я провинив?! Ха-ха-ха! Сини провинили? Си-ни? Що ви говорите?! Вони сюди разом зі мною приїхали. Чого? Ви питаєте, чого?! Щоб взяти участь в соціалістичному будівництві. Сини - моя гордість! Я щасливий, що сини мої - одне ціле зі мною! Як я їх люблю, і як вони мене розуміють! Ціла моя родина - одна душа, одна ячейка. З таких ячейок мусить складатися ціла радянська безкласова суспільність. Із-за цього варто терпіти тимчасово і голод, і холод. Навіть умирати з голоду! Хліб - за кордон, на пропаганду! Пропаганда потребує хліба. Моя дружина вистоювала цілі ночі, щоб дістати ковалок хліба. (Утирає сльози). Але хіба в її голові хоч майнула думка, що це важко, що цього не треба?

Знову чути жіночий крик.

Це наче її, моєї дружини голос! Що сталося, мамо? Чого ти злякалась? Хто там? Хто там? Злодії?.. Бандити? Мамо!.. Що сталося? Я зараз! Не бійся! Де револьвер? А, тут! Він в моїй руці! Хто там?! (Стукає в двері, пробує відчинити). Я вам покажу, злодіям!

Вартовий. Ти знову мені гармидер робиш? Не стукай, кажу. А то я тебе як стукну. Тихо мені! (Пхає його в груди).

Шумицький падає. Двері замкнулись. Вартовий вийшов.

Шумицький (встаючи). Не розумію. Безглузді жарти!.. Що це за жарти? Хто жартує? Хто сміє зі мною жартувати? З ким жарти? З комісаром освіти? Це забагато! Я сам люблю жарти, але все має свої межі. Ви старий випробуваний марксист, старий революціонер, і говорите такі дурниці? Ви, власне, вдарили мене в груди... Це, вибачте, я так не лишу! Я мушу поскаржитись куди слід. І поскаржусь! Всяка нікчемність дозволяє собі бити в груди! Це мусить бути заборонено! Окремим декретом і то по цілому Союзі! «Всім, всім, всім... забороняються грубі, брутальні жарти з заслуженими людьми революції: чи місцевими, чи тими, що прибули з-за кордону для соціалістичного будівництва». Що це? Бити в груди - це соціалістичні жарти?! Для цього треба було робити соціальну революцію?! Боротись на барикадах за свободу... свободу дурних жартів?.. (Береться за голову). Ах, як болить! Я не їв, я не хотів їсти. Думок стільки, що не до їжі. У нас думки, ідеї, а там, за межами,- м’ясо, шлунок.

Голос здалеку: «Ромку. Ромку! Де ти? Де ти?»

(Прислухається, підходить до дверей, дивиться вгору). Це вона... Вона!! Я тут, я тут, моє серце... У мене голова горить. Соціалістичне будівництво вимагає горіння: блискучих думок, геніальних ідей!

Голос. Де наші діти, Ромку? Де наші діти?

Шумицький. Наші діти?! Працюють. На праці... Андрій - в редакції, Борис викладає на курсах для неграмотних.

Голос. Вони засуджені на кару смерті.

Шумицький. Мамусю! Що ти говориш? Ти спиш, голубко?!

Голос. Я в тюрмі, Ромцю. Мене скатували. Поглянь на моє тіло.

Шумицький. Ти спиш, лебідонько. Це сон тобі сниться...

Голос. Ромку! Наші діти розстріляні. Нащо ти привіз їх сюди, Ромку?!

Шумицький. Ах, як ти не розумієш, голубко! Це все тобі сниться. Збудись, прокинься!

Голос. Де наші діти?

Шумицький. Андрій - в редакції, Борис - на курсах.

Голос. Ромцю, мій Ромцю! Вони сьогодні розстріляні!..

Шумицький. Та збудися ж! Бог з тобою, кохана.

Голос. Прощай, Ромку! Бідний ти, бідні діти. Ромцю... Нащо ти взяв нас і вивіз з рідної землі?.. Ромцю! Будь ти... проклятий!

Шумицький. Що? Що? Ти мене проклинаєш? Ти?! Моя кохана?!! Ти прокляла мене, свого товариша і друга!!? За що? Мамусю, де ти, де ти?!

Голос. Я іду до дітей обняти, пригорнути їх до грудей. Вони ще теплі. В них не захолола ще моя кров.

Шумицький. Боже мій. Боже мій! Ти збожеволіла!! Де лікар? Де лікарі? Андрію! Борисе! Рятуйте матір, вона збожеволіла!..

Голос. Я врятована, я іду до них, і ти, татку, незабаром будеш з нами.

Шумицький. Я йду, я йду зараз до вас... Де ви? Де ви? (Біжить, посковзується і падає).

Входить вартовий.

Вартовий. На допит!

Завіса

23-28.1.1935

«ВИЛІТАЛИ ОРЛИ...»

Трагедія в 1-й картині

Автор приятельськи присвячує землякам

Майдан невідомого містечка. Метушня. Добудовуються ятки, рундуки, прибиваються вивіски: «Ужас»,¹⁹ «Свій до свого», «Сластьони», «Книжний кіоск». Праворуч карусель, тир. Кавуни, горшки, словом, вигляд ярмарку. Просто - двері в павільйон «Ужасу». Багато людей в найрізніших національних убраннях. Кобзар, лірник. Люде приглядаються, торгуються, вибирають, купують. Дія відбувається в 1975 році.

Дама (з вікна «Ужасу»)

Сюди, сюди, панове, йдіть сюди,

Сюди спішіть, біжіть скоріше,

Ніхто ніде не їсть смачніше,

Хто їсть у нас - не зна біди.

Ми на конгрес найкраще все зварили,

Спекли найліпші пиріжки.

Таких і вдома ви не їли:

Їсте́ - і трусяться жижки.

А.

Сластьони, сластьони

По півкорони.²⁰

Б.

Варенуха, варенуха,

Пийте по самі вуха.

В.

Оселедці-матеси²¹ -

Виключно на конгреси.

Д.

Ну давай, та добрі, чуєш?

А то бука покуштуєш…

А по чарці?! Треба конче!..

Ану, на́ та збігай, хлопче.

(Ховає оселедця до кишені).

Р.

О, добридень! Це ви, пане?.

Як здоров’ячко?

Д.

Погане.

Р.

Що це ви в кишеню впхнули?

Д.

Та купив оце цибулі,

Хочу взяти це до хати,

Милостивій пані дати.

Р.

А велика? Покажіть.

Д.

Ні, не дам і не просіть!

Хлопець приносить горілку.

Р.

А це що? Таке... прозоре...

Д.

Та це лік на око хворе.

Р.

Щось болить і в мене, пане…

Д.

Не журіться, перестане...

Ну... ідіть... а я спочину.

Крутить щось і ноги, й спину.

Р. (набік)

Ну чекай же! Будеш знати,-

Хай повернешся до хати.

Г.

Сьогодні вже конгрес збереться...

Яка надія! Серце б’ється!

Хай волю висловлять у цю негоду

Представники, мужі народу!

Р.-д.

Подія справді немаленька,

Зрадіє наша бідна Ненька.

С.-д.

Пролетарі усі, єднайтесь:

З фашизмом-ворогом змагайтесь.

С.-р.

Дурниці, друзі, порете,

Борітеся - поборете.

С.-д. (співає)

Соціалізме, світку наш,

В завзятім бої не поляж,

Страшний фашизм переможи,

О батьку Марксе, поможи!

Делегат 1-й

Коли б і сталась перемога,

То це було б лише від Бога!..

Делегат 2-й

Цікаво, як конгрес удасться...

Мене й тепер трясе вже трясця,

Питання проводу страшне,-

Як він цей камінь обмине.

Делегат 3-й

Як хвиля мимо пронесе,

То буде й далі добре все.

Р.-д.

Ми не маєм провід! Жодних змін!

Ми не дамо підкласти мін!

Він вів - і далі поведе.

С.-д.

Народний фронт - ось провід де!

Р.-д.

Конгрес рішать не має права.

С.-р.

Хіба рішила вже Варшава?

С.-д.

Побачимо, почуємо сьогодні,

Хто переможе: ви чи фронт народний.

Н.

Як не підмажете колес,-

Рипітиме конгрес!

Дама з «Ужасу»

Панове, не сваріться,

Ви краще подивіться,

Які рум’яні пиріжки:

Їсте - і трусяться жижки.

А ковбаса - гаряча, свіжа.

Ідіть - у нас найкраща їжа!

С.-р.

Як ковбаса та добра чарка,-

На час якийсь минеться й сварка.

С.-д.

А може, й справді перекусим:

Твердий оріх ми ще розкусим.

Пішли в «Ужас».

Ф. (вбігає. До розпорядчика)

Ух! Насилу! Встиг? Добіг?

Чи спізнився? Не дай Біг!

Розп[орядчик]

На конгрес ви поспішали?

Ще його й не починали!

Ф.

Слава Богу! Так я встиг?!

Вірте, вже не чую ніг!

Я ж не знав, хоч вже три роки,

Як базікають сороки,

Що десь з’їдеться конгрес.

Але віз наш без колес...

Ну, гадаю, років двісті

Ще простоїть він на місці...

Та й на пасіці сиджу,

Мед куштую, стережу...

Коли вранці прибігає

Мій сусіда та й питає:

«Що ж, конгрес сьогодні буде?»

«Як? Конгрес?!» - «Таж їдуть люде!»

«Де?» - «Та там і там»,- говоре.

«Ой ти, лишенько! Ой горе!»

Я за шапку та в дорогу!..

Ну і встиг ще, слава Богу!

X.

Автобуси!.. Дивіться, пане,

Здається, їдуть галичани.

Люде заметушились, ідуть назустріч, вітаються: «Поважання», «Поважання». Деякі обнімаються, цілуються.

Розпорядчик

Брати! Хоч не на власній ниві,

Ми все ж вітати вас щасливі...

Нехай мине година чорна,

Нехай живе одна, соборна!

Слава!

Окремі голоси: «Слава Україні!», «Слава Ундо!», «Слава соціал-демократам!», «Слава радикалам!», «Слава католикам!», «Слава!», «Слава!», «Слава!», «Слава Галичині!».

Галичани

Слава соборній Україні!

Гал[ичанин] 1-й

Ми нич²² не їли. Де тут, пане,

Якусь канапку хлоп дістане?

Р.-д.

Це в «Ужасі», це в нас, в їдальні,

Всі страви дійсно ідеальні.

Гал[ичанин] 2-й

А бомбу пива?! Задля його

Нас і приїхало так много!

Дама з «Ужасу»

Панове, не баріться,

Ви краще подивіться,

Які рум’яні пиріжки...

Їсте - і трусяться жижки.

А ковбаса правдива, свіжа.

Ідіть - у нас найкраща їжа!

Галичани ідуть в «Ужас». 4-5 з них (всі вони в циліндрах) залишаються.

X.

Нащо возів ви стільки брали?

В один усі б ви повсідали...

Гал[ичанин] 1-й

Ми не живем у згоді й мирі,

Тому й автобусів чотирі.

Гал[ичанин] 2-й

Нас піддурили радикали,

Пустили дурх²³ по Львові слуха,

Що їх не буде тут і духа,

А пані перші прискакали.

Гал[ичанин] 3-й

У нас дійшло вже впрост до бунта.

Ми не схотіли й бачить Унда

І нам воно заприсягло...

І ось приїхало це... зло!

Гал[ичанин] с.-д.

Були і ми, есдеки,

Далекі-предалекі,

Сидіти з ними поруч,

Наш плац - куди ліворуч.

Гал[ичанин] 4-й

На жаль, збирай, стягай, хоч за волосся:

Так наше стадо розбрелося,

А обов’язок пастирів: паси!

О, врозуми їх, Господи, й спаси!

О.

У їх не краще... Га? Іване!

Р.

Та бачу, пане отамане.

Розпоряд[чик]

Панове! Тихо: хор співає...

