Олесь О.

ДРАМАТИЧНІ ТВОРИ

(З неопублікованого)

ХАМ

П’єса на 4 картини

ОСОБИ:

Сліпа.

Брат старший.

Брат молодший.

Лицар.

Старець.

Члени добродійного товариства.

Прохожий.

I КАРТИНА

До відкриття завіси чується декілька хвилин характерна українська мелодія, повна туги. Відкривається завіса. Долина серед гір. Край хати - праворуч, ліворуч - пустка. У вікно виглядає жіноча голова в чорній хустці, на ній вінок з білих квіток. З гір поволі їде і прислухається до співу прохожий. Він одягнений просто, з сумкою за плечима. Взагалі має вигляд туриста. Сліпа, що сидить в пустці, кінчає згодом свою пісню.

Прохожий. Добрий день вам!

Сліпа мовчить.

Десятки років я ходжу із краю в край, з країни однієї в країну другу, давно всю землю я сходив, десятки років прислухався до рухів людської душі, але таких хвилин, посвідчуюсь Богом, ніколи ще не пережив я. Ваш голос - голос янгола, що довго жив серед людей і муками пройнявся нелюдськими.

Сліпа співає, майже туже.

Свідчусь Богом: подібного не чув я на землі нічого... Хто ви?

Сліпа. Не знаю. Зовуть Марією.

Прохожий. Марія?

Сліпа. Не знаю, зовуть і Ганною.

Прохожий. Ви Ганна?

Сліпа. Не знаю, зовуть і Вірою.

Прохожий. Хто батько ваш?

Сліпа. Не знаю. Одні казали, що лицарем він був і впав в борні.

Прохожий. Ваш батько лицар був?!

Сліпа. Другі впевняють, що він живий і досі. Удень - рабом у пана, а вночі - по місту ходить і старцює.

Прохожий. Давно для вас закрився світ?

Сліпа. Осліпла я... Не пам’ятаю. (Раптом вид її кривиться, вона конвульсивно здригує).

Виходить брат старший.

Брат старший. А!

Прохожий. Добридень вам!

Брат старший. А вам чого тут треба?

Прохожий. Я йду собі із гір до міста і випадково цієї страдниці почув я пісню і спинивсь послухати.

Брат старший. Ви хто ж самі? І біля чого, сказати б, ходите?

Прохожий. Ха-ха! Ходжу біля людей. В житті мене найбільш цікавлять люде.

Брат старший. Кого шукаєте, чи що́ між ними?

Прохожий. Шукаю в душах їх нових глибин, не зміряних ще оком розуму і серця.

Брат старший. Ну, тут у нас вам нічого шукати. Ми люде прості - хлібороби, і я, і ось сестра-каліка.

Прохожий. О, не скажіть, я знаю: у вас живе дух батька-лицаря! Ваш батько лицар був?

Брат старший. Хто вам сказав? Він був звичайний хлібороб. Заможний спочатку, а потім підупав.

Сліпа починає співати.

Облиш співати! Хіба не чуєш, що єсть чужі між нами?! Не годиться...

Прохожий. Що ви, що ви?! Нехай співає, нехай співає... Душа її із Богом розмовля. Спинились хмари, і сосни голови свої нагнули.

Брат старший. Ха-ха! Підіть на ярмарок... послухайте співців-сліпців.. Вони не гірше нашу заспівають. А ви напевно, не тутешні? Звідкіля ви?

Прохожий. З країни, невідомої для вас.

Брат старший. Не знаєте й відкіль?! Батьки ж у вас...

Прохожий. Коли б я знав, де я родився, хто батько мій і мати. Угледів я себе в густому лісі і йду із нього...

Брат старший. Ну, а вітчизна ваша?

Прохожий. Вітчизна - цілий світ широкий. Душа людська моя вітчизна.

Брат старший. Ну, слухайте пісні, а я піду та плуга поладнаю.. Ось-ось почнем орати... (Здвигує плечима і йде).

Сліпа (говорить):

Квітніть, квіти,

Сяйте, зорі,

Грайтесь, хвилі

В синім морі.

І земля, і небо, й води,

Барви-кольори природи...

Хай шумлять ліси і луки,

Трублять громи, плещуть води

Шум і громи - голос-звуки

Стоголосої природи.

Хай кайдани розпадуться,

Вільно шуми-дзвони ллються

Слово мовлячій істоті

У її недовгім льоті

Прохожий.

Слово мовлячій істоті

У її недовгім льоті.

Виходить брат молодший. Дивується на прохожого.

Прохожий. Не пізнаєте?

Брат молодший. Не пізнаю. Ми десь стрівались наче, а де, не знаю.

Прохожий. А пам’ятаєте... як ви подорожували. Ми стрілись з вами на горі, що ліворуч лежить від яру... Зустрілись ми вночі. При тихім сяйві місяця ми досить довго говорили про різні дива, що нам доводилось угледіти в житті.

Брат молодший. А, пам’ятаю... Я навіть бачив вас не раз вві сні, але мені ви зовсім іншим уявлялись... Я радий вас угледіть знову... Але дивуюсь, як зайшли ви у наш куток. Сюди так рідко люде заглядають. Шляхів нема ніяких, а стежки давно травою заросли.

Прохожий. Хто справді любить світ широкий і людей, той кожний крок землі обійде і гляне в кожну душу.

Сліпа.

Світе, світе,

Маків цвіте,

Квітнеш ти, як красна рожа -

Незмірима ласка Божа,

Квітнеш в слові, в думці, в звуках,

В гніві, в щасті, в оковах-муках.

Ти увесь єдина казка -

Незмірима Божа ласка

Божа ласка незмірима

Ні думками, ні очима.

(Співає).

Божа кара незрівнянна...

Прохожий.

О пісне! Як же глибоко ти раниш душу,

Якою мукою і радістю її проймаєш.

Брат молодший. Сестра моя з душею янгола, за щось покараная Богом.

Прохожий. Скажіть, вона давно осліпла?

Брат молодший. Я був іще малим, не пам’ятаю. Давно, мій брат говорить. Як батько наш умер. Осліпла. Руки одняло. Казали, що могла б одужати, але мій брат не згодився, бо це великих грошей коштувало б. Щоб за сестрою було кому ходити, одружився, але його дружина швидко вмерла. А теща в нашу хату перейшла... Не любить навіть співів.

Брат старший являється

Брат старший. Про що це ти говориш?..

Брат молодший. Та про сестру розпитують.

Брат старший. Багато знаєш ти... Ішов би каменю побив, а то скрізь виємки такі, що не можна возом їхати..

Прохожий. Ви мусите спасти свою сестру.

Брат старший. Так їй Господь послав.

Прохожий. А ви?

Брат старший. А нам багато діла, не до цього не встигнеш виорати - сіять треба, волочити, косити-жати, молотити, молоти, продавати... їсти треба. Ви добре знаєте, добродію, й самі.

Прохожий. Про хліб ви кажете¹ і забуваєте сестру. Що хліб, коли вона сліпа і зрячою могла б зробитись...

Брат старший. Ні, краще хай вона і вмре сліпою, аби не йти усім нам, зрячим, з торбою за хлібом.

Прохожий. Ви в клітці пробували йти... Побійтесь суду... Ануте, випустіть її на волю...

Брат старший. Що все майно, що придбано руками й потом, зачервоніє у пожежі. А скільки раз ті люде, у кого розум Бог одняв, пустили півня... І я боюсь, що все моє майно...

Брат молодший. Це не твоє майно...

Брат старший. Чиє ж? Твоє?

Брат молодший. Нам батько все здобув, і кожний крок землі напоєний його святою кров’ю.

Брат старший. Брешеш. Наш батько й краплі крові не пролив...

Брат молодший. Наш батько лицар був.

Брат старший. Наш батько був у пана на послугах... Йому пани подарували, а дещо й сам придбав...

Брат молодший. Ну, мабуть, різні в нас батьки...

Брат старший. А, мабуть, різні. Гидко слухати! (Іде).

Брат молодший (падає на коліна). Я вас молю, я вас благаю, спасіть мою сестру!

Прохожий. Коли б моєї сили стало.

Брат молодший. Ви скрізь буваєте - скажіть про неї...

Прохожий. Свята дитино! Я завтра буду в місті, звернусь до лікарів, до добродійних товариств, я все зроблю, що тільки зможу. Вона не може тут загинути в яру і сліду не лишити.

Брат молодший. Боюсь, що вдруге ви й не втрапите сюди... До нас нема дороги...

Прохожий. О, не турбуйсь, моя дитино. Де я пройду хоч раз, вже стежки не забуду. Я ще прийду сюди не раз. Ми будем друзями-братами.

Брат молодший. Ми спасемо сестру? Скажіть?!

Прохожий. Надій у мене повне серце, але піду…

Сліпа починає співати. Прохожий спиняється і наче молиться.

Входить старший брат.

Брат старший. О, знову розспівалась. Найшла б поводиря та йшла на ярмарок, то, може б, хто і кинув шеляг в миску... (До прохожого). А ви ще й досі тут? Заслухались пісень. На жаль, із церкви мусить повертатись теща. Вони не люблять співів.

Прохожий. Я піду... Прощайте... (Іде).

Брат старший. Ну, видко, цяця. Це такий, що може всіх з торбинкою пустити. Іди та стежку заори, щоб люде не шалались... (До сестри). А ти б... взялась би краще ти за прялку та на сорочку хоч напряла.

Сліпа ставить до вікна прялку, пряде і тихо, ледве чутно щось співає.

Брат старший теше кілка.

II КАРТИНА

Велика, пишно вбрана кімната. Проти стіни висить великий, у весь зріст портрет лицаря. Засідання добродійного товариства. Чоловіки, жінки.

- Хе-хе-хе! Всяко буває. Всяко буває... Хе-хе-хе!

- Ні, уявіть собі, має вона чудовий голос, і цього вже досить, щоб наше товариство витратило останні кошти на ліки, їй потрібні ванни, води.

- Можна купатися, коли це потрібно, і у нас в річці... Влітку іноді вода буває остільки теплою, що ніяка ванна не зрівняється...

- До того ж купатися на повітрі незрівнянно корисніше, ніж в якомусь темному помешканні. Тут сонце, природа... Та що про це говорити? Це давно вже визнано кращими лікарями.

- А у їх, у долині, яка чудесна гірська річка. Подорожуючи в 1000... 100... 1800... якомусь годі, я сам не витерпів і вскочив у воду... Прохолода...

- Я люблю справедливість... і вона вимагає сказати, що річка та давно вже висохла...

Голова. Прошу не ухилятись від теми... до діла.

Я кажу, що у нас зараз єсть нагальні потреби, і ми мусимо задовольнити їх якнайшвидше. Товариство наше має на меті допомогти народові і громадянству.

- Я дозволю собі внести одну пропозицію, яка торкається неотложної справи. Се - дешевого, загально-пристойного паперу від мух. Літо стоїть остільки тепле і сухе, що мух розплодилось, розповсюдилось до неможливості, і вони не дають змоги нашому громадянству не тільки обідати, але й спати, а сон, як відомо, єсть найнеобхідніша річ для людини. Мало сього... худоба чисто казиться від мух. Подорожуючи по селах, я за три години насилу проїхав півмилі. Кінь мотає головою, хапає себе за ребра, б’є ногами по череву і зрікається взагалі везти далі. Бідний селянин, мій візник, зміг заробити за день замість трьох чотирьох тільки один франк. Отже, я сподіваюсь, що добродійне товариство відгукнеться співчуттям на мій заклик.

Дама. Панове! Я думаю, що питання остільки ясне, що далі обмірковувати його річ цілком зайва. Принаймні я цілком згоджуюсь з думкою шановного промовця і пропоную асигнувати 50 франків на дешеве народне видання липкого паперу для мух.

Вибачте, слово... (Піднімає руку)

- Просимо, просимо.

Я прилучаюсь до пропозиції, але дивуюсь, чому високоповажна пані спиняється на 50-ти франках. Наша величезна людність, що складається з мільйонів, не зможе задовольнитись декількома сотнями паперів і так же страждати від мух, як і страждала до сьогоднішнього історичного засідання. Я пропоную призначити найменше 200-300 франків.

