Олесь О.

Із збірки

«ЦВІТЕ ТРОЯНДАМИ»

I

Ми далі йшли без стежки, без надії…

Ми тільки бачили туман,

Що розливавсь, як океан...

Здавалось - скрізь граніт сіріє...

Лиш маком цвів наш слід від ран.

Куди ми йшли - уже й самі не знали:

Погасла нам зоря-мета...

Не рік - минули вже літа!

Були живі ще ідеали,

Та кров՚ю вже й вони стікали.

Стрівались люде нам чужі, незнані

І обкидали сміхом нас,

Каміннями гірких образ...

І ми, ненавиджені, гнані,

Кляли себе і дні останні.

І далі йшли, обідрані, розбуті,

З лахміття ставили шатри,

Тепла і знизу, і згори

Багато зим уже позбуті...

Нас гріли бурі і вітри.

Що там - в землі святій - не знали,

Ані привіту, ні листа:

Там скуті руки і уста...

А тут могили ми копали

І їх лишали без хреста.

II

Настане ніч... Затихне місто,

Душа скривавлена засне,

І дійсність-відьма задрімає

І випустить горлянку з рук.

Прокинешся - здригне і відьма,

Як яструб, встромить кігті знов

В запалі груди, в серце, мозок

І знову дихати не дасть.

А сон летить, про щось шепоче

І пісню почина свою,

Якусь знайому, рідну пісню,

Що наче я в дитинстві чув.

Ах, це вона, кохана пісня...

І як її забуть я зміг?!

Це ж пісня Матері моєї,

Над ліжком співана моїм.

І чар її дрімоту навіває,

Стиха поволі в серці біль,

Безвладно стулюються вії...

Куняє й відьма... мить - і спить...

Ось вже на крилах сну лечу я,

Перелетів річки, поля,

Перелетів краї, кордони,

Став хлопчиком в своїм степу.

Шумить навколо буйне море,

І я по плечі в нім стою...

І як мене зелені хвилі

Не втягнуть в себе, не заллють?!

Чи, може, це стара бабуся

Мені розказує про час,

Коли на всій землі безмежній

Шумів зелений океан?

«А хто створив його, бабусю?

Це все, що бачу навкруги?»

Бабуся здвигує плечима:

«Вже сам відчуй!.. Ніхто не зна».

Ось зайчик вибіг! Став на лапки,

На мить, здивований, завмер.

І враз тікати!.. Я погнався,

Заплутався в траві і впав...

Прокинувсь: відьма надо мною,

Здригнула, руки простягла

І пазурі впиває в мене...

Кричати хочу - крик німий!..

І враз збагнув: я на чужині...

І досі?!. Боже, Боже мій!

В руках у відьми жмут волосся

Мого вже сивого... О Бож...

III

І знову, голову схиливши,

Іду в тумані без дороги...

Іду поодаль, сам... Так краще:

Ніхто мене вже не розрадить,

І я не маю слів утіхи.

Іду, аж поки сили стане,

А упаду, засну, забудусь -

І знову сон солодкий, любий

Почне мені віки вже снитись.

Сніги мій труп холодний вкриють

І стануть гріти мої груди:

Сніги холодні на чужині

Вигнанця більш, як люде, гріють...

IV

Йдемо вперед! Бадьорі ми,

Не боїмось ні бур, ні грому,

Ні піни лютої зими:

Іти так радісно додому!

Ми цілу землю обійшли,

Але не трапили... Нічого!

Так легко збитись серед мли,

Так легко стратити дорогу!

Спитати ні в кого... Чужі

Чомусь прикинулись глухими...

Немає доброї душі

І серця чулого між ними.

Ми звикли... Має прапор наш,

Побитий бурями-вітрами...

Кобзарю, друже наш, розваж!

Але й кобзар зійшов сльозами:

V

«Не журіться, любі браття,

Є країна чарівна:

Наше рідне Закарпаття,

Наша вбога сторона.

Доли, гори, полонини,

Стайні, вівці, вівчарі...

Там, на горах, щохвилини

Світять ватри - вівтарі.

А на них складають жертви:

Наші землі, сльози й кров,

І із них в пустелі мертвій

Сходить наша воля знов».

VI

Ой коли ж той листок та розвинеться,-

Хто вгадає із нас, не помилиться?!

І чи буйні вітри в цю негодоньку

Не зламають стеблині головоньку.