Та тихо ж! Зараз починає!

Хор (співає)

Де згода в сімействі,

Де мир і тишина.

Оплески.

Гал[ичани]

Цю вашу пісню всі ми знаєм:

Це - з «Запорожця за Дунаєм»!?

Д.

Мовчати, диваки!

А де ж у вас чарки?

(До дами з «Ужасу»).

Давай, шинкарко! Козак п’є,

Бо в козака гроші є.

М.

Яка шинкарка?!! Що ви, що ви?..

Ви зовсім, зовсім нездорові…

Д.

Мовчати! Козак п’є,

Бо в козака гроші є!

Голоси: «О, Батько конгресу йде!», «Батько конгресу!», «Слава!», «Слава!», «Слава Батькові!». Овації.

Д. (співає)

Де ти, Батьку, забарився,

Де ти досі пропадав?

Чи ти в біса не сказився,

Що насилу дочвалав?

Б[атько) к[онгре]су (попадаючи в тон, співає)

Занедужав я в дорозі,

Та й набрався я біди,

Так що ледве вже на возі

Довезли мене сюди...

(Помітивши, що люде здивовані.

Батько к[онгре]су схаменувся, зніяковів).

Д. (до Батька к[онгре]су)

Сюди ступай.

За пиво я запла́тю.

Б[атько] к[онгре]су

Ну, це вже через край!

Гал[ичани]

Яка безличність! Батяр!..

Ч. (вибігає з «Ужасу»)

Ви чули, знов історія:

Колишня Директорія,

Приборкуючи крила,

Конгрес заборонила.

Б[атько] к[онгре]су

Сьогодні день - Великдень наш сьогодні,

Сьогодні день - це свято всенародне...

Сюди зібрався звідусіль

Весь цвіт землі, весь цвіт і сіль.

З Галичини, Америки, Канади,

Гвінеї, Куби, з бігунів,

З усіх нечуваних країв,

Сьогодні всі зібрались до громади...

Читали ви, напевно, пресу

І розумієте вагу конгресу...

А головне, я бачу, кожний з вас

Відчув це розумом і серцем вчас.

Мине якась мала година,

І голос ваш почує Україна.

(Утирає сльози).

Ш.

Як схвилювався він, поглянь,

Ти чув: згадав він і Кубань.

Сусід

Хоч проминув чомусь Одесу...

Ш.

Сорокомученик конгресу!!.

Розпорядчик

Панове, тихо! Хор співає...

Та тихо ж! Зараз починає.

Хор

Закувала та сива зозуля...

і т. д.

Оплески.

Голос 1-й

Машинка до письма,

Модерна, кращої нема!

Голос 2-й

Рибки, зелені огірочки,

Зелені, свіжі - просто з бочки!

Голос 3-й

Замки від злодіїв патентні,

Купують всі пани інтелігентні!

Голос 4-й

Чижик, чижик! Співа, як соловей,

Дивує всіх людей!

Голос 5-й

Я руская, но серцем і понинє

Жіву, где роділась, на Українє.

Єйо люблю я безконечно...

Балакаю по-вашему, конечно.

Ш.

Коли ж конгрес той вже почнуть?

Сусід

Та стій! Хай люде відпочинуть

Та наїдяться днів на п’ять,

Бо швидше справи не скінчать.

Входять троє підпитих.

У Києві на риночку,

Там пив чумак горілочку...

Розп[орядчик]

Панове, схаменіться,

Чого ви орете?!

Навколо подивіться,

Як очі протрете,

Це ж нині позбирались

З усіх земель посли,

А ви понапивались

І рев тут підняли.

Ось-ось конгрес почнеться...

Як серце в вас не б’ється?!!

К.

Не б’ється, може, в вас, мій пане,

Що ти гадаєш, отамане?

Л.

Який конгрес?! Ви нас питали?

А разом, вкупі воювали!

Тепер конгрес, який конгрес?!

Ми подамо на це протест!

Т.

Гаразд! Їй-богу, браво!

Збирать конгрес хто має право?

І «Вісті» також протестують,

Що тут з «конгресами» жартують.

М.

А ви мандати маєте,

Що так багато розмовляєте?

З.

Начхать на їх! Коли конгрес -

Нехай вже йде народ увесь:

В нас на селі на сход

Ішов увесь народ...

Дідусь

Ах, що ви плетете,

Дозвольте вияснить старому:

Конгрес на те,

Щоб швидше ми поїхали додому.

Т.

Хто хоче їхати - паняй,

А хто не хоче - не мішай!

Так само теж писали «Вісті».

К.

А ви, бува, не комуністи?

Ану, кубанці, покажіть,

Куди дорога їм лежить.

Зав’язується бійка, летять кавуни, горшки, поволі все кінчається.

Розп[орядчик]

Який скандал!!. І в день конгресу.

Це ж попаде, напевно, в пресу.

Зліва виходить група жінок-депутатів.

Жінка 1-а

Во іст майн ман? Ах, во іст майн ман?

Ер гайст Гусак Семенович Іван.²⁴

Жінка 2-а

Я не розумім, я йсем чешка,

Йсем подкухаржка пана Пешка.

Жінка 1-а (до 3-ої)

Ферштеін зі, філяйт?²⁵

Жінка 3-я

Ол райт, ол райт, ол райт!²⁶

Муринка (виходить і кличе)

Пабло, Пабло, Пабло!

Павло

Чого ореш ти, чорномаза,

От, причепилась, як зараза.

(До сусіда).

Дочка Люципера з Марокка.

Ну з нею, пане, і морока!

Ні «бе», ні «ме» по-нашому не вміє,

Та, правду кажучи, нема й надії.

(До неї).

Чого ти в біса репетуєш?

Чого ти хочеш, жінко? Чуєш?

Муринка жестикулює.

А, їсти хоче, ну ходім,

І я з тобою разом з’їм.

Пішли в «Ужас».

З кіоска висовується рука з книжкою.

Купець

Нова, панове, книжка.

«Від Тихого до Боязко́го,

Крім мене, не було нікого».

Новошляхівцям - знижка!

Виходять з «Ужасу» Б[атько] к[онгре]су і К.

К.

А нас чому не запросили?

Б[атько] к[онгре]су

І ви? Товаришу мій милий!!?

К.

Так... Нашу фракцію «есде»!..

Б[атько] к[онгре]су

А ви були раніше де?

Вже соціальні демократи

Давно одержали мандати.

К.

А ви спитали нас: чи їх

Ми уважаєм за своїх?

Вони то з центром працювали,

То в гречку знов кудись скакали

І, боячись на смерть фашизму,

Пішли на руку комунізму...

А ми до певної мети

Йшли просто й будемо іти!

Б[атько] к[онгре]су

Ви маєте свої часописи, журнали?..

К.

Не маємо: не крали.

А коли хочете, то й так!

Журнал наш зветься, пане, «Рак».

Галич[анин] 2-й (виходячи з «Ужасу»)

Не сядем з ними анізащо!

Домів повернемося краще.

Делегат

З конгресом зле, хоч їдь до хати.

Не треба так і починати:

Скандал би був страшний, великий...

Ні, наш народ ще зовсім дикий.

А що б ви думали, сеньйоре,

Який є вихід з цього горя?

Вам, як політику, це видко...

Ах, не повірите, як бридко...

Є.

Я від політики тікаю.

Тому я й не вернув до краю...

Хотів політику забути

І від інтриг далеко бути…

К. (збоку)

Були часи колись хороші...

Була і честь, і шана, й гроші…

Є.

Наука - це єдина втіха,

І щоб не сталось десь огріха,

Я мушу ночі й дні не спати,

Все працювати й працювати...

Коли всі підуть в авантуру,

Хто буде дбати про культуру?..

І взявши цей тягар невільно,

Несу його я неподільно.

Тяжкий це хрест... тяжкий сьогодні,

А дяка - в пам’яті народній.

А за життя нема її ніде...

О, бач! Народна совість, пан суддя іде!

К.

Народна совість... Хе-хе-хе!..

І влізе ж в голову таке!

Суддя вітається і мовчки зникає в дверях «Ужасу»

Чоловік (з возиком)

Правдивий чорний хліб!

Мій винахід-виріб!

Чотири рази печений,

Чотири рази варений,

Чотири рази парений,

Насущний Божий дар,

«То-мар, то-мар, то-мар»

(Зник).

2-й чолов[ік]

Вкраїнська вакса,

Вживає Бакса

І цілий магістрат,

А зветься «Геростат».

Хтось (затуливши вуха, виходить з «Ужасу»)

Таке там твориться, що чорт не розбере.

Не народившись ще, конгрес умре.

Не удались всі спроби помирити,

Хоч би як-небудь обдурити.

Якби це сила, всіх би впхнути,

Ударити дверми й замкнути,

Або злякати їх якимсь наказом,

Щоб партії на мент хоч сіли разом.

Кого послухають? Диктатора немає,

То й кожний з них у власну дудку грає,

І має кожний з них свою програму...

А стій? Як дати телеграму

Від Блюма, Гітлера і Муссоліні

На честь і славу Україні?!

X.

Це справді вигадка не зла:

Вона б розплутала вузла.

Гайда на пошту! Підмахнем

І листоношею пошлем.

Відходять.

Кобзар

Ой вивела чечіточка семеро діток

З одного яйця:

Мене молодця,

І Степана, і Івана...

Дел[егат] (до розпор[ядчика]).

У день конгресу це не йде:

Хай дід щось інше заведе.

Розпорядч[ик]

Дідусю, діду, вибачайте,

Ви поважніше щось заграйте.

Кобзар (подумавши)

Доборолась Україна

До самого краю,

Гірше ката свої діти

Її розпинають.

Делегат (до кобзаря)

Так, так, це варто заспівати!

Ходіть - де радять депутати.

Ідуть.

Б[атько] к[онгре]су (вибігає схвильований)

Люде добрі! Це ж не жарти!

І чого ми, справді, варті?

Варт було сюди з’їздитись

З Буковини, з Хуста, з краю,

З Аргентіни, Уругваю,

Щоб ще дужче посваритись?!

Д. (до Б[атька] к[онгре]су)

Що? Погано?.. Бачу, бачу...

Ну, і злу ж ми маєм вдачу.

Всяк тепер мені вже вірить.

Що і чорт нас не помирить!

Я ж кажу: «Як ковбаса та чарка,

То минеться й сварка!»

Суддя (виходить)

Чи є конгрес законна справа?

А те, що хоче УНР,

Чи уенерівська Варшава,

Чи є для нас закон тепер?

Я вже казав й писав не раз,

Що уряду нема у нас.

Д.

Не те говорите. Варшава, УНР

Хотіли б, щоб конгрес, не живши ще, умер

Тут провід - вісь! А може, як на те,

У провід ви попадете!..

Суддя

Це інше діло. Я піду

І, взявши провід, поведу!

Як у Полтаві років сорок

Був головою акушорок.

Р.-д.

Ми маєм провід: він літа,

Від нас всі лиха відверта.

Суддя

Це незаконний провід... Як суддя,

Про це рішаю тільки я.

Ч.

Але єсть інші ще питання,

Питання честі, існування...

Конгрес лише розв’яже все

І нас на дусі піднесе.

Ж.

Доки не вернемось до хати.

Ніхто не сміє нас карати.

Я дефравдант,²⁷ кажу одверто,

А боронитимусь уперто.

Листоноша швидко пробігає і зникає в дверях «Ужасу»

Р.-д.

Не трибунал конгрес, на жаль,

І не посадить вас на паль...

Хтось (вибігає з «Ужасу» в руці з папером)

Панове, слава Україні!

Конгрес вітає Муссоліні.

Оплески.

2-й

Товариші! Вітає Блюм,

Хоч він для нас ні сват, ні кум!

Оплески.

3-й

Уже нас знає цілий світ!

Від... Гітлера прийшов привіт!

Оплески

4-й

Товариші! Подія знов:

Конгрес вітає В. Чернов,

Наш друг, друг волі і прогресу.