- Тоді яке ж це буде дешеве видання? Наш демократизм мусить відбитись в кожнім менті нашого життя. Я підтримую пропозицію пані, асигновку в 50 франків. Ставлю на голосування. Чи всі згодні асигнувати 50 франків на дешеве народне видання липкого паперу від мух? Хто за - сидить, хто проти - встає.

Всі, крім одного, сидять.

Голова. І так, ухвалено видати 50 франків на видання липкого паперу. Комісію для видання цієї справи буде обрано на другому засіданні. Зараз стоїть на черзі питання про допомогу нашому письменникові Азу. Хто в цій справі забирає голоси?

- Прошу, я.

Голова жестом дозволяє говорити.

- Панове! Я хочу внести пропозицію. Річ в тому, що наш шановний белетрист, автор відомого роману «Вперед», останнім часом так зле себе почуває, що йому конче потрібно покинути смертоубійничу посаду і на місяць, на два, а може, й на рік виїхати кудись у вирій. Здається, у його сухоти... То ось краще мене може нам сказати лікар про його хворобу.

Лікар. Так, у його сухоти.

- І ось я, панове, звертаюсь до вас, чи не могли б ми дати йому якусь допомогу, щоб міг він відпочить і знову взятись за роботу на кори́сть нашому громадянству.

- Ви скінчили?

- Скінчив.

Хтось (хвилюється, нарешті з обуренням). Вибачте, але я більше тут сидіти не можу. Гидко... до краю гидко.

Всі. В чім річ? В чім річ? Що сталось?

Той, що обурився. Я не можу слухати, як псують нашу мову... Де хто чув, щоб говорити «кори́сть»? Скрізь говорять «ко́ристь». У нас принаймні, в серці рідного краю, вимовляють «ко́ристь».

Дама. А у нас скрізь по селах кажуть «кори́сть».

- Як у вас кажуть, це для нас не цікаво - у вас все скалічено.

- Ні, то у вас скалічено... У нас мова, як золото. Прошу мене викреслити із членів вашого товариства. (Швидко виходить).

- Слово. Я цілком прилучаюсь до поглядів шановного колеги і теж виходжу з товариства.

Голова. Пані і панове! Будемо проводити засідання далі і не звертатимемо ніякої уваги на звичайний інцидент. І так, внесена пропозиція допомогти хворому письменникові.

- Я проти цього, він однаково не видужає. У нього щодня кров. Краще його урочисто поховати.

- Хотілось би знати, як пан лікар дивиться на це.

Лікар. Слабий може ще прожити декілька місяців, а може, і декілька років...

- Спасибі.

Голова. Ваше слово.

- Мені здається, що нам слід було б підтримати його, і я пропоную асигнувати 100 франків на допомогу.

- Коли ми будемо розкидати так гроші, то не стане відсотків, і нам доведеться зачепити нерухомий фонд. А нерухомим він того і зветься, що не можна його рушити.

Хтось (перебиває). Мені здається, треба казати «рухати»!

Голова. Не перебивайте! Ваше слово.

- До того ж я уже довів в своїй критичній статті, він зовсім списався, і чекати від нього чого-небудь цінного годі. Єдине, що ми можемо зробити, це звернутись до богодільні.

Голова. Ваше слово.

- Я цілком згоджуюсь з промовцем, але в інтересах добродійного товариства мушу сказати, що можна і допомогти, і деяку користь від цього мати. Річ в тому, що наш шановний белетрист остільки нуждається, що за безцінок продасть видання свого роману і новел. Ми маємо нагоду купити яких-небудь 5 тисяч примірників за 100-200 франків. Після ж смерті (а наш шановний письменник, як запевняють авторитети в медицині, не протягне і двох місяців), після смерті, кажу, книжки його, безумовно, підуть, треба лише подбати про відповідні некрологи по наших газетах.

- Цілком слушно. Я приєднуюсь до цієї думки.

Один все кричить, але на його не звертають уваги сміта визначена і край!

Голова. Може, ще хто в цій справі забере голос? Ніхто?! І так, пропонується купити твори у хворого письменника, але ми не спинились на сумі.

Голоси. 100! 200! 100! 100! 100! 200! 200! 100!

Голова. Хто за 100 - сидить, хто за 200 - встає.

Голова (лічить голоси). 1, 2, 3, 4, 8, 10, 15, 16 - за сто, і 1, 2, 3, 5, 8, 12, 16 - за двісті. Як єсть половина. Може, погодимось на тому, що попереду дамо йому сто, а як він не схоче, тоді уже 200. Згодні?

Голоси. Згодні, згодні.

Голова. І так, товариство ухвалило купити у недужого письменника видання його роману і повістей за мінімум 100 і максимум 200 франків. Далі стоїть на черзі...

- Дозвольте мені, як господарю, сказати дві слові..

- Вибачте, пане добродію, сто раз прошу вибачення, але у нас скрізь кажуть «два слова».

Господар. Прошу вибачити.. Хоча, ну та годі! Я хотів сказати, що ми маємо право і на маленький відпочинок. Хоча, дякуючи політичній ситуації, ми в цьому році зібралися перший раз, зате сьогодні зроблено, може, більше, ніж за ціле століття... Я просив би шановних гостей до їдальні.

Голоси. Дякуємо, дякуємо! Цілком слушно.

Голова. Я цілком прилучаюсь до думки шановного господаря, але ми нічого стотного² не вирішили щодо сліпої. Коли справді у неї такий гарний голос, що міг би зробити славу нашій нації, то, мені здається, варто і слід було б товариству видавати щомісяця по декілька франків, скажемо, на ліки. Коли сліпа справді може стати зрячою і психічно нормальною, то турне з нею по Європі могло б далеко рознести славу нашого народу, насамперед зробити честь її репрезентантам, що звернув увагу і вжив всіх засобів, щоб вона видужала.

- За браком часу ми не будемо рішати цього питання остаточно. Пропоную обібрати комісію і послати в долину оглянути сліпу і попробувати її голос.

Голова. Збори згодні з цією пропозицією?

- Згодні, згодні.

Голова. Треба обібрати комісію. Може, хто сам згодиться...

- Я можу...

- Коли на цім тижні, то і я міг би.

- Я ніколи в цих місцях не був, кажуть, там чудесна природа... Коли у вівторок, то і я б поїхав.

- Нам однаково.

Голова. Може, досить і трьох.

Голоси. Досить, досить.

Входить слуга

Слуга. Ось картка. Якийсь добродій приїхав.

Господар читає картку, скакує з крісла.

Господар. Панове, мільйонер! Наш архімільйонер. Проси, проси. (Сам вибігає з кімнати).

Входить мільйонер. Всі встають, кланяються. Знайомляться. Всі мовчать. Говорять по-німецьки.

Мільйонер. Я хочу вас бачити. Комерційні справи не дозволили мені раніше познайомитись, але я багато чув про вашу діяльність на користь нашому краю. Боліючи душею за наш народ, я, як син його, хочу повернути свій борг, борг громадянина, хочу внести і свою лепту на підняття рідної культури. Сам я уже не здатний безпосередньо щось робити, тому прошу прийняти товариство чек. Ось мільйон франків. (Дає чек).

Голова. До глибини душі зворушені вашим незабутнім вчинком. Рідний край довіку вас пам’ятатиме в своїм серці.

Мільйонер. На жаль, я мушу прийняти мікстуру і тому бажаю вам всякого добра. (Прощається і йде).

Всі стоять нерухомо. Нарешті без слів падають в обійми.

III КАРТИНА

Картина першої дії. Ніч. Чути далекий грім, ударить - і стихне. Брат молодший часом з ляку схоплюється, сідає і знову засипає на возі. Являється весь у білому лицар.

Лицар. Устань!

Брат молодший. А хто тут?

Лицар. Твій батько. З високих гір зійшов тебе угледіти, мій сину.

Брат молодший. Ти мрець? Ти вмер же, батьку.

Лицар. Не вір людським словам. Я й досі ще в живих, але живу на горах. Вже сотні літ моя нога в долині не ступала... Я ждав тебе, поки ти виростеш і зможеш бачити мене і говорити. Страшною мукою, пекельним болем моя наповнена душа: моя дочка, моя єдина втіха, то й я умерти разом з нею мушу. Осліпла, стратила свій розум, о сину мій!

Брат молодший. Скажи, я все зроблю, щоб знову стала зрячою вона.

Лицар. Ти мусиш визволить її з кайданів... Ти мусиш повести її на самі вищі гори... Одне повітря там поверне розум їй. Обмий їй очі білим снігом..

Брат молодший. Як можу я боротися з всевладним братом...

Лицар. Вона тут владна...

Брат молодший. Як можу визволить її із кігтів...

Лицар. Не бійся смерті.

Брат молодший. Уб’є мене.

Лицар. Він убиває тисячі... Коли ж ти смерті глянеш в очі, розріж собі на шиї жилу і келих крові наточи, і бризни нею в саме небо. Коли воно займеться кров’ю і сонце зробиться червоним, сліпа сама розплющить очі... Прощай!

Брат молодший. Куди ж ти, лицарю?

Лицар. На гори...

Брат молодший. Постій!

Лицар. Я жду тебе!

Брат молодший. Сестра...

Лицар. З сестрою жду тебе, брат молодший. Ти вернешся. Ми стрінемось. Прощай!

Брат молодший схоплюється.

Брат молодший. Це сон? Батьку! Батьку!

На місці лицаря стоїть прохожий.

Брат молодший. Це ти... Хто це стоїть?

Прохожий. Я. Прохожий.

Брат молодший. Це ви? Ой сон мені приснився... (Лягає).

Прохожий зникає.

Ви вірите, неначе я живого бачив батька... Отут, тут саме, де ви стоїте, стояв і він. Весь в білому... І я так зразу пригадав його обличчя, очі... Хотів йому сказати щось гаряче і не міг. Неначе на вуста мої поклав хтось камінь... А ви давно вже тут?! Прийшли вночі? Було б збудить мене... Чому ви не збудили?.. Чого ж ви мовчите?!. Га? Чого... (Встає). Та де ви?! Хоч би скоріше ранок. Горить немов і мозок, і душа... І ці страшні і дивні сни... Я, може, занедужав... Заснути - голова болить. (Лягає).

Тиша. Вікно в пустці розчиняється.

Сліпа (починає співати).

Я пливу, сліпа і хвора,

І закута в кайдани,

Я пливу, несусь на хвилях

І шукаю береги.

Але муки невимовні

Гинуть в сяєві надій.

Я жду лицаря на човні,

Плине, плине лицар мій!

Брат молодший. Маріє, так рано, і ти вже встаєш. Ще ніч.

Сліпа.

Ніч минає, сонце сходить.

Умиває в морі вид.

Злоті вії день розводе,

Зводе крила небозвід.

Гинуть темні сили ночі.

Гасне пекло на землі,

І гримлять слова пророчі,

Як громи у темній млі.

Брат молодший. Маріє, я бачив батька уві сні, він прийшов і став з такою тугою в очах... Розкрив уста, хотів щось говорити, та нагло заридав і зник... Мені все сняться гори, гори. Немов іду я, за мною біжить народ. Сніги на верхогір’ї горять в пожежі сонця. З гори довкола видно всю країну нашу. Вона уся цвіте, як квітка. Маріє, сонце сходить!

Сліпа (співає).

На ярмарках сліпі і вбогі

Весь день над мискою сидять.

Гуде, як вулик, мир хрещений,

Ревуть воли, вози риплять...

Бринять на лірах тихо струни

І плачуть псалмами уста,

Кричать, торгуються, сміються,

Внизу думки, внизу мета…

На ярмарках сліпі і вбогі

Весь день над думою сидять.

Пісня поволі тихне. Пауза.
Брат старший виходить, бере сокиру і починає майструвати. Хтось в латаній свитці, з торбиною за плечима підходить ззаду.

Старець. Не встиг ще виспатись, а вже і встав, мій сину... За це хвалю... Ну, Боже поможи!