Скільки віку мине, скільки ждатимем,

Чи в землі у чужій уже спатимем...

Та раніш, як в борні ми загинемо,

Міць, ввесь жар свого серця ми кинемо,

Щоб стебло налилось повним колосом,

Щоб ввесь світ закричав зойком-голосом,

Що нам кривда страшна заподіяна,

Що святая святих в нас осміяна.

VII

І далі, далі все ми йшли

Серед туману, серед мли,

І враз повіяв буревій

Весною згублених надій.

Збудилось щось живе в серцях...

Заблисли сльози на очах...

Спинився я... Дивлюсь набік

І сльози бачу у калік.

Що сталось? Кажуть: «Угорі

Проміння сонця чи зорі».

Ждемо. Надходить безліч їх,

І сльози світяться у всіх.

І віддих рідної землі

Почули ми - старі й малі...

І всі ми впали на коліна:

Невже воскресла Україна!?

VIII

«Воскресла, воскресла!» - всі дзвони гудуть,

Натхненні прочани ідуть і ідуть,

І чують - як б՚є і шумить джерело,

Що цілі століття вже мертве було.

І кожний розп՚ятий встає із хреста,

Щоб в струмні змочити спрагнілі уста,

Так диво приходить, коли не ждемо,

Коли вже ми зброю свою складемо.

IX

А що ж там діялось? Усюди,

Де тільки є душа жива,

Зітхнули вперше вільно груди,

Звелась похила голова.

Незрячі очі враз прозріли,

Заговорили враз німі,

Річки, потоки зашуміли,

Кайдани скинулись самі.

На кожнім кроці чудо-диво,

Скрізь сонце: в душах і вгорі..

З повітря ллються дзвонів зливи,

Мов в небі дзвонять дзвонарі.

Як на Великдень, обнімались,

Раділи всі - старі й малі...

Сам милосердний Бог, здавалось,

Зійшов і ходить по землі.

XI

Воля - пташка, воля - вітер...

Що за волю не даси!?

Йди, шукай її по світі

Через гори і ліси...

Як свої натрудиш ноги

По каміннях без стежок!

Скільки ти лишиш на тернах

Крові макових квіток!

Часом воля, наче пташка,

У вікно влетить сама,

Не зачиниш нагло вікон,-

Зирк! І вже її нема.

Не пустить, коли піймаєш

Волю, пташку чарівну! -

Це є штука, це є мудрість,

Це є виграти війну!

XII

Гудіть, гудіть, могутні дзвони,

Летіть з долин до полонин,

Щоб встали всі для оборони

В незламну лаву, як один.

Прокиньтесь всі! Судила доля

Вам довершить великих справ:

Над всім народом нашим воля

Цвіте трояндами заграв.

29.12.1938

ПРИМІТКИ

Вперше надруковано окремим виданням: О. Олесь. Цвіте трояндами...- Прага. 1939.

Подається за цим виданням.

Книжечка завершена, як зазначається на останній сторінці, 29 грудня 1938 р. В циклі з дванадцяти поезій знайшли відбиття важкі особисті переживання поета і політичні події на Закарпатті тих років. На початку 1939 р. Олександр Олесь знову відвідав цей край, де в театрах ставилася його драматична поема «Над Дніпром». Як відгук на поїздку з՚явився вірш «Замість привіту», в якому автор посилає вітання м. Хусту. Цей вірш, написаний 28 січня 1939 р., був надрукований під рубрикою «Маленький фейлетон» у газеті «Нова свобода» (1939.- 25 лютого) Закінчувався такими рядками:

Так - Хуст... О Хуст, чудесне місто,

Як нам ти сяєш променисто!

Парижі, Лондони, Брукселі

Хай відміняють пустомелі,

А з українських щирих уст

Звучить єдине місто: «Хуст».

________________

Олександр Олесь

Із збірки «ЦВІТЕ ТРОЯНДАМИ»

308

Друкований текст для вичитування взято з:

Олександр Олесь. Твори в 2-х томах. Київ, «Дніпро», 1990.

т. 1: Поетичні твори. Лірика. Поза збірками. З неопублікованого. Сатира.

ISBN 5-308-00322-Х (т. 1)

ISBN 5-308-00537

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

© Вичитування, правка, форматування і оформлення: OpenBook, 2018

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2018