Голос

Ми не допустимо конгресу!..

Голоси: «Слава Лізі Сходу Європи!», «Слава!».

Хтось (читаючи телеграму)

«Палкий привіт! Кладу на кон

Один (в долярах) міліон.

Зичливий завжди Цукрцитрон».

Овації

Юнак

Ми не допустимо конгресу!

Ми маємо свій провід і вождя!

Ми генерація сувора й молода,

Незламна і тверда, як криця.

Жорстока, як епоха, як вовчиця,

Державну керму беремо

І іншим взяти не дамо.

К.

А ви, ви звідки, молодці?

У вас ще губи в молоці.

Щоб кораблем державним керувати,

Навчіться носа утирати.

Юнак

Ми маємо єдиний клич:

Все молодим, старим же - нич!

Як те сміття, їх виметем із хати!!

К.

А хто ж вас буде годувати?

Варить то молочко, то манну кашку?

Що скажеш ти на це, синашку?

Юнак

Самі все зваримо. Наразі

Ми маєм справжній примус в Празі...

К.

Так, вибачайте... я не знав...

В вас примус є!.. Ну, хто б гадав?

Організація могуча:

Вже має примуса і дуче.

Юнак

Лишіть ви це! Не все відразу...

К.

Так, примус спочатку і трошки гасу...

Не все відразу... я й забув!..

Голос

Не смійтесь: ще з них вийдуть люде,

У їх руках і керма буде.

Хтось

Позір! Авраменко прибув!

Які є файні балерини!

К.

Шкода: не танки, «цепеліни»...

Голоси: «Слава!»

Виходять Б[атько] к[онгре]су і Д.

Б[атько] к[онгре]су

Не йде до згоди... Боже мій!

А близько як було до мрій!

Пропало все: енергія і труд...

Тепер уже всьому капут!

Д.

А я кажу: «Як ковбаса та чарка,

То минеться й сварка».

Б[атько] к[онгре]су

Біжи, мій друже, принеси

Сім кілометрів ковбаси

І сім гуралень тут постав!

Навік ім’я своє прослав,-

Лише конгрес, конгрес спаси!

Д.

А гроші маєш? Хоч на кіло?

Ну, бач, не маєш... в тім то й діло!..

Б[атько] к[онгре]су

На́ душу, на́! Застав її

Для честі рідної землі!

Д.

Кому потрібна тут вона?!.

Вже душ не хоче й сатана!

Більшовики взяли б... це знаю,

Та ти спізнивсь, спізнивсь без краю.

Цу, шпет! Тепер вже все готово...

Б[атько] к[онгре]су

Біжу, скажу останнє слово.

(Біжить).

Темна особа

Ну, «запорожці за Дунаєм»,

Конгрес звалили - загуляєм...

Хай нас Європа баче й знає!!.

Розпор [ядчик]

Панове, тихо! Хор співає!

Голос

Але скоріш: часу не стане,

Бо від’їжджають галичани.

Хор

Вилітали орли

Чайку рятувати...

і т. д.

Голоси: «Слава!», «Слава!» і т. д.

Всі виходять з «Ужасу», стають в коло.

Б[атько] к[онгре]су (стомлено)

Всьому вже край! О Боже, Боже...

Тепер ніхто вже не поможе!..

Зійшлась, зібралась врешті лава...

Виходить Авраменко і шикує танцюристів.

Голос

Авраменку навіки слава!

Слава, слава! Слава Україні!

Гал[ичанин]

Панове!.. По́тяг не чека...

Суддя

Утніть, маестро, гопака!..

Танець

Хтось вбігає в гурт і робить жест спинити танець. Всі стають.

Хтось

Панове! Тихо! Новина!

Голоси: «Що сталося?! Що сталося?»

Хтось

Війна!!!

Німа сцена. Чути тривожний звук сирени.

Завіса

30.XI.1936

НІЧ НА ПОЛОНИНІ

Драматична поема на 4 картини

ДІЙОВІ ОСОБИ:

Іван - молодий вівчар.

Марійка - його наречена.

Мавка I - гірська красуня.

Степан - колишній вівчар.

Лісовик.

Лісовий Чорт I, закоханий у Мавку-красуню.

Мавки, чорти й інші лісові потвори.

I КАРТИНА

Полонинська галява. Колиба. Зрідка дерева, що переходять в праліс. Поволі вечоріє.

Іван і Степан сидять на колоді під колибою.

Степан

Так я піду... Навідаюсь колись ще...

Не так вже йдеться, як колись.

Та й далечінь... коли б це ближче,

Хоч і щодня б удвох зійшлись...

Це будеш вперше ночувати

На полонині? Страшно? Ні?

Воно, хто звик лише до хати,

Тому не дуже...

Іван

Це мені?

Я не боюсь нічого в світі!

Вола на ребра покладу,

А як заграю на трембіті...

Встають. Іван бере його за руку.

Степан

Ось ти який!.. Ну, я піду.

Іван

Постійте, діду... Ви казали,

Що тридцять років пасли тут.

Якісь там випадки бували?

Опришки, може? Хай ідуть!

Для них у мене стане бука,

А в стайні є ще й інша штука!..

Степан

Не про опришків в мене річ...

Я б розказав, та швидко ніч.

Іван

Ану, кажіть.

Степан

Та пізно, сину...

Ти вперше бачиш полонину...

Тут дива творяться такі,

Що, може, скажеш ти: «Байки!»

...Там, в долах, люде...

скрізь церкви,

Ну, все нечисте й подалося

На гори, в праліс, до трави

І тут осіло й розвелося...

От люде кажуть, може, й ти:

«Перевелися вже чорти»,-

А це не так! Нечиста сила

Всі полонини полонила!

І варт вночі лиш не заснути -

Все будеш бачити і чути.

І я не вірив, та на горах

Переконавсь я сам в потворах.

Іван

Ну, що ж ви бачили? Скажіть.

Степан

Сказав би я, та час біжить,

А йти далеко ще додому.

Мені не те, що молодому...

Ну, та сідай... хоч пам’ять вже

Не всі пригоди береже.

Сідають.

Іван

Але скажіть... Наставлю вуха.

Степан

Та ти не смійсь... сиди та слухай.

Давно колись на полонину

Пригнав уперше я маржину²⁸

Не спалось... боязно вночі...

Сміялись десь в лісах сичі,

Літали чорні кажани...

Ну, сумно так, як восени...

Та місяць враз осяяв ніч,

І стало якось веселіш.

Підвівся я... Дивлюсь: здаля

Заворушилося гілля,

Хоч вітру не було й малого!

Чекаю: що то буде з того?

Аж зирк! Дивлюсь: із-за кущів

Чугайстер²⁹ вискочив і сів!

Кругом оглянувся з пенька,

А в його мавчина рука!

Раз-два вкусив її і втік,-

Лиш залунав по лісі сміх.

Я не злякався, встав, пішов

І на пеньку побачив кров.

І кожна, бачу я, краплина

Горить, як в день ясний калина.

Вернувся я, сховавсь і жду:

Кортить побачити біду!

Дивлюсь: дві сарни з лісу: скік!

(Чому я кріс³⁰ не взяв на їх?)

Став приглядатись: що таке?!

Дві мавки плачуть: ме-ке-ке!

А потім сіли на гілки

І загойдалися мавки.

Зачаїв духа... Враз з кущів

Аж троє вибігло чортів!

І зараз битись! Галас, крик!..

Коли виходить Лісовик:

«Ви що це робите, чорти?

Отак самих вас і пусти!

Щоб зараз в нетрі, у кущі,

А то дістанете лящі!»³¹

Втекли вони... і галас стих.

Стоїть, замисливсь Лісовик.

Зненацька я поворухнувсь...

А він у кума обернувсь...

Я встав, питаю: «Хто тут є?»

А він: «Я, серденько моє,

Тебе шукаю цілу ніч...

Тут вдвох нам буде веселіш...»

А я йому: «Іди здоров,

А то чиясь проллється кров!»

І що ж? Як в землю проваливсь!

А я гарненько помоливсь,

Ще чарку випив і заснув...

І вже не бачив і не чув...

Що скажеш, легіню, на те?

Ага! Замислився...

Іван

Пусте!

Коли надміру хтось нап’ється,

І не таке ще приверзеться.

Степан

Та кварту вихилиш, бува,

А в мене свіжа голова!..

Ну, вже піду я, а в неділю

Пришлю тобі сорочку білу,-

Сюди Марічка буде йти,

Щось батьку має принести,

Він тут, за милю навпростець,

Отак, як ти, пасе овець.

Зайди колись до нього й ти...

Іван

Отару треба стерегти...

...Та й не люблюся я йому...

Степан

Та я вже знаю і чому...

Марійка винна!.. Не вчащай!

Або сватів вже посилай!..

Колись я дівчину пізнав...

Не став ловити довго гав!

За тиждень щось і шлюб взяли.

Не ті часи колись були!

Іван

За мене він би не віддав,-

Я б старостів сю мить послав!

У його газда у думках,

Воли у ярмах, у возах,

На луках коней табуни,

А в мене - подрані штани.

Степан

А приклад ти бери від газд:

Роби, і буде все гаразд!

Самому лише гультяю...

Іван

Чи я гуляю? Не роблю?..

Степан

Та я про тебе не кажу...

Ну, так, нарешті, побіжу.

Бувай здоровий!.. Боже мій,

Заговоривсь, а шлях який!

Смеркає... Треба поспішати.

Іван

Загляньте там колись до хати,

Скажіть, щоб кухлика дали,

Бо вже мого чорти взяли.

Також не щедро в мене з сіллю.

Степан

Марійка прийде у неділю,-

Що потребуєш, те усе

Тобі Марійка й принесе.

Іван

Та ні, здається, більш нічого.

Степан

Піду,- бувай здоровий!

Іван

З Богом!

Степан пішов.

Іван (встає і лаштується спати)

Пішов старий... Як не бувало.

І якось моторошно стало...

...Це смішно: вірити в чортів,

В якихсь мавок, лісовиків!

Учитель в школі нам казав,

Що інший світ тепер настав,

Що слід по відьмах, по чортах

Лишився тільки у казках...

Це справді смішно... але знов

Холоне наче в жилах кров...

Візьму й засну на злість чортам!

Та я їх всіх здолаю сам!

Ух, холодно!.. Лягти б мерщій,

А там і сонце, й день ясний!

(Лягає).

...Марійка! Тиждень лиш мине,

І прийде вгледіти мене!

Пізнались ми - неповний рік,

А як до неї я вже звик!

Ввесь день летять думки мої:

Коли б угледіти її!

А вечір прийде - і вона

Цвіте мені вже, як весна!

Не наговоримось, а час

Летить потоком мимо нас.

Уже й світає... Вже б піти,

Хоч на хвилиночку лягти!

Не встиг заснути, задрімати,

А двері: рип! Хтось вийшов з хати...

Корова «му», реве бугай,

І вже над вухом: «Гей, вставай!

Жени корів на водопій!»

А спати, спати... Боже мій!

Важка, як камінь, голова,

А в вухах ще бринять слова:

«Так знову ввечері, в садку...»

Лягти, заснути в холодку,-

А тут: рубай, копай, носи

Або траву чи хліб коси...

Ех, швидше, літечко, мини!

А там і шлюб вже восени!

(Засинає).

Виплив місяць і посріблив ніч. Дві мавки з сміхом вибігають з лісу.

Мавка II

А я кажу йому: «З надії

Хіба що дурень багатіє!»

Мавка I

У нас, ти чула, новина?

Мавка II

Дивлюсь: яка ти чарівна!..

Мавка I

Лиши! Нащо мені краса

На полонинах та в лісах!?

Для кого тут мені цвісти,

Коли в лісах самі чорти?..

Кого любить? Лісовика?

Старого лисого пенька?..

Коли б був легінь молодий;

Ясний, як ранок золотий!

Коли б я віри пойняла,

Йому б все серце віддала!