Брат старший. Спасибі. А ви ж хто будете?

Старець. Я старець вбогий.

Брат старший. Далеко ідете?

Старець. Нікуди я не йду, набились ноги.

Брат старший. А відкіля ви?

Старець. Тутешній я, мій сину.

Брат старший. Рідня в вас єсть?..

Старець. Рідні багато... всі родичі... куми, свати.

Брат старший. А що ви робите?

Старець. По милості сиджу. Вклонюсь, а пан і кине шеляг.

Брат старший. Давно зубожіли?

Старець. Давненько, сину.

Брат старший. А раніше?

Старець. Раніше... Кінці в воді не видно.

Брат старший. А тяжко, думаю, весь вік поневірятись...

Старець. Аби було спокійно на душі та в череві як слід. А то (показує на віз) братуха твій?

Брат старший. Братуха.

Старець. Дивись за ним пильніше.

Брат старший. Чому? Хіба ви знаєте його?

Старець. Та, мабуть, знаю. От він лежить і сміється, і вві сні тремтить, як лист у вітер... Дивись за ним пильніше, сину.. щоб він чого не наробив.

Брат старший. Нічого не наробить...

Старець. А там побачимо бодай його не бачити ніколи. Не дозволяй йому з сліпою розмовляти.

Брат старший. Хіба ти встежиш...

Старець. А треба... Я б виділив його... Землі багато на землі... Он там, на півночі, багато порожніє...

Брат старший. Він найметься, а рідного кутка не кине...

Старець. Еге! Чого б він не хотів... Не хоче сам, так силою примусить...

Брат старший. Але ж...

Старець. Що ж зробиш. Вже так ведеться здавна скрізь. Де слова мало - силу!

Брат старший. Побачимо, що треба буде, те і зробимо.

Старець. Усе гаразд, що робиться не пізно... А що, як він сліпу украде і поведе її між кров’ю і огнем? На горах, що сяють вдалині снігами, отрутою напоєне усе повітря. Хто раз у житті на горах тих побув, той знає, що робилося з його душею. Проклятий дух її на часті рвав, примушував її то плакать, то сміятись, то корчитись в агонії, то вихором нестись під небом. І око Господа було безсиле заспокоїти нещасну душу. Вона навіки вже була отруєна для тиші.

Брат старший. Сліпу на гори не пущу я...

Старець. Так, сину, так, бо по шляху безпечніше ходити. Тому в людей і крил немає... Їм треба ніг...

Брат молодший (прокидається). Сліпа вже встала?

Брат старший. Іди, умийсь та Богу помолися.

Брат молодший (до старця). А вам дали шматка?

Старець. Дали, дали, мій сину.

Брат молодший пішов.

Старець. Це був синок у мене... Пристав у найми... Найшов собі і діло, і рідню. Сюди і слід забув.

Брат старший. А в вас хіба єсть діти?

Старець. А ти мене, здається, й не пізнав... Я батько твій...

Брат старший. Та годі, не жартуйте... Мій батько вмер давно...

Старець. Він житиме ще довго, сину...

Брат старший. Я жартів не люблю.

Старець. Цуратися батьків - така вже вдача в нас в родині. (Пауза). Я, сину, поглядіть тебе прийшов... До тебе їдуть гості... Свати... свати...

Брат старший. Тут сватати нема кого...

Старець. Сліпу, сліпу, мій сину, а ти скажи, що їй і в тебе добре.

Брат старший. Я покажу їм шлях.

Старець. Не треба, сину, ти знаєш сам, яке телятко дві матки ссе... А зараз нічого тобі й боятись...

Брат старший (з злобою). Вовки!!!

Старець. Грибки - грибам, мій сину.

Брат старший. Їм нічого робити, мабуть!

Старець. Так бавляться, мій сину.

Брат старший. Щось торохтить неначе. (Прислухається).

Старець. Вони ж і торохтять... Це їхній тарантасик.

Брат старший. Ви вже збираєтесь іти?

Старець. Піду, мій сину. Ноги підуть, а душа останеться з тобою.

Брат старший. Хе-хе! Ви все жартуєте... бач.. ноги підуть!

Торохтіння тарантаса спиняється.

Старець. Приїхали!.. Бувай здоров. (Зникає).

На сцену виходить чотири члени добродійного товариства.

1-й. Бог поміч!

Брат старший. Спасибі!

2-й. Це сліпої хата?

Брат старший. Це власна моя хата, і більше тут хазяїнів немає. Сліпа живе у мене як сестра.

3-й. Ви нас не так, здається, зрозуміли. Хазяїна, звичайно, й хата.

Брат старший. А нащо вам моя сестра?

1-й. Та ми прочули, в вас сестра недужа. А тут між нами лікар єсть, відомий на все місто.

2-й. Ми, власне, чули, що сліпа чудовий голос має.

Брат старший. Це як кому. Вона такий же голос має, як і всі. А вам яке б то діло до голосу її?

4-й. Та, бачите, у нас, у місті, як по містах інших, театри єсть, де різні речі представляють. І в нас при товаристві нашім єсть гурток. І от йому потрібна дівчина з гарненьким голосом. Чи зрозуміло я кажу?!

Брат старший. Сліпа туди не піде. Сліпій молитись треба.

3-й. Господь не заборонив себе хвалити ні на тімпанах,³ ні на гуслях.

Брат старший. А у вас в кумедіях хіба самого тільки Бога хвалять?

1-й. В житті усе іде на славу Богу.

2-й. Однак, дозвольте нам угледіти сліпу. Ми хочемо її просить що-небудь нам ласкаво заспівати.

Брат старший. Вона нездужає...

2-й. Що з нею?

Брат старший. Так... Голова болить.

Сліпа починає співати якусь задумливу тиху молитву. Всі слухають.

1-й. Гарненький голос.

2-й. Скажіть, яка журлива пісня.

3-й. Сліпі співають завжди журно.

4-й. От в консерваторію її віддати б!

1-й. Коли Господь сюди послав (показує на голову), не треба і науки.

Сліпа висовує голову в вікно.

3-й. Дивіться, яке обличчя в неї, як у старої.

2-й. Не закохайтесь ще.

3-й. Чудесний голос!

2-й. Нам треба вирішить. (Утирає сльози).

1-й. Чого це вам всплакнулось?

2-й. Взяла за серце пісня...

3-й. Але до діла... Ходімте глянемо у хату...

Дивляться в вікно.

1-й. Обої треба...

2-й. Піч зовсім розвалилась.

3-й. Підлогу теж перемостити треба... перемінити...

Брат молодший входить.

Брат молодший. Хто це?

Брат старший. Приїхали з міста.

Брат молодший. До нас навмисне?

Лікар. Ця хвороба рідко буває у людей, трапляється вона найчастіше від якого-небудь великого горя. Але на землі єсть такі чудовні місця, де одне повітря уже впливає добре на слабого. Звичайно, потрібен і режим.

3-й. Ну, це коштує, мабуть, не одну сотню франків.

1-й. О, звичайно.

Брат молодший. Чого ж вони приїхали?

Брат старший. А я не знаю...

3-й. А пан же нам мільйон подарував...

1-й. Цей мільйон нехай лежить непорушно. Побачите, що через кілька літ із нього буде два.

Брат молодший. Ви нашу бачили сестру? Вона сліпа...

1-й. Бачили і чули її прекрасний голос. Ось що, пане господарю. Наше товариство бере на себе повний ремонт помешкання, де живе ваша шановна сестра. Просимо на наш кошт обклеїти стіни новими обоями, перемостити підлогу, перекласти піч. За все це наше товариство охоче заплатить по рахунку. А доки що бажаємо вам всього ліпшого. Подорож до вас нас так стомила, що швидше хочеться лягти на ліжко.

3-й. Дороги до вас майже нема ніякої.

2-й. Я хотів би залишити пам’ятку про нас і хочу подарувати вам книжечку, це торішній відчит про діяльність нашого товариства.

1-й. Цю книжечку ви можете роздать народу, пустить в народ. Нехай ознайомиться... Бувайте ж здорові!

Прощаються і йдуть.
Брат старший дивиться їм услід з книжкою в руках.

Брат старший. Торішній відчит... торішній сніг. (Викидає тую книжечку).

Брат молодший. Хто це такі? Не лікарі ж?!

Брат старший. Комедіанти, кажуть. Сліпу в приют хотіли взяти. Під три чорти... Сліпа родилась тут і вмре.

Брат молодший. Сліпа тут не останеться.

Брат старший. Що? Уб’ю!

IV КАРТИНА

Гори. Скелі. Вдалині сніги.

Брат молодший. Дивуюся, Маріє, як ти і досі не стомилася. Колись і хату перейти було для тебе важко.

Сліпа. Повітря гір мені дало таємну силу. Скажи, то вдалині не сонце?

Брат молодший. Не сонце, то сніги, Маріє!

Сліпа. Я почуваю, що ніч моїх очей неначе розступається поволі.

Брат молодший. Ти будеш бачити, Маріє!

Сліпа. Я буду бачити, мій брате. А де ж прохожий?

Брат молодший. Прохожий нам відшукує дорогу. Он вдалині його убрання має. Він зараз обминає скелю.

Сліпа. Він з батьком бачився давно?

Брат молодший. Не знаю, вони з ним побратались.

Являється старець.

Старець. Добридень вам! Куди це ви йдете, дітки?

Брат молодший. На гору, діду.

Старець. То ви заблудитесь, коли ніколи не були... Я вам радий допомогти. Я добре всі дороги знаю. А то тут скрізь такі ліси та балки, що небувалому ніколи з них не вийти. Хе-хе! Багато тут загинуло усяких подорожніх. Пани, звичайно, бісяться із жиру і йдуть розвіяти нудьгу.. Але замість розваги найчастіш находять домовину. А як подумаєш, чи не було б безпечніше не рипатись, сидіть тихенько на печі та їсти калачі. Не калачі, так сухарі.. У роті все розмокне. А тут одне каміння. А каміння хоч вкусиш - не розкусиш... Тверде занадто. Господь же нам чомусь не дав зубів залізних. Ваш брат усе це добре розуміє.

Брат молодший. А ви відкіль же брата знаєте?

Старець. О так! Я на своїх руках його носив і виносив на втіху. Багато на своїм віку я виносив дітей усяких. Ти пам’ятаєш, може, до вас на хутір приїздили пани із міста. От я усіх їх випестив, як нянька... Гарні люде... За хмари, правда, сину мій, вони ніколи не літають, зате вже твердо ходять по землі. Небесним кожному призначена дорога. Тому в воді, другому на землі, а третьому в повітрі... Людина єсть людина, а не птах... А ти про се і не подумав... На гору лізеш, а одірватись, коли б ти знав, як легко. А упадеш, не встанеш... Лежатимеш, спокійний. І чорний крук злетить на тебе і почне клювати сині очі, що не дивилися під ноги. А дома ждатимуть тебе, сто раз подивляться в вікно, сто раз із хати вийдуть, та дарма. Голодна зареве корівка в хліві, замекає коза. Закахкають без зерна качечки.

Брат молодший. Я, дядьку, чув давно вже це від брата, ідіть собі дорогою своєю, а ми своєю підемо.

Старець. Ні, сину мій! Сього вже я зробить ніяк не зможу. Коли б іще один ти йшов, я міг би кинути тебе хоч на поталу, а ти ведеш сліпу-каліку. Мою дитину дорогу.

Брат молодший. Ви, дядьку, помилились. Сліпа - моя сестра.

Старець. Ха-ха-ха! От світ настав! І рідні діти батьків своїх не пізнають. А все ж я вас на гори не пущу... На горах цих живе всім світом проклятий кривавий гайдамака і лихо кожному, хто з ним зустрінеться і попадеться в руки. Вампіром він уп’ється в мозок, серце і висмокче всю кров... І я повинен, мушу вас спасти від смерті.

Брат молодший. Я вас не хочу слухати. Ідіть собі з очей. На горах тут живе наш батько-лицар.

Чути сурму з гір. Звуки кличуть.

Брат молодший. Я пізнаю, я пізнаю. Се батька голос. Маріє! Він кличе нас туди, де гори сяють одвічними снігами і красою, де з срібла скутий, стоїть, палаючи, престол землі. Маріє, ходім, він кличе нас, він нас чекає.

Сліпа. Ходім, мій брате... А чий це голос тут я чую??? Він отруїв всю душу. Ховається в куток мій розум і пісня, пісня туги до уст моїх, як хвиля, підплила.

Брат молодший. Маріє... Вже батечко в своїй оселі. Прохожий! Де ти?!

Сліпа. Ходім скоріш відсіль до його.

Ідуть.

Старець. Я не пущу вас... (Хапає за руку сліпу).

Брат молодший. О, проклятий, пусти... Я не ручусь за себе.

Чується грім, і за ним появляється весь в білому убранні лицар.
Він став і простяг руку.

Старець (згинається, як кішка, і шепоче). А, се ти... Я тільки чув про тебе, а не бачив, а зараз бачу... Ні, не втечеш від мене... Скільки раз вночі я стеріг тебе за тином, під хатою, в повітці, на городі, коли приходиш ти вночі, щоб турбувати сон людський, вливать огонь у людські жили, лякать їх сурмою своєю і зникати, ховаючи свій слід.

Лицар. О хаме, вічний хаме! Що ліг камінням на людські рамена. Що душу забруднив сміттям, заплямив образ Божий. Будь проклятий навіки!

Старець. Я не боюсь прокльонів, я не боюсь тебе.

Лицар. Побійся Бога, пусти моїх дітей! Мої кохані діти... (Наближається до них).

Старець. Спиніться, діти! В убранні білому він весь червоний. Коли підступиш, я уб’ю.

Лицар. Моя душа і краплі крові не винесе... Я вас візьму і понесу, мої кохані діти. (Хоче їх узяти).

Старець виймає ножа, заміряється на лицаря, але попадає в руку брату. Брат падає.

Червона блискавка. Лицар одступає на кілька кроків вгору.

Лицар. О Каїне, убить хотів мене і вбив мою дитину. Пречиста кров його туманами знялась до Бога. Але усіх ти не уб’єш...

Старець. Тебе б убити.

Лицар. Розлився я в повітрі...

Старець. На землю ти не ступиш.

Лицар. Вона моя вітчизна.

Старець. В долину зійдеш - смерть!

Лицар. Я житиму, я буду вічно жити. Долина - смерть моя. Я буду скрізь ходить із кропилом в руках. Спинюсь над кожним сплячим, до кожного промовлю слово і кожному вдихну свій дух. І тут, де ти стоїш, колись ітимуть тисячі, колись ітимуть мільйони.

Старець. Іди... Я не ручусь за себе. І ніж мій прагне крові. (Дивиться на сліпу)

Лицар. Я йду упасти на сніги, радіти і молитись. І ти, моя дитино, оглянь сей труп і всю свою країну. Ще небу наших сліз і досі недоволі... (Зникає).

Старець (стоїть. Бере за руку сліпу) Ходім, ходім!

Сліпа, майже ридаючи, співає пісню без слів.
Поволі спускаються з гори.

Завіса

1910

ХУДОЖНИКИ

I КАРТИНА

Кімната.
В. біля вікна. Сидить, схилившись на руку. Піаніно.

О. (входить). Ти сумуєш?

В. зітхає.

(Нервово йде до стола і щось записує). Та-а-ак... (Задумується). Я бачив зараз двох дітей. Хлопчик, років восьми, сидить, а на його колінах, скорчившись, лежить дівчинка років п’яти. Ні одного руху... Якась скам’янілість... Щось світове... Ніби якесь прокляття, камінь, що ліг на людську душу.

В. Може, ти їсти хочеш? Ти не обідав сьогодні.

О. Не турбуйся, спасибі... Ти розумієш, щось світове в них. Я завтра ж приймусь за картину.

В. А у нас була Софія.

О. О, колись я міг сказати те, що сказали мені ці діти... Я ніяк не знайду кшталту для своєї думки, напівдумки, напівпочуття (Пауза). Тебе не цікавить все це?.. Ні?

В. Ці-ка-вить.

О. бере полотно, обрізує, натягує на рамку

Софія говорила, що ти їй дуже вподобався, твоя «Любов»

О. Вона була на виставі?

В. Була...

О. Чому ти не підеш?

В. Завтра піду.

О. Ні, ні, я не можу написати своєї картини... Ех! Ну, допоможи мені... Скажи, як би ти, в яких кшталтах написала цю світову тугу?.. Ой, я її виразно бачив у цих двох дітях, але для неї треба знайти якісь інші форми... Її треба одірвати од дітей. (Ходить, думає). Що коли б взяти цих дітей без виразних облич, рук, тіла?.. Ні! Туга - це прокляття висить над людьми, а діти на землі. Їх в повітрі не вмістиш.

В. Водночас завтра подумаєм.

О. Коли б так намалювати... Хтось здоровий, могучий йде серед поля, а ще більший хтось йде за ним, нагнувшись, і пригнічує його до землі... Як ти думаєш?

В. Не знаю, може, і так.

О. Тобі не цікаво.

В. Чому ж не цікаво? (Пауза). Заздрю я тобі.. У тебе є якась мета. Все тебе інтересує.

О. А тебе?

В. Ніщо...

О. А мені так хотілось, щоб ти знайшла себе, полюбила щось.

В. Все ні до чого.

О. В житті багато краси, душа не знає, над чим спинитись: так усе прекрасно.

В. Прекрасно... Ти от любиш природу - я теж люблю... Природа мертва.

О. Мертва! Прислухайся до неї, приглянься, злийся з нею.

В. Приглядаюсь, прислухаюсь. Вона мені нічого не сказала.

О. А мені вона щодня говорить: прекрасний світ широкий, живи, люби, служи красі, добру і правді...

В. І все ж не матимеш задоволення?

О. Тим краще, тим краще. Коли ідеш на гору, спинишся, і глянеш, і угледиш широкі обрії, будь щасливий, що ти не на верхогір’ї, що тобі ще єсть куди іти, і верхогір’я так далеко.

В. А коли не цікавлять тебе обрії?

О. Коли не цікавлять?..

В. Так, коли не цікавлять?..

О. Тоді іди від живих до мертвих..

В. А коли сил не стає іти?..

О. Іди в пустиню...

В. обертається.

Хтось (стука в вікно, відчиняє) Пані дома? Можна?

О. Заходьте...

В. швидко поправля комірчик, змітає зі столу

П. Доброго здоров’я! Загубився я... Нездужав оце два тижні... голодав... Зовсім збирався умирати...

В. Що з вами?

П. Голод. Ха-ха-ха! Голод! Оце одержав від брата 30 крб. Купив сього-того. Видужав. Почав було писати надзвичайно інтересну річ... Великий Будда! Великий. Знаєте, я міг би цілу шкафу книжок написати про Будду, про його нірвану, але - обставини. Голодний я не можу писати.

О. Так! Треба якось поліпшити обставини.

П. Служить я не буду... Їхати кудись в провінцію, лікарювати і вічно мучитись, що ти не живеш, а убиваєш себе... Краще пухнути з голоду... І я колись кинув посаду на 200 крб., найняв куток за троячку і жив 2 роки. Голодував страшенно.

О. І що ж ви зробили?

П. Нічого не зробив. Я не мав змоги ні газети купити, ні книжки дістати.

О. Ну, тоді краще було б... 3-5 років послужити, збити 1000-2000 крб. і зробитись на два роки вільним...

П. Легко сказати, збити 1000 крб. Гроші пливуть, як вода з рук. Чим більш заробляєш, тим більш витрачаєш.

О. Значить, у вас не було сильного бажання робити те, про що говорите.

П. Ні, було.. Коли б не було, я б не кинув.. Пані, певно, мене розуміє?

В. Я розумію вас.

П. Бачите... Ну, от я вигадав недавно дивовижне щось. Ви знаєте, що ні один віртуоз на роялі не міг виконати точно композиції Бетховена, Шуберта... Навіть Рубінштейн... І коли приблизно він грав так, як написано, то це було шахрайство. Ловкість віртуоза. Коли ви візьмете звук який-небудь, він понижується, стихає... Композитор же хотів, щоб він ріс, дужчав... І Рубінштейн досягав деякої ілюзії тим, що бив по цьому клавішу сильніше, ніж того вимагалось... Мені треба попрацювати лише місяць на фабриці, і в музиці - ціла революція...

О. Дивно... Я не музикант, але і я розумію всю вагу вашого відкриття... Ідіть на фабрику.

П. Обставини. Все розбивається - на моїй дорозі завжди лежить якийсь камінь...

О. А ви скиньте його, нарешті, обійдіть.

Н. К. (входе). Можна? Я зайшла до вас, Вірочко, взяти вас на виставу.

О. У нас зараз розв’язується питання.

Н. К. Яке?

П. Годі, годі! Це все було інтимне.

О. Чому ж інтимне?.. Це питання можна ставити принципіально.

П. Ні, я прошу його не торкати... Я говорив між іншим.

О. Шкода... Я думав, що вам воно болить, а ви - між іншим...

П. Болить, болить.

Н. К. Ви, може, закохались?.. Чи не в мене?

П. Ха-ха! Все ’дно ви не закохаєтесь в мене... Пролетарій... 42 роки.

Н. К. Серце не заглядає ні в кишеню, ні в метрику...

О. Ви на курсах були?

Н. К. На яких? Я давно уже їх кинула, зараз я беру уроки музики.

В. Співати учитесь?

Н. К. Ні, у мене немає голосу.

П. У вас чудесний голос.

О. Коли не маєш любові, ніякий тут голос уже не поможе.

Н. К. Легко вам говорити. У вас талан... Коли б у вас була найбільша любов до малярства, а не було хисту, голови, нічого б не вийшло...

О. Як без голови нічого не вдієш, так і без любові.

В. Треба насамперед мати талан...

П. Цілком з вами згоджуюсь. Треба носити в собі іскру Божу.

О. Дурниця! Іскра Божа в кожному з нас єсть, лише бракує в нас бажання знайти її, роздути в полум’я.

Н. К. Ну, от ви казали, що я маю літературний хист. Попробувала я, і нічого не вийшло. За 4 речі приймалась..

О. А коли б ви за 400 прийнялись, і нічого не вийшло, і взялись за 401, отоді б я повірив, що маєте до літератури любов, що ви щось зробите.

Н. К. Шкода праці. Ні, коли я маю якийсь хист, то це до музики.

О. А, вибачте, гаму уже граєте?

Н. К. Ну що ви? Я гаму знаю.

О. І більш нічого?

Н. К. Що ви від мене хочете, я тиждень як взялась за ноти... Але любила я музику з самого дитинства.

О. Любила? І ніколи не торкалась клавішів.

Н. К. Чудний ви! Я не мала змоги взяти піаніно напрокат.

П. О. ніколи цього не приймає на увагу. Для його обставини - ніщо.

В. Але як же можна бачити світ з зав’язаними очима?

О. Хто хоче його угледіти, зірве пов’язку, угледе через неї.

В. Легко це сказати, а як родиться людина зовсім сліпа?

О. Сліпі мусять знати, що вони сліпі... Але сліпі не єсть мерці: їм те дано, чого не маємо ми. Їх вухо ловить шелест летячих пелюсток, дихання вітру, шум руху рук людських. Не бачачи, вони знають, хто ходе з нас, хто спить, хто думає... Сліпі співають, грають. Знайти себе сліпому треба.

Н. К. Я не шукала?.. Я кидалась в усі боки і не знайшла себе. Я навіть певна, що і музику кину теж...

О. І ви музику любите?

Н. К. Люблю - життя, здається, віддала б, щоб научитись грати.

П. І я у цьому певен.

О. То вам здається.

В. Щасливі ви... ви любите, ви вірите, що вам музика може дати щастя... А я не вірю в щастя.

П. Але ж воно повинно бути, ну, може, не тепер, а в будучині. Коли щасливі будуть всі, тоді й особа мусить бути щаслива.

В. Як можу я щасливою себе почувать, коли кругом конають люде в муках.