Мавка II

За чим же стало? Зараз час,

Як саме легіні у нас

Пасуть маржину. Вибирай

Якого хочеш і кохай!

Мавка I

Коли б я віри пойняла...

(Задумливо).

Думки їх линуть до села...

Один жонатий, діти має,

А другий дівчину кохає.

А я... хотіла б я такого,

Щоб не любив він ще нікого.

Мавка II

Постій! Дивись: хтось там лежить...

Ану, підкрадьмось: певно, спить.

Мавка I

Піди, та тихо, не збуди...

Поза колибою зайди...

Мавка II підкрадається й показує знаками, що легінь спить.

Мавка II

Він спить... ходи! А глянь, який!

Ой, файний, дужий, молодий!

Мавка I (підійшовши)

Він має, може, двадцять літ.

Мавка II

А як цвіте! Як маків цвіт!

Мавка I

Він усміхається у сні.

Мавка II

Радіє він своїй весні.

Мавка I

А може, дівчина з села

І тут у сні його знайшла!

Мавка II

Уже і дівчина! Чому

Вона приснилася б йому?

Давай-но збудимо його!

Мавка I

Ти збожеволіла?

Мавка II

Чого? А я збуджу!

Мавка I

А я втечу!

Мавка II

Постій. Я зараз закричу.

Перелякається: «Що є!?»

«Нічого, серденько моє!

Це ми побачили - хтось спить,

Ну, і злякалися...» Та цить!

(Кричить).

Ай-ай, рятуйте!

Іван (прокинувшись)

Хто тут є?

Мавка II

Це ми тут, серденько моє!..

Іван

Хто ви? Опришки? Ні, жінки...

Мавка II

Ми, правду кажучи, мавки́.

Іван

Мавки? Потвори лісові?

На горах привиди живі?

Мавка II

Потвори? Привиди? Чи ми,

Як ти, не дихаєм грудьми?

Іван

Чому ж ховаєтесь ви всі

На гори ці або в ліси?

Мавка II

Нас породили матері

То в лісі десь, то на горі,

Тому в долині, на селі,

Ми ходим, наче не свої.

У нас тече мандрівна кров:

Кудись би їхав все чи йшов,

В хатах нам тісно, душить дах...

Мавка I

Ми зір шукаєм по ночах...

Мавка II

Не дорівнятись всім свічкам,

Коли засвітить місяць нам,

Осяє гори і ліси,-

Такої в вас нема краси.

Іван

Цей місяць світить і у нас,

Та міцно ми спимо в той час.

Чим більш працюєш, тим міцніш

По праці втомлений і спиш.

А ви, здається, вдень спите.

Мавка I

Це вдень, коли усе цвіте,

Коли шумить потік пісень?

Хто ж буде спати в Божий день?

Іван

То все в вас робиться само?

Мавка I

Ми праліс цей стережемо.

Мавка II

Лякаєм злодіїв з долин,

Щоб щось не вкрали з полонин,

Каміння зносим на стежки,

Трембіти робимо, ріжки...

Мавка I

Та вишиваєм сорочки.

Іван

Не чув... Але кому і чим?

Мавка I

Усі промінням золотим!

Іван

А що коштує? Я б купив,

Та хто б і вишив, і пошив?

Мавка I

Хоч би і я. Зроблю як слід...

Здивуєш нею цілий світ.

На ній волошки й нагідки

Цвістимуть, як живі квітки.

Іван

Гаразд! А скільки візьмеш ти?

Мавка I

Рахунок встигнемо звести...

Іван

Одначе, скільки?

Мавка I

Не скажу.

Коли пошию, покажу,

А ти побачиш - скажеш сам.

Іван

Але багато я не дам!

Мавка I

Та де багато?! Не турбуйсь.

Лише зо мною... поцілуйсь.

(Сміється).

Іван замислився.

Голос Лісовика

Порозбігались! На місця!

Он в яр скотилася вівця.

Хто витягатиме її?

Сам я? А слуги де мої?

Нероби! Зараз на місця!

Щоб зараз тут була вівця!

Мавка II

Біжім. Це кличе Лісовик,

А жартувати він не звик!..

Мавка I

Ходім!

(До Івана).

Прощай! Не май журби:

Я все, я все зроблю тобі...

Не жди ні лиха, ні напасті,

Сама я буду вівці пасти,

На кращу пашу пожену,

Вовків, ведмедя оджену,

Не задрімаю й на хвилину,

Догляну кожну, як дитину,

І кришталевою водою

Щодня отароньку напою.

Іван

Спасибі, Мавко, а сюди

Колись, як схочеться, прийди.

Мавка I

Щоб я прийшла, прохаєш ти?..

І як змогла б я не прийти?!

Голос Лісовика

Куди пропали?! На гульні!

Овечка, чуєте, на дні!

Не витягатиму вам я!..

У вас все в головах гульня!

Мавка II

Біжім, розсердиться старий!

Все перекине догори,

Прокрадьмось яром до вівці,

І будуть всі в воді кінці.

Мавка I

Прощай! Засни, а хтось за мить

В твій сон на крилах прилетить.

Мавки зникають.

Іван

Оце тобі і полонина!

Незнаних див самих країна!

...Так, це мавки! Ну й чарівні!

І в снах не снилося мені!

...А що, як котрусь полюблю

І кину дівчину свою?

...Вона б зів’яла, як трава...

Засну: болить щось голова...

...Любити мавку?! Це є гріх,

Сидить нечиста сила в них!

...Сорочку вишиє сама...

Ну що ж, носитиму - дарма!

А може, й це великий гріх?..

Спитати треба у старих.

...Ох Мавко, Мавко, не заснути -

Влила у серце ти отрути.

(Перевертається на другий бік).

Голос Лісовика

Порозбігались! Ні душі.

Всі пообшукую кущі.

Дуби, смереки потрощу,

А так цього не залишу!

Завіса.

II КАРТИНА

Вечір. Декорація 1-ї дії. На колоді під колибою сидить Іван і грає на флоярі.³² Далі співає:

Діброво зелена,

В три ряди саджена...

Ой ду-ду, ду-ду, ду-ду і т. д.

Потім грає знову мелодію тієї самої пісні. Із-за кущів виглядає Марійка, всміхається і починає обережно збоку підкрадатись до Івана. За хвилину підбігає й лякає парубка.

Марійка

Агов! Злякавсь? Не ждав мене?

А я здаля тебе пізнала,

Коли, як срібло чарівне,

Твоя флояра заспівала.

Чого ж... неначе ти... смутний?

Не звик до гір? Ти звик до хати!

Та тут самому страшно й спати:

Опришки, кажуть, люд страшний!

Іван

Які опришки?! Це колись

В гірських лісах жили опришки,

Ще, може, десь і є їх лишки,

А тут вони перевелись.

Марійка

А я для тебе принесла

Сорочку, глечик, солонину.

(Виймає з тобівки й передає).

Ну, відпочину тут хвилину,

Але завидна щоб дійшла.

Іван

Сідай, спочинь, та не барись!

Бо сонце, бачиш, вже сідає.

На полонині все буває...

Чорти тут, кажуть, завелись.

Марійка

То ти, дивись, хоч проведи!..

Іван

Чого там? Дійдеш і сама ти.

Марійка

Чи, може, тут... заночувати!

Іван

Чорти приходять і сюди!

...Учора був тут Лісовик.

Старий... Сучки по цілім тілі...

Від моху весь позеленілий,

Ну я, звичайно, в галас-крик!..

А він всміхнувсь... по голові

Провів шкарублою рукою,

Із тикви напоїв водою

І сів спочити на траві.

І поточились балачки

Про вівці, кози, про маржину...

Він береже всю полонину!

Нехай пасе і овечки.

Марійка

Ой лишенько! Та коли б я

Лісовика оце зустріла,-

Та з переляку б я зомліла!

Та я б... Ой матінко моя!

Іван

Мавки живуть тут... Я мавок

Ну, ось і стільки не боюся!..

Вони сміються, й я сміюся,

І плетемо гуртом вінок.

Марійка

Мавки - відьми. Мавок ти бійсь!

Мавкам не вір ти: заморочуть,

Заманять в нетрі, залоскочуть...

Ти з ними не жартуй, не смійсь!

Іван

Ой файні, файні ті мавки!

Хоч, може, й чортове насіння...

Марійка (ображено)

А в нас же восени весілля!

Уже пошили й рушники...

(Утирає сльози).

Іван

От так! Вже й сльози... та чого?

На зиму ж тут не залишуся!

Вернусь додому й оженюся.

Марійка

Не край ти серденька мого!..

(Рішуче).

Гаразд! Я звідси не піду!

Хай Лісовик, чорти приходять,

Нехай мавки тебе тут зводять,

Нехай спіткаю тут біду,-

Мені однаково,- лишусь!

(Кидає тобівку набік).

О, кепсько прийдеться комусь!

Іван

Та я жартую! Проведу

Аж до колиби... Я нічого

Тут не боюсь... А Лісового -

Та я круг пальця обведу!

Марійка

Я не піду! Уже сказала!

Візьму й просиджу цілу ніч!

Для тебе ж буде... веселіш!

Чи краще... з Мавкою?! Вгадала?

Іван

Я спатиму... мені дарма,

Сиди хоч цілу весну й літо...

(Залякуючи).

Тут сич кричить несамовито,

А навкруги - така пітьма!..

Марійка

Нічого! Ватру розкладу

І сяду грітись біля неї.

Іван

Не знаєш Мавки ти тієї:

Як відьма, зла...

Марійка

Я не піду!

А завтра вранці побіжу

І розкажу, що ти з мавками,

З Лісовиком самим, з чортами

Збратався тут... Я все скажу.

І ось побачиш! Заберуть

Тебе додому з полонини.

А до овець і до маржини

Вже не такого приведуть.

Іван

Дарма! Розказуй, спи, сиди

Чи грійсь до ранку біля ватри,

Побачиш, що усе це жарти...

Це ж смішно!.. Хто б прийшов сюди?!

Марійка

Побачу!.. Ну, часу не гай,

Іди ламай, збирай галуззя!

Іван

Нащо це все?! Яке безглуздя!

Марійка

Безглуздя, кажеш? Що ж, нехай!

(Біжить, збирає й приносить галуззя).

Ну, запали: сухе гілля!

Іван

Знайшла опришка-палія!

(Неохоче запалює).

Марійка підкидає хмиз, сідає біля ватри й замислюється.

Марійка

Коли ж весілля наше буде?

Казав: неначе восени...

Уже мене питають люде...

Іван

Чом так цікавляться вони?

Яке їм діло? Може, краще

Про себе дбали б, не про нас.

Ще маєм ми з тобою час.

Марійка

Але минає він пропаще...

Вже я сиджу в очах батькам:

Сімнадцять буде...

Іван

Знаю сам:

В батьків недобре довго жити...

Та треба грошей заробити,

Загосподаритись як-будь,

А то і кури заклюють!

Марійка

Не бійся: будем працювати

І вдвох приносити до хати.

Іван

Ой, спати хочеться... засну...

Марійка

Ти будеш спать в цю ніч ясну?

Іван

Лягай і ти, а завтра рано

Ще до схід сонця вдвох і встанем.

Марійка

Ти спи. Заснулось би й мені,

Щоб щастя вгледіть хоч у сні...

...Прийди! Хоч стан мій обійми...

На полонині тільки ми,

Немає духу тут живого...

Ти ж не боявсь колись нікого!

Мене прилюдно обнімав...

Ні, іншим ти до мене став!..

Ще тільки тиждень проминув,

А ти мене вже і забув.

Іван

Покинь! Одружимось колись,

Аби крейцари³³ завелись!..

Марійка

Це вийшла б заміж!.. Та за день

Ти б іншій вже співав пісень!..

(Плаче).

Іван

Засну вже... Плачеш ти дарма.

Марійка

Ну що ж... і я засну... сама.

(Встає, забирає одежу й лягає біля ватри).

Збоку виходить Мавка I.