О. А що ви щастям би назвали?

В. Щастя - спокій радісний...

П. Нірвана на землі.

Н. К. Щастя - любов, веселість, молодість, борьба..

П. Ну що то вже за щастя, коли воно дається мукою, борнею. Не ми находим щастя, а воно нас.

О. І часто вас воно знаходило?

П. Ні разу.

В. Чого ти хочеш, коли б усіх воно знаходило, усі б тоді були щасливі.

Н. К. Ну, ніколи мені, прощайте. Ви підете зі мною на виставу?

В. Піду, але не зараз... Через годину-дві... Ні, мабуть, я сьогодні не зберусь. У мене деяка робота єсть... своя, домашня, не цікава.

Н. К. Ходімте, я хочу глянути на «Любов». Всі зараз лише про неї і говорять... Щасливі ви.

О. Коли й щасливий, то борнею... «Любов» мені далась не зразу. Багато я ночей не спав, багато днів ходив, як божевільний. Півроку працював я.

В. Талан... робота - другорядне, не головне.

О. Ти помиляєшся. Я сотні образів крізь сито мозку пересіяв.

Н. К. Я поважаю вас... Коли б я так могла ночей не спати і думати і думати, але я знаю... Прощайте...

В. Ви йдете?

Н. К. Іду...

П. То й я... Дозвольте разом.

Н. К. Дуже рада (дивиться на О.) А ви б із нами пішли?.

О. Ні, не піду... У мене єсть робота..

Н. К. Як хочете... У вас я духом спочиваю. В майстерні вашій, як у храмі.

О. Ха-ха! Такого храму легко збудувати. Одне простісіньке малесеньке бажання.

Н. К. І досить?!

О. Досить.

Н. К. Ну, прощайте... прощайте! Ходімте ж!

П. (знімається з місця). А я все думав... І знаєте, позбавитись злих звірів цілком безправним засобом можливо... Я певен, колись щасливі будуть люде. Сьогодні ж я почну про це писати.

О. А єсть принаймні олівець?

П. І справді, соромно! Я і забув купити. Спасибі, нагадали. Але ж помешкання у мене! Бруд!

Н. К. Ви прочитаєте і нам?

П. Звичайно, всім вам прочитаю...

Н. К. Ну, час! Прощайте!

Прощаються.

(Обертаючись до О.). А ви знайшли натурщицю для України? Ні? (Впівголоса). Коли ви хочете, я вам показувати буду.

О. Ви? Терпіння у вас не стане... Стоять по дві, по три години доведеться.

Н. К. Усе життя простою. (Швидко йде).

О. Ха-ха! Усе життя... Ха-ха! Усе життя... (Іде до мольберта, ставить його, переставляє, приглядається). Ні, не те, не те... Якоїсь риси не стає... якоїсь. Я приглядів, чого тут не стає... Ти знаєш, цей етюд робив би враження глибоке... Пригляньтеся до в’язня... Він років три посидів, терпів... але урвався терпець. Руками він уп’явся в грати і збожеволів... Все гарно, все, але чогось бракує... Може, зморшки... (Береться за перенісся, стоїть, думає, видко на обличчі страждання. Безсило опускається у крісло, сидить, але схоплюється, бере кисть і знову опускає підперту руку). Спочину...

В. Спочинь, ти стомлений...

О. В., чого ж ти так сумуєш?

В. (оживляючись, роблено). Я не сумую, ні...

О. (декламує впівголоса).

Чарує ніч, п’янить, полоне.

Все небо в жемчугах горить.

Душа ж моя в минулім тоне

І по минулому болить.

В. Ти знов своє... Коли б ти зміг його забути час.

О. Ти ж забула... Ніщо тебе не тішить...

В. Я рада успіхам твоїм...

О. Рада. (Зітхає).

В. Ну що ж, не віриш, я упевнити тебе зможу?!

О. Ти знаєш, він сьогодні, дивлячись на мій малюнок, упівголоса сказав: «Так і видно, що мальовано з проститутки... Нікчемність... сміття... Не дарма прізвище він носить Смітниченко». А ти, ти так молилася моїй «Любові».

В. Так, мені подобалась.

О. І як же ти його, новий цей вчинок, назовеш?

В. Звичайно, він сказав... вульгарно, грубо...

О. Вульгарно, грубо, і більш нічого?..

В. Ах!

О. Зітхання я не розумію в цю хвилину.

В. плаче.

Заспокойтесь... (Цілує). В.! Я мучусь...

В. Ти сам собі вигадуєш химерні муки...

О. Химерні!? Я люблю тебе, люблю без краю.

В. Я знаю, знаю...

О. Ти не любиш?!

В. Люблю, як можу, як умію.

О. Його любила душею... яскравіше...

В. Я люблю тебе любов’ю іншою, як друга, брата, сина.

О. Навіщо заміж вийшла?

В. (здвигає плечима). Я люблю тебе, як можу, як умію..

О. А його... забула?

В. Так. Ти частіше нагадуєш мені, ніж я.

О. Я б не згадав цього поганця, коли б забула ти...

В. Я вже забула.

О. Але ж чому не можеш назвати мерзотою його ганебного вчинку?

В. Мені немає злоби.

О. Хм! А коли я візьму тебе за руку і стисну боляче несамохіть, чому тоді ти гнівом дихаєш, зневагою, презирством? Ні, годі! Так тягтися не може далі. Я розірву кайдани! Я розірву, хоча б за це я заплатив життям. (Бере капелюш і швидко виходить).

В. Стукає ногою об піл в такт, нервово встає і ставить мольберта на місце. Оглянувши кімнату, зробивши порядок двома-трьома рухами, іде в бокові двері.

Завіса

II КАРТИНА

Майстерня О.

Н. К. (Позірує. Вона в коричневому вбранні). А говорити можна?

О. О, говоріть... Це нам не шкодить. (Пауза). Так, я кажу, що люде самі перед собою ставлять ідеали, намічують дорогу і ідуть...

Н. К. Але ж мусить бути якась мета життя людського?

О. Мусить бути у кожного своя мета, але повинні всі вкладати свою маленьку лепту в скарбницю життя...

Н. К. Ні, ви скажіть, яка мета взагалі нашого існування? Вона ж повинна бути, навіщось ми ж існуємо?

О. Ніхто перед людьми не встановить яких завдань,- вони самі становлять їх - в обранні вільні. І в тім краса і наше щастя.

Н. К. Я хотіла досягти чогось і хотіла бути...

О. Як можна досягти, не люблячи того, чого ви досягли. (Одходить, дивиться на картину і знову сідає за мольберт).

Н. К. От революція... Я справді вірила, хотіла, працювала, але тепер усі розбиті мрії.

О. Коли б ви змалку горіли в тім огні, який веде в тюрму, на шибеницю, коли б душа ваша перегоріла в тім огні, і зараз би ви ночей недосипали, і вірили, і працювали. А то збіднілий поток пронісся, схопив вас на дорозі, і ви на хвилях понеслись, поток розливсь, земля убрала воду, і ви, як щепка, лежите на глею.

Н. К. Я не розумію себе... не розумію. (Пауза). Знаєте, коли б була я завжди з вами, мені здається, я була б... я знайшла б себе і щастя.

О., на мить спинившись поглядом на Н. К., малює далі.

О. Чому вам здається? Щастя найкраще шукати одному.

Н. К. А уявіть ви, уявіть, що щастя моє в тому, що я біля вас.

О. Це щастя не міцне. Обриднуть швидко може.

Н. К. Ніколи, до могили...

О. Розвіється, як дим...

Н. К. Любов?!

О. Любов?! Ну так що ж, будем жартувати... Я зараз хочу очі малювать.

Н. К. Так, любов. Я вас люблю.

О. Мене?

Н. К. Вас... (Іде, падає на канапу і ридає).

О. (кидає кисть)... Що з вами? Ви схвильовані, ну заспокойтесь, заспокойтесь.

Н. К. бере руку і цілує.

О. Що ви, що ви? (Одриваючи руку).

[1910]

МЕЦЕНАТИ І БОГЕМА

ОСОБИ:

Івженко.

Панночка.

Поет.

Лірик.

Григорій Семенович.

Мати панночки.

Композитор.

Дами І, II, III.

Баба.

Зять.

Співробітники.

І КАРТИНА

Велика зала. Піаніно.

Голоси. Браво! Браво! Браво! Ще раз! Ще раз! Слава! Слава!

Панночка встає з-за піаніно і кланяється.

Івженко. Чудесно, чудесно! У вас неабиякий голос! Працюйте, працюйте! (До всіх). Панове! Я обіцяюсь перебалакати з антрепренером нашої трупи. Я мало з ним знайомий, але, чого б мені не коштувало, я доб’юсь побачення з ним!

Мати панночки. Спасибі вам! Я тільки боюсь.. сцени...

Дама I (з пихою). Вам не хотілось би бачити свою дочку на сцені?! В наших колах це вважається за щастя... Ваша дочка без таких уже великих достатків, щоб годувати сценою.

Хтось з молоді. Сцена - це кафедра з якої вчить добра суспільство. Сцена - це...

Івженко. Ми думаємо, що незабаром послухаємо вас Ганно Петрівно, на сцені. Що від мене залежить, я все зроблю.

Панночка. Що ви! Що ви!

Дама II. А що ж, вона і велике жаловання матиме?

Івженко. 50, 75, а то й 100. Дивлячись там, по голосу.

Той же, з молодих. Я знаю, що деякі беруть за вихід по 500 крб.

Голоси. 500! 500! Не може бути.

Дама III (до Дами II). Я не думаю, щоб 50 крб. їй дали. Моя Соня має такий же голос.

Івженко. Тепер ми попрохаємо нашого талановитого поета продекламувати хоч один маленький вірш.

Всі. Просимо, просимо!

Поет. Я не взяв з собою нічого і, вибачте, читати не можу.

Всі. Просимо, просимо! Хоч одного.

Дама I. Іще й ламається!

Дама II. Зазнався.

Дама III. А чому ж ви не берете з собою тетрадки? Ви ж знали, куди йдете?

Поет. Перепрошую, пані. Мене запрошено на склянку чаю.

Всім ніяково

Івженко (киває головою вбік Дами III). Високоповажаний наш поете! Пані хотіла тільки сказати, що ви мусили б знати, що вас будуть прохати... Чути ваші вірші - райська насолода.

Поет. Дякую... і коли б я щось пригадав, з великою приємністю прочитав би.

Голоси. Фі! Яка нетактовність!

Декілька голів дивляться на Даму III

Поет. Вибачте, нове щось не згадаю. Читаю.

Голоси. Тихше, тихше.

Робиться тихо. Пауза

[Поет].

Хто ти, Україно...

.. . ……………

Голоси. Браво! Браво! Слава! Слава! Ще, ще, ще!

З публіки. Краса! Краса!

Івженко. Краса і сила!

Хтось з публіки. Іменно краса і сила, Харитоне Івановичу.

Поет вийшов.

Хтось з публіки. Шкода лише, що нашому поетові ні за що було сьогодні пообідати.

Дама I. Знаєте, як хтось сказав: поет мусить бути або захопленим, або голодним.

Той же з публіки. Хронічне голодування, не думаю, щоб було потрібне для поета.

Івженко. Ось скінчиться концертний відділ, і ми підзакусимо. Я сьогодні сам і обідав, і не обідав. Така сила громадських справ, що часто ніколи і ложки борщу в рот всипати.

Дама II. А дозвольте знати, яка зараз година?

Хтось. 10 хвилин на одинадцяту. Може, на 5 хвилин мій годинник бреше, але не більше.

Дама. Ого, як пізно! Треба рушати! Павле Семеновичу, ходім!

Івженко. А ще ж. Ось наш композитор щось програє. Певно, за цей тиждень щось написали нового?

Композитор. Нічогісінько! У нас, в конторі, тепер така сила роботи, що ніколи дихнути.

Дама II. А що ж, ви думку свою про консерваторію залишили?

Композитор. Рада, як кажуть, душа в рай, та гріхи не пускають.

Івженко. Наш шановний композитор і без консерваторії грає так, що аж-аж! Хай ще в консерваторії повчаться.