Мавка I

Як тихо й любо навкруги!

В промінні місячнім, як в морі,

Втонули ниви, і луги,

І темні праліси, і гори.

Безмежна тиша на землі,

А щастя ллються цілі зливи...

Бери і пий! Квітки мої,

Цвітіть і дихайте, щасливі!

...Нащо гримлять страшні громи,

Зелений ліс ламають бурі,

Чому не можемо ми всі

Забути ночі й дні похмурі?

Чому схиляється трава,

І жовкне лист, і сон минає,-

Чому це туга світова

Стрілою все живе проймає?

Але пливуть віки-хмарки,

Несуть минуле каламутне,

А в нім просвічують зірки,

І дивиться ясне Майбутнє.

(Підходить до Івана).

Він спить... Дитинонько моя...

Не буду я тебе будити...

У сні тобі ввижаюсь я?!

Очей мені лиш не стулити!

Думки про тебе не дають...

І як могла б я, бідна, спати,

Як в тебе усміхи цвітуть...

Мені?.. Коли б могла вгадати!..

Хіба збудити?.. Не збуджу!

...Чи він зрадіє подарунку?

О, щастя, щастя поцілунку!

(Виймає сорочку).

Ти прийдеш! Тільки покажу!

(Побачивши дівчину).

А це... хто?.. Дівчина з села?

Невже його це наречена?..

Коли б я зважитись могла!..

І зважусь... Що я, навіжена!..

Марійка (прокинувшись)

Хто тут? Мара? Чи... Мавка, може?

(Приглядається).

Так, це вона, вона! О Боже!

(До Мавки).

Чого ти тут? Це легінь мій!

Мавка I

Він мій такий же, як і твій.

Кого з нас вибере - не знати.

Іван (збудившись)

Хотілось би ще спати й спати.

Це хто тут?

(Пізнавши Мавку).

Знову ти прийшла?

Мавка I

Так, я сорочку принесла...

(Показує).

Поглянь, чи вмію вишивати?

Марійка

Що ж це таке? О Божа мати!

Іван

Сорочка файна, як погляну...

Мавка I

Чи файна є - спитай кохану.

Іван

Горить, як золото!.. Краса -

По ньому срібло, як роса.

Мавка I

Це сльози... плакала, як знала,

Коли сорочку вишивала.

Марійка

Це має бути подарунок?

Мавка I

Не зовсім так - за поцілунок!

(До Івана).

Ну що ж? Цілуй!

Іван

Та потім, може...

Марійка

Ти поцілуєш? Боже, Боже!

Мавка I

Ще довго ждати? Я не жду

І край негайно покладу!

Іван потуплює очі, Мавка хвилину жде й ураз розриває й кидає сорочку.

Кохаєш дівчину? Так - край!

(Сміється й зникає).

Іван (услід)

Постій! Скажу щось... почекай!..

Марійка

...Так ось та Мавка!.. Чула я...

Він Мавчин!.. Матінко моя!

(Плаче).

Її ти любиш?! Я питаю...

Чого ж мовчиш ти?..

Іван

Сам не знаю...

Завіса

III КАРТИНА

Галява. Вечір. Мавки, взявшись за руки й зробивши коло, співають і роблять ритмічні рухи.

Хор мавок

Темніють доли. Мовчать Карпати.

Стомлене сонце лягає спати.

Засвітить місяць, засяють зорі,

Земля потоне в сріблястім морі,

І ми рибками по дну морському

Блукати будем в сяйві ясному.

Пахучі квіти будем зривати,

Пісні з квітками в вінок сплітати.

На те і зорі, на те і квіти,

Щоб було мило жити на світі.

Мавка I

Радіють всі, а я не вмію,

Як поховала єдину мрію...

...Коли б я знала, не кохала...

Чому ворожки не спитала?..

Вона живе тут споконвіку,

І ліків в неї на все без ліку!

Поворожила б, напоїла.

Вернула б міць для духу й тіла.

...Яка б щаслива я була!..

І враз - ця дівчина з села!..

Розбила щастя, все розбила...

Про що я мріяла й любила...

Все найдорожче на землі!..

...Чи мало легінів в селі?!

В кресанях файних, з топірцями,

З палкими, буйними серцями!..

...Піти б до його... все сказати...

...Чому не стала я хоч мати?

Носила б я, немов перлину,

Під серцем зраненим дитину!

Вибігає лісовий чорт.

Чорт I

Вже третій день тебе не бачу!

Ганяв усюди по лісах,

Водяника питав в болоті,

Шукав по горах, по ярах,

Ніде нема! Уже гадав я,

Що подалась ти з гір в село...

Я чув, що легіня якогось

На гори лихо занесло!..

Лякав його, а він ні вусом!

Стоїть та грає на шпилі,

З мавками, кажуть, розмовляє,

Співає їм пісні свої.

Його ти часом не стрівала?

Не розмовляла з ним колись?

Кому... сорочку вишивала?

Мені казали... ти дивись!

Мавка I

Я і дивлюсь... не сплю, здається,

А що до легіня тобі? -

Чи розмовляє він з мавками,

Чи грає вранці на горбі?..

Чорт I

Мені до легіня байдуже,

Та не байдужа ти мені...

Ти знаєш... я ж тебе кохаю,

Палаю роки, як в огні!

Мавка I

Чи гаснеш ти, чи ти палаєш,-

Це радість чи журба твоя.

Чи не однаково для мене,

Коли, як лід, холодна я.

Чорт I

Мене не любиш?

Мавка I

Аніскільки!..

Чорт I

Не станеш ти моєю?

Мавка I

Ні.

Чорт I

Поскаржусь я Лісовикові...

Мавка I

І це однаково мені.

Чорт I

Кого ж ти любиш?

Мавка I

Чом питаєш?

Чорт I

Мені не скажеш?

Мавка I

Мабуть, ні.

Чорт I

Так я довідаюсь!.. Побачиш!

Ворожка скаже все мені!

Мавка I

То що, коли все будеш знати?

За тебе заміж не піду.

Не приставай... мені обрид ти...

Найди десь іншу молоду.

Чорт I

Крім тебе, жодної не хочу...

У мене в серці ти одна.

Мавка I

Мавок, русалок тут, як маку.

Чорт I

Ти лиш єдина чарівна.

Мавка I

Я не люблю тебе й не буду...

Чом, як реп’ях, ти причепивсь?

Чорт I

Не бий мене... я й так побитий:

Об власне щастя я розбивсь...

Скажи: я все зроблю для тебе,

Побачиш, як тебе люблю.

Мавка I

Гаразд... подумаю... Ти зробиш?

Чорт I

Я присягаюсь, що зроблю.

Мавка I

Так слухай! Вірю... що не зрадиш...

А коли зрадиш - не прощу.

Тебе зненавиджу навіки.

Святим хрестом перехрещу.

Чорт I

Рука!

Мавка I

Руки мені не треба,-

Дай тільки слово.

Чорт I

Я даю.

Мавка I

Тож я скажу тобі всю правду

Чорт I

Скажи...

Мавка I

Я легіня люблю!..

Чорт I

Я так і знав!.. Я так і думав.

Я чув уже, але мовчав.

Стояв над прірвою він вчора,-

Чому він в ній не побував!

Мавка I (спалахнувши)

Коли б зробив ти, ні хвилини

Я б тут між вами не була,

Пішла б, втекла із гір в долини,

Кудись до міста, до села

І там би наймичкою стала

Або за газду віддалась,

Корів доїла б, жито жала,

Людським би духом пройнялась.

Його не смій торкнутись навіть!

Коли ти... любиш - присягни!

Чорт I

Для тебе все зроблю на світі!

Звели! Не віриш - прожени!

Мавка I

Так слухай. Тут два дні живе вже

Красуня - дівчина з села.

Вона з цим легінем неначе

Уже заручена була.

Та легінь той мене побачив

І враз до неї прохолов.

Вона ще дужче загорілась,

Та зайнялась і в мене кров

Я певна: він мене кохає...

Хай він любив її в свій час,

Але ніколи з-за чужого

Свого б я щастя не зреклась.

(В задумі).

Не полюблю я вже нікого...

Не зможу бути і твоя.

Допоможи мені, благаю,

Мене ж ти любиш, вірю я.

Чорт I

Вразила ти у саме серце...

Я більш нічого не скажу,

А як тебе люблю - побачиш:

Своїм я чином докажу.

Мавка I

Що зробиш ти? Ти що надумав?

Чорт I

Колибу в цю ніч підпалю!

Згорять вони удвох на попіл!

О Мавко, я ж тебе люблю!

Мавка I

Ти збожеволів? Схаменися!

Він мусить жити! Чуєш ти!?

Я прокляну тебе навіки.

Ти будеш сам себе клясти!

Чорт I (з плачем)

Не можу я... «Він мусить жити!..»

Нам буде ж тісно на землі!..

Один з нас згине... Мавко, Мавко,

Ти розігнала сни мої...

Мавка I

Хіба я винна? Серце винне!

На, вирви з тіла! Розтопчи!.

Я ще нікого не любила

І тільки мріяла вночі.

Чорт I

А я люблю тебе ще змалку,

Коли ще гралась ти в піску

Не признававсь тобі ніколи

Бо мав я вдачу боязку

Мавка I (дає знак рукою)

Ідуть сюди... дивись, благаю

Йому нічого не роби...

Її примусь домів вернутись,

Але, крий Боже, не забий.

Чорт I

Коли її спіткаю в лісі,

Збуджу я вітер, засвищу,

Зарегочу, озвусь луною,

Вовчицям очі засвічу,

Зжену всіх сов, сичів на неї

Навію хмару кажанів.

Як крейда біла, з переляку

Звідсіль втече вона домів!

Мавка I

Ідуть... Біжи... Роби, що можеш,

Хтось наближається сюди..

Чорт I

Де будеш ти? Озвись, як крикну.

Мавка I

Гаразд! Я йду!.. І ти іди!

Зникають

Іде Іван, за ним Марійка.

Іван

Куди й чого ти йдеш за мною?

Марійка

А ти куди? Ага! Мовчиш!

Я хочу знати!

Іван

От цікава!

Дивлюсь, де паша є буйніш

Марійка

Неправду кажеш! Так! Я знаю...

Шукаєш Мавку!.. Скучив ти!..

Іван

А що тобі хоча б до Мавки?

Чому б і Мавки не знайти?

Марійка

Не хочу я... Не хочу... Чуєш?

Що ми заручені, забув?

Мене ж ти соромом укриєш..

Вже може, хтось в селі і чув!

Іван

Мені однаково - хай знають,

Сміються, кплять,- мені дарма!

Лишуся тут, на полонині

...Побачу тут яка зима.

Марійка

Та ти тут з голоду загинеш!

Взимі тут сніг, мороз, вовки..

Іван

Вовків, ведмедів буду бити

Марійка

А хліб носитимуть мавки?

Іван (сердито)

Не йди за мною більш! Вернися!

Я ляжу спати. Чуєш? Ні?

Марійка

А я над прірвою тут сяду!

Іван

Сідай! Однаково мені!..

Марійка відходить і сідає на скелі.

Марійка

Ось я і сіла...

Іван

Ніг не звішуй,

Ще задрімаєш і впадеш.

Марійка

Чи не однаково для тебе

І для твоєї Мавки теж?

Іван

А що батькам твоїм скажу я?

Що скажуть люде на селі?

Марійка

Батькам скажи, що я упала,

Йдучи по гірському шпилі.

Іван

Тобі це легко говорити...

Марійка

Мені це легко?! А бодай

Було так легко твоїй Мавці!

Іван

Моєї Мавки не займай!

(Лягає на траву).

Марійка

«Моєї Мавки...» Він це каже!

А де ж недавнє щастя наше?

Куди ж від сорому втекти?

Нащо ж сказав, що візьмеш ти?

Зв’язався з Мавкою!.. Ганьба!

І чи не краща я хіба?

Чи Лісовик, чорти, потвори,

Ці дикі праліси і гори

Тобі миліші від села,

Де зріс і ти, і я зросла?

Що ж ти зробив?.. Що ж ти накоїв?

Ти закохавсь чи збожеволів?

Не відповість, не ворухнеться,

І що йому до мого серця?..

(Плаче).

Із лісу вибігає Чорт I, помічає Івана й Марійку, оглядається, підбігає до Івана й, упевнившись, що він спить, ховається в кущ.

Чорт I

Оце нагода! Він заснув,

Вона над прірвою дрімає.

«Сама скотилась»,- і кінці

Нехай хоч хто в воді шукає!

Розважу Мавоньку смутну:

Підкрадусь тихо і штовхну,

А потім щось зроблю й йому...

А потім я... її візьму.

Підкрадається до Марійки і штовхає її в прірву. Чути крик і глухий гуркіт падаючого тіла. Чорт I зникає. Мавка I вибігає з лісу й біжить на кручу.

Мавка I

На дні! Жива вона? Розбилась?

Не чути: мабуть, нежива...

Це я зробила!.. Я це винна!

Дало посіяне жнива!

Та я хіба цього хотіла?!

Ні, тут провина не моя!

Так ось що він вчинив для мене!.

Хіба ж йому казала я?

Коли це він, то він і винний!

Я тільки радила йому,

Щоб він втекти її примусив.

І з себе я цей гріх зніму.

(Підбігає до Івана і будить його).

Вставай, вставай, нещастя сталось!

Розбилась дівчина твоя...

По кручі йшла і посковзнулась.

Не бачила, не певна я.

Іван

Це, Мавко, ти? Чому ні вчора,

Ні позавчора не прийшла?..

Я ждав тебе, не спав до ранку...

Мавка I

Була ж та дівчина з села!..

Іван

Не прожену ж... Сама пристала...

Не їсть, не п’є... Не знаю й сам,

Як маю я її позбутись...

Хотів сказати вже батькам...

...Мені самому її шкода,

Та що ж з собою я зроблю,

Як не лежить вона до серця,

Як іншу я уже люблю...

(Пристрасно).

Тебе люблю, тебе єдину!

Хоч ти і мавка...

Мавка I

Чуєш крик?!

Щось знову сталося у лісі...

Кричить недурно Лісовик!

Ховаймось швидше!.. Ще побачить!..

Як він розсердиться - страшний.

Тут я його лише боюся!

Іван

А він зо мною привітний!

Приходить часом до колиби,

Сідає, слухає пісні.

То мовчки дим пускає з люльки,

То гріє руки при вогні.

Чути голос Лісовика.

Мавка I

Але страшний він, як сердитий!

Не стіймо краще: побіжім...

Сховаймось десь. Вже чути кроки!

Іван

Коли ти кажеш, то й ходім

Мавка I бере за руку Івана й разом зникають в лісі Виходить Лісовик.

Лісовик

Не дозовешся з них нікого!

Порозбігались... Волю дай,

А потім станеться щось,- марно

За ними бігай і скликай.

Хтось в прірву впав. Вівця? Прохожий?

Для них аби прийшла весна -

Ідуть з долин, по горах ходять,

Чого шукають? Хто їх зна!

Чорти, мавки зникають в нетрі,

В кущі ховаються від них.

Без догляду овечка блудить,

Зривається із скель стрімких

А витягать - кому охота?

В сопілки грають вівчарі,

Чи вигріваються на сонці,

Чи сплять кертицями³⁴ в норі

Нещастя станеться - нікого!

Дарма лунає стогін-крик,

І гине десь в яру овечка,

А винен завжди Лісовик!

(Іде над прірву й приглядається)

На дні щось наче червоніє.

Це не вівця і не теля.

Агов! Сюди! Сюди! Рятуйте!

Де ж ви? Забрала б вас земля!

Чорт I

Я тут! Голошуся слухняно!

Лісовик

Нарешті хоч один прибіг!

Ти де це був? З мавками бавивсь?

Чорт I

Маржину я й овець стеріг!

Лісовик

Маржину? Знаю вашу варту -

Сама гульня вам в голові

Та жарти з бідними бабами,

Що гриб вишукують в траві.

Чорт I

Лякав я в лісі дроворуба...

Таку смереку він зрубав,

Що ледве я аж не заплакав!

Так я йому топір і вкрав!

Лісовик

За це хвалю, що бережеш ти

Одвічні праліси й ліси

А ти хіба не чув здалека,

Як хтось стогнав і голосив?

Чорт I

Не чув нічого, присягаю

Лісовик

А хто лежить це... подивись

Я вже старий - недобачаю,

Хоч добрі очі мав колись.

Чорт I

Лежить там дівчина, здається.

Теж не пізнаю я здаля.

Лісовик

І ти став бачити погано?

А це «робота» не твоя?!

Чого ж мовчиш? Мені дивись ти!

Чим провинилася вона?

Прийшла якийсь там гриб зірвати,

Хіба для нас це новина?

Ходім: ще, може, урятуєм.

З потоку в щось візьми води...

Але не гайся! Чуєш - кроки,

Неначе хтось іде сюди...

Швидко зникають. За хвилину, обнявшись, виходять Іван і Мавка I.

Іван

Тепер вже ти моя навіки!

Мавка I

І ти навіки тільки мій.

Цілуються.

Ти тут, ти з нами вже лишишся

На горах, в казці чарівній.

Іван

А що ж! Лишуся... хоч не знаю...

Тут якось дивно в вас... не звик...

Ні з ким я досі не спізнався...

Мене лиш знає Лісовик.

Не раз до мене він приходив,

Співав, то грав, то гомонів.

Його я добре уже знаю,

А от не знаю ще чортів.

Мавка I

Не бійсь: вони тебе не займуть!

Тут Лісовик - єдиний пан.

Він тільки дасть наказ - і досить!

Чорти ж - це пустоцвіт, бур’ян.

Іван

Скажи мені, але не гнівайсь,

А чи не краще б нам було

Спуститись в доли з полонини,

В якесь містечко чи село?

Мавка I

А що б батьки твої сказали?

А люде? Мавка на селі!

Та я б там квіткою зів’яла,

Посіклись крила б там мої!

А тут я - наче пташка в лісі.

Сама не знаю - йду, лечу...

А ти хіба ще не літаєш?

Як схочеш, я тебе навчу!

Іван

Я вже літаю! Наче крила

За мною мають і несуть.

Весь світ - неначе сад зелений,

Усе музику якусь чуть...

Це все: і крила, і музику

Єдина ти мені дала.

Я вже людиною не чуюсь

І не вернуся до села.

Мавка I

Ти любиш квіти?! Я щоранку

Тобі із них вінок сплету,

Із рос я вставлю діаманти,

Як у корону золоту.

Іван

Квітки люблю... Любив ще змалку.

Ідеш - волошки у житах,

Березка в’ється по стеблині,

Будяк на стежці, як їжак...

І серце аж тремтить-радіє,

На волю рветься, наче птах.

Само цвісти і червоніти

Хотіло б маком у житах.

Мавка I

Я все квітками тут засію,

Яких не бачив ти й не знав.

Весь день на тебе, мій коханий,

Вони дивитимуться з трав.

І коли ти затулиш вії

І ляжеш спати на траві,

Вони нахиляться й розкажуть

Про наші дива лісові.

Іван

Я насаджу на полонині

Грушок, і яблук, і вишень...

В сад оберну я полонину,

У водограй з квіток, пісень!

Сюди із долу прийдуть люде

Нарвати яблук, слив та груш,

Але до них потік не пустить,

Підійме гриву - ані руш!

Чути голоси, стогін, крики.

Мавка I

Ідуть сюди! Тікаймо швидше!

Іван

Що сталось? Чуєш: стогін, крик.

Мавка I

Пусте! Когось лякають наші,

Або розгнівавсь Лісовик.

Іван (закохано до Мавки)

Дай подивлюсь: не надивлюся.

Мавка I

Ходім... Помітять, доженуть...

Я не казала ще нікому,

Мене під суд наш віддадуть.

Сховаймось в нетрі. Там тебе я

Як скарб, як щастя обніму.

Ці довгі коси розплету я,

І це намисто я зніму.

Іван якусь хвилину наче вагається, враз обнімає Мавку і удвох зникають. З кручі показується спочатку голова Лісовика, далі - двох чортів, які на руках несуть Марійку, й по хвилині всі відходять. Вертається Чорт I, сідає на галявині й починає голосно плакати.

Завіса

IV КАРТИНА

Декорація 1-го акту. Ясна ніч, але дерево кидає тінь на колибу, на місце де спить Іван. На галявині перед лісом танцюють і співають мавки. Їх оточують різні лісові духи, часом беручи участь у танку. Чотири потвори грають на сопілку, трембіту й флояри.

Хор русалок

Ти до мене, ти до мене не ходи,

Куций, коротенький,

Бо до мене, бо до мене листи пише

Високий, тоненький

Ти на мене, ти на мене

Не дивись,

Не витріщуй очі, я за тебе

Не піду,

Бо мі ся не хоче.

Мавка X

Співаймо, танцюймо до рана!

Мавка V

Заграйте, музики, аркана!³⁵

Аркан.

Стара потвора

Чудне щось діятися стало.

Одвічні діти полонини

Перейняли в людей з долин

Пісень, танків їх вже чимало.

Своїх не знаємо неначе.

Чи вже забули їх, ледачі?!

Хіба старі нам не казали,

Щоб від людей чимдальш тікали?

Так ні! Цей жінку покохає,

А та по легіню зітхає.

А як дитину приведе,

То немовля ні се ні те:

Летів би дух на полонину,

А тіло тягне у долину.

Мавка V

Таке ви кажете, дідусю,

Що й одповісти вам боюся.

Тепер нова доба прийшла,

Як хвиля з моря, принесла

Нові невидані перлини,

Що берегли морські глибини.

Чому ж перлин цих нам не брати,

Коли не в душу, так на шати?

Стара потвора (розсердившись)

Бач, серед нас найшлась яка!

Навчись держати язика,

Щоб прикусити, маєш зуби?

Така вівця й отару згубить!

Мавка V

Всі зуби маю! Подивіться...

(Лащиться).

Та вже не сердіться, всміхніться!

Стара потвора

Та вже не серджусь: веселіться...

Мавка X

Ой місяцю-князю, і ви, зіроньки,

Світіть нам, дивіться на наші танки.

Свої хороводи водіть до світанку,

А ми затанцюєм свою полонянку.³⁶

Фантастичний танець.

Музика І

Та згляньтесь на нас: ми вже духу не маєм,

Від самого вечора граєм та граєм.

Мавка И

Ідіть відпочиньте, аж вийшов з вас дух.

Мавка К

Під буком столітнім трава, як той пух.

Музики виходять.

Русалка

Хто хоче купатись, ходімте зо мною,

По танцю мій звик освіжитись водою.

Лебідками білими будем пливти...

Мавка У

Аби не дізнались потвори-чорти.

Мавка А

У них є своя, більш цікава робота

Без нас подадуться вони до болота.

Більшість мавок по одній зникають. Чорти, що стояли в гурті, помітивши зникаючих мавок і переморгнувшись, подаються крадькома за ними. Декілька мавок залишилося

Мавка С

Як любо жити на землі,

І щедрі як дари її!

Мавка К

Чом ці щедроти не розлиті

По всій землі, по цілім світі?

Мавка С

Щасливі ми на полонині,

А скільки сліз тече в долині!

Мавка О

Нащо цей смуток? Срібна ніч

Стає щохвилі чарівніш!

Ходімте квітів нарвемо,

Віночки файні сплетемо.

Мавка С

З дзвіночків буде мій віночок.

Мавка О

Мій з золотих кульбаб, з волошок.

Мавка К

Скажи, де папороть цвіте?

І з неї хто вінок сплете?

Мавка С (показує рукою)

Я бачу квітку золоту,

І перша я вінок сплету.

Біжить, її з криками доганяють інші мавки.