Композитор. На цій грі далеко не заїдеш.

Хтось. Мій брат покійний так грав, що чисто всі плакали. А про консерваторію, може, й не чув.

Дама II. Звичайно, все від таланту... Кому сюди (показує на лоб) Бог дав, тому нічого не треба, а у кого там немає, тому вже ніякі консерваторії не поможуть.

Голоси. Іменно, іменно.

Івженко. А у нашого композитора таланту скільки хочеш - на сотню стало б.

Композитор. Без науки талант перестає бути силою.

Івженко. З цим, шановний композиторе, я не згоджуюсь. А наш народ - хіба він де вчився, а які пісні утворив! Цілий світ дивується. Ні, талант - це іскра Божа, це велика сила. Чи так, панове, я говорю?!

Дама I. Само собою.

Дама III. Та це ж ясно, як день Божий. Про що там говорити!

Івженко. І так, просимо пана композитора щось нам заграти.

Композитор. Хіба щось з старого. (Сідає за піаніно і грає).

Голоси. Дуже гарно! Ніжність і сила! Може, ще нам щось заграєте? Музика для душі, як роса в спеку.

Хтось. Одначе пів на одинадцяту, а ви ще хотіли про щось порадитись.

Івженко. Не цікаво. Редакційні збори...

Гості. Ну, бувайте здорові.

Підходять до Івженка, дякують, низько кланяються і розходяться. З другої кімнати виходять декілька мужчин.

Івженко. Засиділись сьогодні. Але нічого, ще маємо час. Ось зараз я подзвоню, та закусимо, що Бог послав. (Дзвонить).

Входить наймичка.

Мотре! Збігай в лавочку та візьми (обводить очима публіку) шість або сім оселедчиків. Та уксусцю, цибульки, баклажанчиків наріж. От і закусимо. Шкода, що зараз уже пізненько і нічого не дістанеш. Та й так буде добре. Адже нічого не маєте проти оселедчиків?

Голоси. Дякуємо...

Івженко. Заняття по-чумаківськи, по-запорозьки. Оселедець, хліб та борщ - запорозька їда. Будемо берегти традицію, наш демократизм.

Івженко. А чи по чарочці нам буде?.. Ось я зараз.

Хтось. Гарна річ традиція, демократизм. А найкраще те, що він дешево нам обходиться. Оселедець, хліб та вода - чого дешевше!

Голоси. Слухайте, ну, ви чортзна-що говорите...

Частина сміється, інші - незадоволені.

Івженко (приносить півпляшки горілки і дві чарки). Чим багатий, тим і радий... Монопольки зараз зачинені, більше не дістанеш, а отут ще єсть, по неповній стане на всіх.

Голоси. Та не турбуйтесь, Харитоне Івановичу! Давайте краще побалакаємо, а то уже рано.

Входить Мотря.

Мотря. Куди, на стіл?

Івженко. Та зніми скатерку, то тут і постав...

Мотря знімає скатерть, другу, білу, накриває. Вносить тарілки.

Івженко. Ну, панове, підзакусимо. Хто оселедчика? Мотре! (Дзвонить). А чому ти так мало хліба нарізала? Для кожного мало шматка.

Хтось. Е, Харитоне, ви самі поет.

Івженко. Та в мене єсть з десяток неабияких віршів. Але до діла. Будемо їсти і говорити.

Хтось. Почитайте, Харитоне Івановичу!

Івженко. Я покликав сьогодні і редакцію, і всіх найдавніших співробітників, щоб побалакати про нашу газету. Становище її надзвичайно сумне. Позаторік було 6 передплатників, торік - 4, а тепер лише 3. Капустенко перестав передплачувати через незрозумілість нашої мови. Треба писати. Дефіцити щороку надзвичайні! Все коштує: папір, друк, співробітники. До речі, панове співробітники. На новий рік газета не зможе вам платити так, як платила. Звертаюсь до вашого патріотизму. На вівтар вітчизни і ідеї, я думаю, ніхто з вас не відмовиться положити якусь офіру. Більше однієї копійки за рядок статті постійним і заслуженим публіцистам газета платити не може. Поетам, кращим поетам, як от ви, поет-громадянин і поет-лірик, платитимуть за рядок півтори копійки. За добру лірику можна буде дати і по дві копійки, особливо на Різдво, Великдень. Отже, хто що скаже, панове? Прошу сказати.

Співробітник. Пропозиція Харитона Івановича цілком слушна, і нам остається лише згодитись.

Івженко. Коли покращають обставини, коли побільшиться передплатників, з дорогою душею ми тоді побільшимо платню, а зараз.. Ви знаєте, що видаємо ми її не для зиску.

Поет. Я лише хотів сказати, що при такій розцінці не кожний співробітник зможе наліпити марку і надіслати вірш абощо. На вірші, коротенькі дописи, важні звістки і т. п. мусить бути якась інша розцінка.

Івженко. Раді б ми всією душею встановити якусь іншу розцінку і на вірші, і на дописи, і на фейлетони, але ж головонько бідна, немає ніякої можливості, ніякої спроможності.

Поет. Так, але ж і у нас немає ніякої спроможності, ніякої можливості.

Івженко. Вибачте... Але патріотизм вимагає жертв, жертв, пане поете. І ви, як людина, чуліша серцем від нас, легше це зрозумієте...

Поет. Я чудесно розумію, але хотів би, щоб розуміли це і ті, хто може навіть без жертв зробити багато користі краєві. Наша література - література для дітей, бо ми пишемо лише на шкільній скам’ї, а встанемо з батьківських хлібів, ідемо на службу, робимося адвокатами, лікарями, землемірами і через п’ятдесят років розучуємось держати перо в руках. І ви, мільйонери-патріоти, дайте нам можливість заробляти на шматок хліба для сім’ї літературною роботою, дайте можливість хоча тим, кого ви самі хвалите.

Івженко. Пане поете, ви нервуєтесь. Ви згадайте, хто з поетів не голодував. Голодував Сервантес, Франс, Гамсун... Така доля... Ти, обдарований гласом Божим, уже не думай про щось друге, крім свого високого призначення. Пане поете! Не мені б, простому смертному, говорити ці слова, а вам.

Поет. Цинізм!

Івженко. Ні, зовсім ні! Ви кажете, сім’ю. Навіщо женитесь? У нас легко заробити 20, 30, а то й 40 карбованців, і одному їх стало б, а, звичайно, газета не може годувати і вашу жінку, і ваших дітей. Не ображайтесь, голубчику, я говорю взагалі риторично.

Поет. Боже! Яка глупість! Ім’я їй немає! Вибачте, мені гидко, я більше тут не можу бути! (Вийшов швидко і нервово, не попрощавшись).

Хтось вибіг за ним, інші схвильовані. Пауза.

Івженко (ходить нервово). Ну, це вже нечемність. У моїй власній хаті...

Співробітник I. Заспокойтесь, Харитоне Івановичу, заспокойтесь. Чи варто вам звертати увагу на непристойність якогось хулігана...

Співробітник II. Знаєте... Я сам би йому не вибачив, але всі поети... власне, не всі... ну, а він - людина майже ненормальна. Нервовість надзвичайна. Його б в психіатричну лікарню місяців на три.

Івженко. Дійсно, ненормальний. Ніякої пошани до чужої думки, до чужої хати. Іменно, в психіатричну лікарню.

Хтось з товариства. Шкода лише, що йому ні за що лягти в неї, а то б, певно, він ліг би полічить свої нерви.

Івженко. В тому, що нікому лягти чи сісти, я не винен. Це, панове, занадто. (Пауза). Ні, панове, важко працювати з українцями, важко. Індивідуалізм нас заїдає.

Хтось. Хамство ще більше.

Івженко. Може, й хамство. Правду критик каже. Правду. Хіба ми зараз не були свідками хамства? В чужій господі їсти, пити і піти, не кивнувши й головою,- дійсно хамство.

Хтось. А справді, він пів-оселедця з’їв.

Івженко. Це ж наші молоді... молоді. Григорію Семеновичу, ви дасте статейку про їх збірничок?...

Григорій Семенович. Вона майже готова! Ви будете дуже задоволені.

Хтось (оглядаючись). Хм! А з ним вийшло чотири душі... Весь непевний елемент. Здається, нам можна буде говорити по щирості.

Івженко. Так, по щирості. Сідаймо ближче.

Тісно сідають за стіл.

II КАРТИНА

Частина I

Надзвичайно убога кімната. Вікна напівзанесені снігом. Маленька лампа на столі. Щось подібне до ліжка. Корзина. Глечик. Сіни

Лірик пише.

Баба. Сам винуватий! Сам винуватий!

Лірик. Нічого, нічого... Кладіть картошку і пройде.

Баба. От бач, і одморозив пальці, от і одморозив. Хіба, прости Боже, в таку люту ніч можна руки висовувати з-під одежі? А ти сидиш та все шкрябаєш на бумазі. От і дошкрябався.

Лірик. Зовсім я не тоді поодморожував пальці, як писав... Вони одмерзли, як я уже спав.

Баба. А важко тобі було вночі мотнутись та дістати на оберемок дров. Так ні, і не підходь до його, «пісню, пісню пишу»... Хоч би затулив шибку чим-небудь. Хіба ж дощечка пристане так, як слід. От і напишеш. А мені й не туди. Я вже добре недобачаю та не догледіла, що вітер так і ходить по хаті. Ой лишенько! А це що? Всю стіну списав... Як мала дитина! А люде прийдуть, зараз скажуть: ач, яка неохайна! Мабуть, торік як мазала, та й годі! Нащо це ти стіну списав?

Лірик. Паперу не стало. Я просив у вас дві копійки - не дали.

Баба. А ти знаєш, що у мене за душею і полушки немає? А ти вже два місяці не платиш...

Лірик. Не турбуйтесь, бабусю. Я вам заплачу всі разом. Ось закінчу цю поему, цю пісню і зразу заплачу..

Баба. За пісні який дурень тобі платитиме?..

Лірик. Платять, платять... Їй-богу... По копійці за рядок.

Баба. Кажи. А їх уже за два місяці набралось сім карбованців, та позичив ти у мене семигривеника... Я б нічого, та син докоряє.

Лірик. Бабусю! Я зараз. Тоді побалакаємо... Я зараз.

Баба. Та що з того, коли б ти гроші віддав... (Пішла).

Лірик (читає).

І підняв він вільні крила,

І щасливий полетів.

І йому блакить розкрила

Всю красу своїх степів...

Баба входить з черепком і починає замазувати написане на стіні

Лірик (схоплюється і хапає за руку бабу). Бабо! Що ви робите? Що ви робите?.. Тут вірші! Лишенько! Що ви зробили?

Баба. А це хіба тобі? Чи що? Змалився! І не сором тобі, он борода росте, а ти Бог зна що пишеш тут. Тьфу!

Лірик. Бабо, побійтесь Бога. Я спишу з стіни на папір сьогодні ж і сам позамазую.

Баба. Та що це ти вигадуєш? Пішов би краще та на дрова де-небудь позичив би. Сьогодні ніч така холодна, що з хати вийти не можна. Ну, годі! Я позамазую та позатуляю тобі вікна.

Лірик. Бабо! Ідіть ви собі з хати. Мені ніколи. Я сьогодні мушу скінчити свою пісню.

Баба. Що ж це, ти виганяєш мене з моєї хати? Оддячив в тім, що ходила за ним, як за малою дитиною. Тим, що другий місяць і копієчки від його не бачила, тим, що годувала його і картошкою, і борщиком, і бубличком. Спасибі! Віддячив.

Лірик. Бабусю! Ви не розумієте, що я можу за свою пісню взяти сто, двісті, триста карбованців!

Баба. Що ти мені верзеш! Таке верзе, таке верзе, що й на голову не налазить.

Входить зять.

Зять. Що тут таке? Чую - кричать, чую - кричать, чого це, мамо?

Баба. Того що... (Махнула рукою).

Зять. Ну та й холодно у вас! І в нас не тепло, а у вас і собака не влеже.