Молодий чортик II (переслідуючи молоду мавку)

Та ти сховайся на той світ,

А я впізнаю враз твій слід.

Молода мавка (спиняється, суворо)

Чого чіпляєшся до мене?

Чорт II

Люблю тебе, люблю шалено!

Молода мавка

Ах, дай мені, нарешті, спокій!

Чорт II

Такій красуні чорноокій?

Ніколи! Я на все поб’юсь!

Побачиш - пізно або рано,

А будеш ти моя кохана!

Молода мавка

Хто? Я? Не діждешся, хвалько!

Он на губах ще молоко!

Брудний, негарний, неохайний...

Мій любий буде файний-файний!

Чорт II

«Брудний!..» В болоті б побула,

З намулу жаб повиганяла -

Ото б лілеєю цвіла

Та білим цвітом чарувала!

Мені накаже Водяник:

«Загнати жаб в кінець болота,

Хоч спокій матиму від них!»

Гадаєш, чиста ця робота?

Чи станеш до потоку йти,

Як знаєш, що так близько ти?!

Ну і біжиш брудний, огидний.

Мовляв: простить близький хтось й рідний.

Молода мавка

А я хіба тобі рідня?

...А може, вже... кохаю я.

Чорт II

Ого! Не знав я... Ха-ха-ха!

Й ти любиш, може, пастуха?

Таж він закоханий у другу...

І, посковзнувшись, впав у тугу.

Іван виходить з колиби, взявшись за голову, наче вона йому болить, і сідає, замислившись, на колоді під колибою.

Мавка Л

Вівчар прокинувся, мовчи!

Сховаймось: видко і вночі.

Поглянь, як він і схуд, і зблід,

А цвів, згадай, як маків цвіт!

(Ховаються за кущ).

Іван (взявши флояру, спочатку програє мелодію, потім співає)

Додому, додому,

Бо я маю д' кому. (2)

Бо я маю мамку,

Як солодку планку.

Додому, додому,

Бо вже час приходить, (2)

Вже тота зірниця

За гори заходить.

Додому, додому,

Кожний ід' свойому, (2)

А я, небожатко,

Усе ід' чужому.

(Встає).

Піду... куди, і сам не знаю...

А голова болить без краю...

Марійка спить,- їй все дарма -

Чи я на світі, чи нема.

Але для Мавки... Де вона?

Що з нею є - ніхто не зна.

Вона є мавка, і їй нічого:

Одурить ще когось дурного,

І справді, мабуть, я дурний,

Мені захмаривсь світ ясний..

Піду... куди... і сам не знаю,-

Куди іду й чого шукаю

(Поволі йде праворуч, безнадійно похиливши голову).

Молода мавка (виходить з Чортом II із-за кущів)

На горах тут йому немило!

Щось голову йому схилило...

Молодий чорт

Не в тому річ - прийшла весна,-

Кого кохає - сам не зна.

Надвоє серце розкололось.

Тому й схилився він, як колос.

Молода мавка

Ні, він закоханий без краю

До однієї - це я знаю.

Молодий чорт

Багато знаєш - що й казати?

Як підростеш, то будеш знати!

Молода мавка

Ти сам ще трохи підрости!

(Пішла, розсердившись).

Молодий чорт

Постій! Образилася ти?!

(Пішов за нею).

Входять дві мавки.

Мавка-подруга

Розважся, сестро, не сумуй,

Танок русалчин затанцюй!

Ще, бачиш, місяць не погас,

І зорі дивляться на нас.

Лови хвилину: прийде день

Не для танків, не для пісень:

Маржину будем стерегти,

То вишивати, то плести.

Мавка I

Не до танків мені, кохана..

Як ніч, глибока моя рана...

Як ніч, для мене цілий світ.

Холодний він мені, як лід.

(Кладе руку на плече подруги).

Я ж не хотіла й не могла

Забити дівчину з села.

І як би я її убила,

Коли й вона його любила!

Він винен? Ні! Він вогник стрів,

Що наче більш його зогрів,

А на тепло душа холодна...

Була така, така голодна...

Усе життя цей скарб - тепло -

Для нього мрією було...

Та жаль прийшов і переміг

Тепло, любов, красу і сміх

Чужа тепер я тут і там.

Розбите серце пополам,

Чужу і людям, і своїм

Ношу дитину я під ним.

Мавка-подруга

Не воруши болючих ран...

Опам’ятається Іван

І тут лишиться зимувати

Він вже не вернеться до хати!

Та і вертався б він чого?

Мавка I

Хоч би угледіти його...

Три дні не бачу... зник кудись.

Мавка-подруга

Пасе десь вівці, не журись.

Ось я піду й знайду...

Мавка I

Піди...

Та принеси мені води...

Подруга пішла. Вибігає Чорт I.

Чорт I

А я тебе давно шукаю.

Спускався з гір аж до села.

Казали, ніби з полонини

Ти жити до людей пішла.

Мавка I

Куди б я звідси подалася:

Змія круг серця обвилася,

Темніє світ мені в очах..

Я ледве встою на ногах.

Чорт I

Не бійсь! Це пройде, це - пусте!

Багато ліків тут росте...

Ось сядь посидь: спочинеш трошки

А потім підем до ворожки,

І від цілющої трави

Мине біль серця й голови.

Мавка I

Він не мине, не перестане,

Аж доки журиться коханий.

Цілющий лік - це він один,

Хоч вже мене не гоїть він...

...А чи я тобі казала,

А чи ти від мене чув,

Щоб підступно із-за мене

В прірву дівчину зіпхнув?

Не її ти з кручі кинув -

Моє серце ти розбив.

Чорт I

Все зроблю я знов для тебе,

Бо люблю я, як любив.

Мавка I

Знов згадав своє кохання.

(Тихо плаче).

Чорт I

Я сказав уже востаннє...

(В задумі схилився на дерево).

Мавка-подруга (прибігає й приносить кухоль з водою)

Все плачеш, журишся покинь!

Напийсь води та сядь спочинь

Мавка I п’є воду й сідає під деревом, збоку від колиби.

Мавка I (до подруги)

Ну, що?!

Мавка-подруга

Знайшла!!

Мавка I

Скажи хоч, де?!

Мавка-подруга

Та глянь: ось він сюди вже йде.

Іван (засмучений, схиливши голову, в задумі)

Ой Мавко, Мавко,

Файна та мила,

За що ж мою ти

Дівчину вбила?

Яку зробила

Для тебе шкоду?

Чи була заздра

На твою вроду?

А чи не міг я

Вас двох кохати,

Вдень дома бути,

Вночі блукати?

З ранку б до ночі

Робив, що треба,

Вночі на гори

Йшов би до тебе.

Гуляв би, бавивсь

Аж до світанку,

Все милував би

Свою коханку.

Тепер одна вже,

Як крейда біла,

Тому, що палко

Вона любила.

А друга ходить

Простоволоса,

З очей-волошок

Збирає роси.

(Підводить голову й бачить колибу).

Вернувсь без стежки...

Коли б заснути,

Спочити серцем,

Про все забути.

Мавка-подруга

Чого блукаєш десь марою?

Іван

Я не знайду ніде спокою,

Удень ходжу я на могилу,

Вночі шукаю Мавку милу.

Мавка-подруга

Та Мавка тут ось, під вербою,

Сльозами сходить за тобою.

(До Чорта І).

Не станьмо заважати їм:

Хай поговорять вдвох, ходім.

Відходять.

Іван, наче опам’ятавшись і помітивши Мавку, швидко підходить до неї.

Іван

Це ти? Ти тут? Чого?

Мавка I

Питаєш!?

Іван

Чому засмучена?

Мавка I

Не знаєш?!

Іван

А я пустив овець, маржину,-

Хай гине... з нею й я загину.

Я не вернусь уже додому...

Та не кажи про це нікому!..

Мавка I

А що ти будеш тут робити?

Ти ж перестав мене любити...

(В задумі).

А я тут більше жить не хочу,

Піду я звідси світ за очі...

На інших горах чи в лісах

Тебе шукатиму... в сльозах,

Чи одягнуся в хустку, свитку,

І, може, найме хтось покритку.

Іван

А тут чого б тобі не жити,

Щоб на могилі вдвох тужити?

Мавка I

Ні, квітка, скошена удруге,

Ніколи вже не розцвіте.

І на її смертельну рану

Цілюще зілля не росте.

Іван

Я хочу вмерти... Світ холодний...

Коли б тепер вона жила,

Спокійно б серце моє билось,

А ти б весною в нім цвіла.

Мавка I

Мене ж зненавидів давно ти,

Злочинна відьма я, мовляв...

Чи тебе я колись дурила?

Що мавка я - хіба не знав?

Ти винний сам: чому, згадай лиш

До неї став байдужий ти?

Коли б я бачила, що любиш,

Знайшла б я силу відійти.

З корінням вирвала б ту квітку,

Яка тоді лише зійшла.

І може б, згодом ще гарніша

В моєму серці розцвіла.

Іван

Я справді став, як лід, до неї,

І як я іншим стати міг,

Коли залив мені всю душу

Незнаний чар очей твоїх.

Село, нудьга, щоденна праця,

Нужда, те саме день у день.

А тут твій сміх, цей праліс сонце

І ночі з танців і пісень.

Мавка I

Чи винна я, що народилась

В цім лісі мавкою на світ?

Що покохала я чужого

І цим зів’ялила свій цвіт?

Іван

Ні, Ні! Ти ще цвітеш і досі!

Побите градом заросте.

Всміхнись, і рани всі загоїть

Твоє ж проміння золоте.

Мавка I

Не можу я: і сміх, і усміх -

Обидва з кров’ю вже зійшли

Іван

Я вмерти хочу... і умру я.

Мавка I

Щоб... з сином ми самі жили.

І ми... ми... житимем... тобою!.

Як дуб, наш виросте синок...

Не знаю де, чи в бідній хаті,

Чи в лісі десь серед квіток.

І коли стане він великий,

Сюди повернемось ми знов,

Де ти ходив, де пас отари,

Де нас покинув і пішов...

...Чи ще стоятиме колиба?!

...Трембіту нам свою лиши,

Заграє він, і я почую

Знов голос рідної душі.

Щоранку й вечора почую,

Немов живого, голос твій,

А тут білітиме, як в морі,

Отара в росяній траві.

Тебе лише не буде з нами..

(Схилившись, наче над дитиною)

...Не плач, дитиночко моя.

Тобі колисочку зроблю я,

Схилюсь і заспіваю я:

«Дрімки, дрімки, задрімай,

А ти, батечку, заграй,

Щоб синочок наш почув,

Щоб малесенький заснув.

Кличе батечко: «Бир, бир...»

Біжать вівці його з гір,

Біля його лягли, ситі,

І заслухались трембіти.

Сяє личенько твоє...

Тільки мати сльози ллє...

Та й вона спочити ляже,

А колись про все розкаже..

Дрімки, дрімоньки, бай, бай,

А ти, батечку, заграй,

Щоб синочок наш почув,

Щоб малесенький заснув»

Спів Марійки з лісу:

Помалу-малу,

Вівчарю, грай,-

Не врази мого

Серденька вкрай.

Мене сестричка

В лісі згубила,

Як по ягідки

З нею ходила.

Мавка й Іван з жахом прислухаються до пісні.

Іван

Ти чуєш? Чуєш? Це вона!..

Її це пісня жалібна...

Ходім до неї... все розкажем.

І з нею поруч спати ляжем.

Мавка I

Не ляжу я з синком своїм...

Спів з лісу: «Мене сестричка» і т. д.

Іван

Співає знов!.. Ходім, ходім...

Бере Мавку за руку і веде її в ліс, звідки чулась пісня Марійки. Місяць на хвилину зайшов за хмару і знов вийшов.

Іван (з того місця, де вчора ліг спати, крізь сон…)

Мені ні вмерти, ані жити...

(Кричить).

Покинь, покинь мене душити!

(Схоплюється й протирає очі).

О Боже мій! Що сталось нині?!