Лірик (кинув писати, ходить нервово. Рука одна зав’язана чимось білим). Зима проклятуща... Ось швидко потеплішає.

Баба. Швидко! Ще не раз поодморожуєш пальці, може, й сам одубієш... Ні, я не хочу... Шукай собі другу хату, а я на свою душу гріха не хочу приймати. Протопила б, та чим я тобі топитиму?

Лірик. От їй-богу! Розумієте, Прохоре Кіндратовичу, я оце пишу одну історію, описую життя і що думаю: взяти за це із рублів сто найменше.

Зять. Що ж! Прошеніє кому-небудь, чи як?

Лірик. Просто пишу про одну дівчину, що кинула батька і матір, і усе-усе, і пішла шукати правди, а правда.. Ну, одним словом... За цю казку мені заплатять гроші, дадуть карбованців 25 наперед, я думаю, не менше, ні в якім разі. От тоді я розплачуся з вами, куплю возів два або три дров і запалимо. Так?

Баба. Розказує казку про білого бичка.

Лірик. Ах, ви мені не вірите. Ну що ж, я землю їстиму, щоб повірили. Ви знаєте, що я такі книжки пишу, що всі плачуть люде...

Баба. Та в мене зуби не болять, і ти не заговорюй. Учора ж ходив до панів, кажеш, великих, а голу приніс, вибач на слові, дулю.

Лірик. От їй-богу! От ваш зять шиє чоботи, і хто ж йому за роботу заплатить, коли, скажемо, він принесе ботинки без підметок. От так і в мене... Не скінчив я роботи, не розказав усього.

Баба. А хіба усе розкажеш? І за вік не розкажеш.

Лірик. Та хіба я розказую про все? Я тільки про ту дівчину.

Баба. Таке! Поступив би на службу...

Лірик. А, Господи! Не те говорите! Не те!

Баба. Я не вчилась. Хай його грець читає…

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Лірик. Чули? Ви розумієте, хто я? Розумієте? Та за мене півсвіту! Ви розумієте? (Наступає на бабу. Вона одступає і хреститься). Та ви знаєте, що, коли б я дав телеграму, мені прислали б через день-два сотню-дві і скільки захочу. Звичайно, коли б на телеграму достать можна було карбованця або два.

У двері стукають.

Лірик. Прошу, прошу!

Розчиняється хата і входить троє. Між ними поет-громадянин.

Поет. Нашому поетові привітання!

Лірик. Як, яким робом? Звідки?

Поет. Дуже просто! Сіли на машину і приїхали. А у вас що це з рукою?

Лірик. Це... нічого, нічого...

Поет. Порізались? Чим?

Баба. Підморозив... чого там ховатись... Панночку! От він сердиться, а я правду вам розкажу...

Частина II

Лірик. Бабо! Зараз не розказуйте! Ідіть собі. Самоварчика б...

Баба. Кого?.. Де я тобі, самоварчика?

Лірик. Ну, йдіть, йдіть...

Перший. Та що з вашою рукою, справді?

Лірик. Одморозив два пальці...

Поет. Де? Їздили куди, не взяли рукавиць?

Лірик. У хаті... писав поему...

Другий. Що ви кажете?

Перший. Ви в хаті одморозили? (Обдивляється навкруги).

Поет. Щось неможливе! Неправдоподібне!

Перший. Ви були у лікаря?

Лірик. У мене придворний лікар - господарка. Чудесно лічить.

Поет. Тепер ви розумієте мене!.. І це ж наш знаменитий поет, що подає такі великі надії... Товаришу! Ні одної строчки нашим мільйонерам! Об’єднаймось, будемо працювати, складать [конспекти] і самі видавать свої твори. Їдьмо до наших спільників! Там все обговоримо. Одягаймось... Товаришу, у вас немає зараз грошей? Признавайтесь! Нате!

Лірик. Це багацько, досить 20... 10 візьміть.

Поет. Гаразд! Віддаєте! Ми купуємо вашу поему, ми злидні і платимо вам по карбованцю за строчку. Всі сили покладемо, щоб розповсюдити. Ви згодні?

Лірик. Що ви? Ви смієтесь?

Поет. Побачимось. Готові? (Виходить).

Лірик. Я цю хвилину...

Троє вийшли.

Бабо! Бабо!

Входить зять.

Зять. Баби немає... Вона зараз... А ось і вона.

Лірик. Я вам винен сім рублів... Нате ще сім вперед.

Баба. Знову жартуєш?..

Лірик. Бувайте здорові... (Вийшов).

Баба. Дивись! За два місяці вперед. Ось ти й знай! Кумедія! Аж не вірю... Хм... Може, він губернатор?

Завіса

[1910]

ПАТРІОТ

Шарж

ОСОБИ:

Кресало - 45-50 років, високого росту, говорить басом, зять Конопельченка.

Конопельченко - низенький старий чоловік, тенорок.

Омелько, Петрусь, Явдося - діти, 18-21 років.

Конопельчиха - проста жінка, дружина Конопельченка.

Хата заможного хазяїна.

Кресало. І я вам кажу, що досить бути панськими прихвоснями, час стати людьми, свідомими українцями, оборонцями свого народу і своїх інтересів.

Конопельченко. Так, так, істинно так, та ви самі знаєте, що, коли не дай Бог чого, достанеться на горіхи. Хе-хе-хе! Достанеться на горіхи.

Кресало. І ви боїтесь?! Та ви знаєте, що я, навіть я, повний життя і сил, готовий піти на найлютішу кару за свої переконання, а вам, тестю, соромно. Ви не забувайте, що вам уже 65 років, і не сьогодні, не завтра, а доведеться умирати. І запевняю вас, що ви довго не протягнете!

Конопельченко. Та це я знаю, добре знаю: з печінкою в мене чисте лихо.

Кресало. От бачите, от бачите, і вам не гріх не покутати свої гріхи перед смертю?! Я не пізнаю вас, тестю.

Конопельченко. Дорогий зятю, однако я забожуся, що нічого не втну. Вибачайте, але я, сказати б, малограмотний, просто дурень. Знаєте, проторгував, проїздив по ярмарках усе своє життя. Хотілось діток вивести у люде, і вивів, благодареніє Богу. От діти, вони можуть, а я, хе-хе-хе, не втну, довіку не втну.

Кресало. Ганьба, ганьба! Посоромились би своєї лисини і сивого волосся круг неї. Народ гине без рідного слова, без рідної літератури, а ви... по ярмарках! Ні, надолужуйте, поки не пізно, бо швидко ви будете там (показує угору). Власне, ви могли б бути там, а будете тут (показує униз), і вас спитають.

Конопельченко (тремтячим голосом). Що спитають?

Кресало. І вас спитають: «А що ви, добродію, зробили для рідного краю, для рідного народу? Чим збагатили ви рідне письменство, якими віршами найбільше прислужились національній справі? В чім виявилось ваше українство?»

Конопельченко. В писанії цього не сказано...

Кресало. Невже тільки в тому, що їздили по ярмарках?

Конопельченко. Я ж кажу, що віршів я однаково не складу до ладу. Не ті вже і роки, і в голові вже не те. О, в голові не вірші...

Кресало (з докором). Який же ви українець? Зрадник ви! Конопелькін, а не Конопельченко.

Конопельченко. Що це ви... який зрадник, прости Господи.

Кресало. Роки!! Та коли у вас творчий огонь погас довчасно, то хіба не можна його знову запалити? Закохайтесь - хіба мало вродливих дівчат, молодиць?

Конопельченко з жахом оглядається.

Однаково, аби творити, служити відродженню рідного краю. Мистецтву!

Конопельченко. Господи, та що це ви?! Господи...

Кресало. Ех, ви! Хто ви?!

Конопельченко. Малороси, сказати б...

Кресало. О, нещасна нація. (Хапається за голову). О, нещасний народ!

Конопельченко. Ви на діток насядьте, на діток. Вони образовані і навіть грають на гітарах... Їй-богу... А я не тямлю...

Кресало. За діток не турбуйтесь, вони будуть людьми. Три дні як одружився і живу в вашій родині, а гляньте, яка велика зміна! Всі говорять чисто по-українськи. Пишуть, та як пишуть! А Явдося - це оздоба, оздоба нашого письменства, а, згадайте, ще позавчора (перекривляє): «Ми не можемо так, як ви, розмовляти, ми зроду не «сочіняли» (сочиняли!), ми і пера в руках не уміємо держати...» Брешете, бісові діти, брешете.

Конопельченко. Брешуть, істинно брешуть! Щодня розходи записують, щодня... Ви б... з ними побалакали, а мені треба побігти в крамничку перемінити стару.

Кресало. Пишіть оповідання!

Конопельченко. Кого?

Кресало. Оповідання, розкази, сказати б...

Конопельченко. Я той... чи не наука обіцяти?

Вбігає Омелько з папірцем в руках.

Омелько. Скінчив, уже скінчив!

Кресало. Чудесно, читайте! (До Конопельченка). От бачите! Сідайте, тестю, послухаємо.

Омелько. Я написав про наше рідне сало.

Кресало. Патріот, хвалю!

Омелько.

Сало в бодні лежало,

Сало з бодні скакало,

Сало в борщ не попало,

Гарно сало купувати,

Та не гарно грошики виймати.

Кресало (схоплюється з стільця). Ну, що, тестю, скажете? Що? Га?

Конопельченко. Кумедно, істинно кумедно составив!

Кресало. Мало що кумедно - треба літературно розглядати вірш. Поезія - іскра Божа, і до неї треба підходити обережно. Я вам, дорогий поете, нічого зараз не скажу, подумаю, розберуся в образах, в думках, а потім висловлю свій погляд. Зараз зазначу лише одне, що в вашім вірші дивовижно переплітається реалізм, утилітарний практицизм з символістичним імпресіонізмом. Ви написали таку річ, яка, може, тільки в будучині матиме достойну оцінку... Скільки національного, рідного, степового... (Конопельченку). От, тестю, дивіться на факт. Вчора ваш син був, сказати б, нічого, а сьогодні що: поет, громадянин, син свого народу, свідома громадська і літературна одиниця.

Конопельченко. Вибачте, але мені в крамничку треба.

Кресало. В крамничку? Гидко слухати!!

Вбігає Петрусь.

Петрусь. Уже, уже готово!

Кресало. Ну, ну, чим утішиш нас, сину?

Петрусь (читає).

Українцем мусиш бути,

Нуте, браття, нуте, нуте,

Всі до праці, всі до діла,

Наша ненька Україна.

Кресало (утираючи сльози). Ну, утнув, сину, утнув геніально, феноменально! Таких віршів уже не пишуть, а ти, сину мій, підтримав поезію, підтримав. (Цілує його). Спасибі і вам (до Конопельченка). Спасибі за такого сина!

Конопельченко. Хе-хе-хе! А в школі погано вчився, погано. На колінах усе стояв, а іноді й ремінця куштував...

Кресало. Для геніїв школи - річ зайва. Коли добре приглянутися до наших літературних геніїв, то побачимо, що половина з них була малограмотна! (До Петруся). Пиши, пиши так і надалі.

Конопельченко бере шапку і крадькома тікає з хати.

Честь, честь і вам за сина... А де батько? (Угледівши, що Конопельченка немає). Ні, не втечеш! Громадянином повинен бути. (Іде за Конопельченком).

Омелько. От якби надрукувати!

Петрусь. Еге!

Омелько. Я видам цілу збірку.

Петрусь. А я буду свій журнал видавати!

Омелько. Ну, тобі треба ще трошки підождати.

Петрусь. А чому не тобі?

Омелько. Я більш відомий.

Петрусь. Ну, це ще невідомо!

Омелько. Побачимо, критика скаже.

Петрусь. Я сам критику пишу і кожного критика можу розкритикувати.

Омелько. Ти щасливий, маєш два таланти...

Входить Явдося, плаче.

Явдося. Хі-хі-хі! Нічого не виходить, нічого не виходить...

Омелько. Заспокойся, сестричко... Що не виходить?

Явдося (плаче). Нічого не можу підібрати... не вмію... А твої прийняв?

Петрусь. Прийняв, похвалив, і в його, і в мене є хист.