Чи все приснилося мені?

І де ж це я? На полонині?!

Марійка вмерла? Вмерла!! Ні!

(Кричить).

Гей, Мавко, Мавко! Зле мені!

Здалеку озивається луна.

Завіса.

1941

________________

ПРИМІТКИ

До другого тому творів Олександра Олеся ввійшли драматичні твори, поезії у прозі, оповідання, етюди, переклади.

Друковані тексти подаються за прижиттєвими публікаціями, рукописні - за чорновими автографами, із збереженням лексичних, фонетичних, морфологічних та стилістичних особливостей мови письменника. У квадратні дужки [...] взято місця, які не вдалося розшифрувати.

Більшість автографів зберігається у відділі рукописів Центральної наукової бібліотеки ім. В. Вернадського АН УРСР (ф. XV).

ДРАМАТИЧНІ ТВОРИ

Драматичні твори Олександра Олеся друкувались у періодичній пресі, окремими виданнями, входили до його третьої книжки (1911, 1918, 1919).

Найповнішою була збірка «Драматичні етюди» (К., 1914) із переліком у кінці драматичних творів, що «Дозволені до вистави:

«Танець життя» - від 24 іюня 1913 р., за № 8667

«Осінь» - від 28 февр[аля] 1913 р., за № 3492.

«При світлі ватри» - від 12 ноября 1913 р., за № 17196.

«На свій шлях» - від 12 ноября 1913 р., за № 17197.

«Тихого вечора» - від 2 января 1914 р., за № 991».

Чимало драматичних творів залишилося в рукописах, серед них значна частина - не завершені.

Драматичні твори, написані за кордоном, Олександр Олесь не мав можливості друкувати.

На обкладинці поетичної збірки «Перезва» (Відень, 1921) зазначалося, що готуються до друку інші його твори: комедія на чотири картини «Ревізор з Кам’янця», лібретто для опери «Влада за кордоном», трагікомедія «Народний суд». За два роки до смерті письменника місячник «Пробоєм» (1942.- № 2.- С. 126-127) повідомляв, що «готові до друку театральні речі» О. Олеся: «Шиночок на передмісті» - п’єса на чотири дії, «Фінал», «Темний ліс» - драматичні етюди. Однак публікацій чи рукописів цих творів виявити досі не вдалося. Серед названих тут драм - відома читачам лише «Ніч на полонині».

ПО ДОРОЗІ В КАЗКУ

Етюд на 3 картини

Уперше надруковано в журн. «Рідний край».- 1910.- № 10.- С. 7- 12; № 41.- С. 8-10; № 42.- С. 5-8.

Окремим виданням етюд вийшов 1910 р. у друкарні 1-ї Київської друкарської спілки. 1914 р. ввійшов до складу збірки «Драматичні етюди». За радянського часу виходив двічі: 1921 р. (м. Суми) і 1939 (м. Прага).

Подається за виданням: О. Олесь. По дорозі в Казку.- 3 вид.- Прага, 1939.

НАД ДНІПРОМ

Уперше надруковано під назвою «Над Дніпром» («Весняна казка») в журн. «Літературно-науковий вісник».- 1911.- Кн. 7-8.- С. 3-22. Цього ж року вийшла окремим виданням (м. Київ) і була включена до складу збірки «Поезії. Кн. III». У другому виданні третьої книжки п’єса одержала назву «Весняна казка» (К., вид-во «Криниця», 1918). В одному з рукописних варіантів мала назву «Сон над Дніпром». Лібретто для опери».

Подається за виданням: О.Олесь. Над Дніпром.- К., друкарня 2-ї Артілі, 1911.

ТРАГЕДІЯ СЕРЦЯ

Уперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник».- 1911.- С. 241-249. Цього ж року п’єса ввійшла до складу збірки «Поезії. Кн. III». Лишилась і в другому виданні збірки (1918). Окремою книжечкою вийшла в Києві, у товаристві «Криниця» 1918 р.

Подається за цим виданням.

ПО МЮЛЛЕРУ

Водевіль

Уперше надруковано окремим виданням під псевдонімом: Олександренко. По Мюллеру. Водевіль.- К., друкарня 2-ї Артілі, 1911. На титульній сторінці зазначено: «Виставляти дозволено 25 августа 1910 р., за № 8901».

Подається за першодруком.

Мюллер І. П.- швейцарський лікар, автор комплексу гімнастичних вправ. Його книги «Моя система для жінок» та «Найновіша гігієна здоров’я і краси», «Гігієнічні поради» були перекладені майже на всі європейські мови. Остання вийшла у Санкт-Петербурзі 1907 р. російською мовою.

ЗЛОТНА НИТКА

Уперше віршований алегоричний етюд з присвятою «М. Лисенкові. Мініатюра» надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник».- К., 1913.- Кн. 1.- С. 3-7. Виконувався на громадській панахиді українського композитора Миколи Віталійовича Лисенка. Ввійшов до складу збірки: О. Олесь. Драматичні етюди.- К., 1914. Подається за цим виданням.

Три Парки - персонажі п’єси. За грецькою міфологією, мойри - богині людської долі: Антропос, Клото і Лахесіс, пряли нитку людського життя, звідси й назва твору.

ТИХОГО ВЕЧОРА

Етюд уперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник».- К., 1912.- Кн. 1.- С. 33-39. Ввійшов до складу збірки: О. Олесь. Драматичні етюди.- К., 1914.

Подається за цнм виданням.

ОСІНЬ

Етюд уперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник».- К., 1913.- Кн. 2.- С. 217-222. Ввійшов до складу збірки: О. Олесь. Драматичні етюди.- К., 1914.

Подається за цим виданням.

ТАНЕЦЬ ЖИТТЯ

Етюд уперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник».- К., 1913.- Кн. 7-8.- С. 101-114. Ввійшов до складу збірки: О. Олесь. Драматичні етюди.- К., 1914.

Подається за цим виданням.

ПРИ СВІТЛІ ВАТРИ

Етюд уперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник».- К., 1913.- Кн. 7-8.- С. 3-8. Ввійшов до складу збірки: О. Олесь. Драматичні етюди.- К., 1914.

Подається за цим виданням.

НА СВІЙ ШЛЯХ

Етюд уперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник».- К., 1913.- Кн. 9.- С. 317-320. Ввійшов до складу збірки: О. Олесь. Драматичні етюди.- К., 1914.

Подається за цим виданням.

ХВЕСЬКО АНДИБЕР

Дума-п’єса

Дума-п’єса, або, як ще зазначалося в рукописах, «Комедія на одну дію», «Інсценізована козацька дума», вперше надрукована окремим виданням: О. Олесь. Хвесько Андибер. Дума-п’єса.-К., Т-во українських письменників, 1917.

Подається за першодруком.

Хвесько Андибер - головний герой народної думи «Козак нетяга Фесько Ганжа Андибер».

ЗЕМЛЯ ОБІТОВАНА

Драма на 4 дії

Уперше надруковано окремим виданням: О. Олесь. Земля обітована. Драма на чотири дії.- [Німеччина], вид-во Р. Геррозе Грефенгайніхен, [1944]. У 30-х роках перекладена на німецьку мову.

Подається за першодруком.

Третій Інтернаціонал - міжнародна організація, яка в 1919-1943 рр. об’єднувала всі компартії світу, керувала міжнародним комуністичним рухом.

«Дзвони», «Розбудова нації» - журнали католицького спрямування, виходили у Львові в 30-х роках XX ст.

«ВИЛІТАЛИ ОРЛИ...»

Трагедія в 1-й картині

Уперше надруковано окремим виданням під псевдонімом: В. Валентин. «Вилітали орли...». Трагедія в 1-й картині.- Прага, [1936].

Подається за першодруком.

С.-д.- соціал-демократи.

Р.-д.- революціонери-демократи.

С.-р.- соціалісти-революціонери.

«Ундо» - Українське національно-демократичне об’єднання, утворене в 1925 р. від об’єднання Української трудової партії, Української партії народної роботи та Волинської національної групи української національної репрезентації.

Директорія - контрреволюційний буржуазно-націоналістичний уряд на Україні, створений 13.XI.1918 р. Директорія припинила своє існування в 1920 р.

«Вісті» - тижневик, виходив у Львові з 1934 р.

Новошляхівці - від назви журналу «Нові шляхи», що виходив у Львові з 1929 р. під редакцією Антона Крушельницького.

«Рак» - напевно, вигадана назва журналу.

Геростат - напевно, Герострат - грек з Афона, який, прагнучи увічнити своє ім’я, 356 р. до н. е. спалив храм Артеміди, який вважався одним із семи чудес світу. Ім’я Герострата стало символом ганебної слави.

УНР - Українська Народна Республіка, проголошена Центральною радою 7.XI. 1917 р. як федеративна частина Росії, а в січні 1918 р.- 4-м універсалом Центральної ради як «незалежна» буржуазно-демократична республіка.

Блюм Леон (1872-?) - один із керівників французьких соціал-демократів.

Чернов Віктор М. (1876-?) - російський політичний діяч, міністр землеробства Тимчасового уряду, з 1920 р. в еміграції. Заснував у Празі «Соціалістичну Лігу Східної Європи».

Авраменко Василь (1895-?) - актор театру М. Садовського.

НІЧ НА ПОЛОНИНІ

Драматична поема на 4 картини

Вперше надруковано в журн. «Дозвілля».- Прага, 1943.- № 16; 1944.- № 17, 18. Окремою книжечкою вийшла в Пряшеві 1964 р. в Словацькому педагогічному видавництві.

Подається за виданням: Олександр Олесь. Поезії.- К., 1964.

________________

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Вичитування тексту: Оксана Боров’як

П’єсу «Над Дніпром» вичитувала Юлія Щербань

Олександр Олесь

ДРАМАТИЧНІ ТВОРИ

180

Друкований текст для вичитування взято з:

Олександр Олесь. Твори в 2-х томах. Київ, «Дніпро», 1990.

т. 2: Драматичні твори. Проза. Переклади.

ISBN 5-308-00536-2 (т. 2)

ISBN 5-308-00537-0

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Вичитування тексту: Оксана Боров’як

П’єсу «Над Дніпром» вичитувала Юлія Щербань

© Форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2021

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2021

¹ - Заспокоєння (санскрит).

² - Молоде, ще не готове для вживання пиво.- Тут і далі приміт упоряд.

³ - Консульство.

⁴ - Радянської України.

⁵ - Вітаю (пол.).

⁶ - Неодмінна умова (латин.).

⁷ - Манія, причуда (пол.).

⁸ - Сума грошей, кількість (пол.).

⁹ - Варення (пол.).

¹⁰ - Тепер, нині (пол.).

¹¹ - Результати, наслідки (пол.).

¹² - Скриня (пол.).

¹³ - Чоловік сестри, родич (пол.).

¹⁴ - Від: «Хома невірний»

¹⁵ - Суп.

¹⁶ - Домашній халат (пол.).

¹⁷ - Мовна помилка (латин.).

¹⁸ - Замах на політичному грунті (пол.).

¹⁹ - У Празі їдальню «Укр[аїнського] жіночого союзу» скорочено називають «Ужас» (жах).- Авт.

²⁰ - Тобто: півкрони - грошова одиниця в Чехословаччині.

²¹ - Сорт прибалтійських оселедців.

²² - Нічого.

²³ - Через, по (нім.).

²⁴ - Де мій чоловік? Ах, де мій чоловік? Його звуть Гусак Семенович Іван. (нім.).

²⁵ - Можливо, ви розумієте? (нім.).

²⁶ - Все чудово (англ.).

²⁷ - Контрабандист (пол.).

²⁸ - Худоба.

²⁹ - Лісовий чоловік.

³⁰ - Гуцульська назва крем’яної рушниці.

³¹ - Ляпаси.

³² - Гуцульська флейта.

³³ - Гроші.

³⁴ - Кротицями.

³⁵ - Гуцульський танець.

³⁶ - Танець.