Явдося голосить.

Омелько. Та годі! Давай ми тобі допоможемо! Давай! Читай!

Явдося (читає). «У лісі ростуть ягоди!», а далі не виходить.

Омелько. Постій, постій... Ягоди, ягоди, магоди, погоди, сагоди... (Сердячись). І нащо ти таке слово загнула!

Петрусь. А я зразу придумав.

Омелько. Постій, який ти швидкий. «Погоди», «богоди». А у тебе як?

Петрусь. Я зразу:

«У лісі ростуть ягоди,

Кузьма воза полагоде».

Явдося. Дивись, який розумний!

Омелько. Зовсім не розумний. Тут Кузьма ні при чому. Тут мова про ліс, Явдосю, слухай. У віршах можна міняти наголоси. Наприклад, кажуть я́годи, а можна сказати і ягоди́,- однаково. Тоді вийде:

У лісі ростуть ягоди́.

А дещо нікогди́.

Петрусь. Нікогди - такого слова немає.

Омелько. Ні, єсть, єсть.

Петрусь. Це слово російське.

Омелько. Ні, українське.

Петрусь. Нікогди - це слово чисто російське.

Омелько. А, російське! Ну, добре. Я з тобою незнайомий.

Петрусь. І чудесно!

Омелько. Віршомаз.

Петрусь. Віршороб.

Омелько. Подумаєш, поет! Поет! Куми та свати тебе б тільки могли видрукувати.

Петрусь. А тебе всяк надрукує?

Омелько. Всяк.

Петрусь. Якби не так.

Омелько. Не говори римами. Гидко слухати.

Явдося. От завелись, Господи!

Омелько. А ти мовчи, бездара.

Явдося. Яка я бездара? Ти думаєш, що ти поет? Ох, подумаєш? Написав про сало і вже заносишся за хмари, та я, коли б захотіла...

Омелько. От захотіла до «ягід» підібрати і не змогла.

Явдося. Так то до ягід, ану підбери до «колеса».

Омелько. Я не дурний, і сам такого слова не вставлю.

Явдося. Я з тобою незнайома. Ми різних напрямків.

Петрусь. Ми всі різних літературних течій.

Омелько. Ми не можемо вкупі працювати.

Входить мати.

Мати. Чого це ви завелися?

Омелько. Оця бездара...

Явдося. Оці віршомази...

Мати. Які віршомази?

Явдося. Вірші понаписували про сало тощо...

Мати. Та що це ви? З глузду посходили? Псалтиря як слід не вміють читати, а за байки взялися.

Омелько. Ви старі і нічого не розумієте.

Мати. Та я вас ще так порозумію, що своїх не впізнаєте.

Сини тікають.

Готуй, Явдохо, на стіл, час обідати.

Входить Кресало.

Кресало. А, ненечко, я маю до вас справу, дільце, сказати б...

Мати. Кажіть, що там, кажіть...

Кресало. Ви, як дівували, то доводилось вам пісні співати?!

Мати. От згадали... Та, може, й доводилось, прости Господи!

Кресало. Чого ж «прости Господи» - весь український народ співає. Це одна з головних рис його душі.

Мати. Га? Рис? Про який рис ви говорите?

Кресало. Рис - значить, черт.

Мати. Оце, прости Господи, нащо ви згадуєте таку погань?

Кресало. Черти - хіба погань! Ха-ха-ха!

Мати. Оце так! Свят, свят, свят! Нечисті у його - не погань!

Кресало. Та я не про чортів говорю, а про черти - риси.

Мати. Які чорти-риси?.. Та ви при розумі? Чорти в ризах?

Кресало. А, Боже мій! Недочуваєте. Очевидно, ми побалакаємо на двох різних мовах.

Мати. Що таке?

Кресало. Я хочу з вами побалакати.

Мати. Та коли про чортів, то й слухати не хочу.

Кресало. Е! Я маю поговорити з вами про вірші або про оповідання.

Мати. Ви такі розумні, що вас ніяк не розумієш.

Кресало. Та не в розумі тут річ... А річ в тому, що ви могли б дуже багато розповісти про те, як люде колись жили, чим жили, по чім жалкували... Про все це ви могли б написати простою, щиронародною мовою... І, може, через вашу несвідомість українська література втрачає найталановитішого оповідача про нашу старовину.

Мати. З глузду спав, їй-богу!

Входить з тарілками Явдося.

Мати (до Явдосі). Біжи скажи Омельку, щоб зараз сюди прийшов.

Явдося. Я з ним не розмовляю.

Мати. Що таке?

Явдося. Ми з ним посварились.

Мати. Чи й ти збожеволіла?

Явдося. Ми не балакаємо.

Мати. Ти блекоти не об’їлась?

Явдося. Він назвав мене бездарою.

Кресало. Мамаша! Ваші славетні діти тепер, я бачу, справжні письменники, тільки різних літературних напрямків. Посварились - і хай сваряться на здоров’я! Диференціація - річ необхідна.

Мати. Іди поклич... Я тобі велю!..

Явдося. Та зараз. (Крізь сльози).

Кресало. Мамаша! Ви не даєте диференціюватися.

Мати. Ви б краще з жінкою побалакали. За цілий день ви в очі її не бачили.

Кресало. Вона зараз захоплена і пише оповідання. У вас вся родина надзвичайно талановита, і шкода, що тільки ви, батьки, б’єте байдики на рідній неораній ниві.

Мати. Явдохо! Поклич Соню обідати!!

Кресало. Навіщо ви її турбуєте?

Входять Омелько, Петрусь, Соня. На стіл несуть страву. Всі мовчки сідають.

Мати. А де старий? (До зятя). Куди ви діли старого? У крамниці?

Кресало. Невідомо. Крамниця зачинена... Очевидно, він зачинився в ній і творить?!

Довга пауза. Пішов.

Мати. Чого це ви мовчите?

Омелько. Мамо, ви старі і не розумієте, чого. Ми різних літературних напрямків.

Мати. Та що це з вами? Ви з ума посходили?

Петрусь.

Ходить ворона по березі,

Галка - на березі...

Чи є тут рима?

Омелько. Кого ви питаєте?

Петрусь. У кого треба.

Явдося. Мені здається, єсть. «По березі - на березі».

Омелько. Ідіоти!

Петрусь. Сам ти ідіот!

Голос Кресала за дверима: «Мусить бути... Рідна література гине без письменників».

Кресало і Конопельченко входять в хату.

Конопельченко. Ваше високоблагородіє, не можу, не втну!

Кресало. У, безсила, нещасна нація! Нація медуз і мокрих ганчірок.

Конопельченко (про себе). Дивись, як блискає очима, як кіт! Господи помилуй!

Кресало. З такими патріотами вийдеш на вільний шлях!

Мати. Чого це ви до старого присікались? Коли ви розумні, то й будьте розумні, а старого лишіть. Жили більше без розуму, а тепер осталось недовго. Якось переживемо.

Кресало. Ні, він мусить бути корисною людиною для суспільства. І мій обов’язок як громадянина вжити всіх засобів, щоб він хоч на старість літ став тим, чим завжди мусив бути.

Мати. Та побійтесь Бога, чого ви од його хочете?

Кресало. Тільки коротеньких віршиків або новел, більше я від нього і не вимагаю.

Мати. Головко моя бідна, де ви взялись на нашу бідну голову?

Явдося. Можна в віршах наголоси міняти?

Кресало. Можна, можна!

Мати. І не поб’є ж вас Господь за такі знущання!

Кресало. Бог не поб’є, а люде б’ють і били. Не люде, а зрадники.

Конопельченко входить з клуночками за плечима.

Всі. Куди се ви?

Конопельченко. Я прийшов попрощатися. (До Кресала). Дозвольте попрощатись! Іду, діти, в монастир.

Всі. Як? Чому?

Кресало. За матеріалом? Чудесно!

Всі. Який монастир? Що це ви надумали?

Конопельченко. Іду, скінчу спокійно своє життя. (Плаче).

Омелько. Тату, та Бог з вами!

Конопельченко. Не втну, сину, не втну... Зроду віршів не писав...

Німа сцена.

Мати мовчки бере качалку, Кресало помічає і тікає в вікно.

Голос. Зрадники, бийте! Але громадянами мусите бути, мусите!

Завіса

1911

МОРОКА

Водевіль

ОСОБИ:

Батько.

Мати.

Вася, Федя - сини.

Саня, Феня - невістки.

Кімната.

Саня. Так не можна, так не можна! Це ж кара Божа! Тут і тисячі рук мало буде! Це не наприбираєш за нею! (Замітає віником). А повітря, повітря! Сморід! Отрута! Пекельна отрута! Одружився Федя, одружився! Нічого сказати! Взяв золото! Взяв... на свою голову! (Поводить носом). Отрута! Дихати нічим!

Батько. Морока!

Мати. Заспокойся, серденько!

Саня. Заспокоїтись? Дякую! Спасибі! Нате ось, читайте, коли не читали! (Бере книжку). Слухайте! (Читає). «Повітря в кімнаті мусить освіжатись, можливо, частіше. Бактерії особливо люблять підвали, куди не загляне сонце, де повітря вогке і не свіже». Чули?! Чули?!

Батько. Морока!

Саня. Морока тільки для того, хто не стежить за наукою, хто не знає, чим ми мусимо дихати і нащо... Та ви знаєте, що таке дихання?! Це єсть горіння життя!

Батько. Морока!

Мати. Голубонько, заспокойся! Ти знаєш, що у неї була ангіна. Видужає вона, і все буде гаразд. Вона ж інтелігентна людина і сама знає, що не можна жити без повітря.

Саня. Ангіна! Три місяці, як у неї була ангіна, а вона і досі не скидає з себе отієї патлатої ковдри!

Мати. Вона так любить свого старовинного бурпуса.⁴

Саня. Бурпуса! Хіба то бурпус, коли з його так і сиплеться вата і всяке сміття! Уявляю, скільки в ньому бацил, коків, дійюкоків і стрептококів! Ні, на власну квартиру, якомога на власну квартиру! Хай де хочуть, там і живуть!

Батько. Морока!

Мати. Та заспокойся, невісточко! Все буде гаразд. Вона скине бурпуса, і все буде гаразд. Я не можу подумати, що Феді доведеться кинути рідну хату і жити десь у чужих людей в вогкій холодній кімнаті!

Саня. Ну, тоді ми виберемось кудись в погребицю, де плигають жаби, шкребуть пацюки...

Мати. Не говори, не говори!.. Жаби і пацюки!! (Береться за голову і йде в другу кімнату).

Батько. Морока! (Виходить за нею).

Вася (входить). Що тут сталося? Знову непорозуміння?

Саня. Одружився Федя! Взяв дівчину! Ти уяви: їй наче не двадцять п’ять років, а двісті п’ятдесят! Надворі така золота осінь, а вона позамазувала вікна, кватирки, забила двері в садок, повиймала ключі зі всіх дверей і позатикала дірки ватою. Це ж мумія єгипетська, а не молодиця.

Вася. Ах, коли б ти знала, як це мені неприємно! Завжди, щодня у нас в родині сварки, непорозуміння...

Саня. А мені приємно? Дуже приємно, дуже приємно!.. Жити серед тих людей, що на гігієну дивляться, як на китайську церемонію,- це легко!.. І ти... і ти шматуєш мою душу...

Вася. Тьфу! (Плює).

Саня. Звір! Божевільний! Я тричі на день лажу з ганчіркою по підлозі, а він плює на неї... Де твоє серце?..

Вася. Лишенько моє! Та я ж не хотів зробити тобі неприємності. Я плюнув так, з досади, ти ж знаєш, що я ніколи не плюю... Ну, вибач, голубонько, вибач! (Бере її за руку і хоче поцілувати).

Саня (викручується). Ти з глузду з’їхав? Зараз плював і лізеш цілувати?

Вася. А ти хотіла, щоб я раніше тебе поцілував, а потім плював?!

Саня. Хам!..

Чути за дверима крик, охання.

Вася. Феня прийшла... Феня... Ходім до себе! Кватирка, кватирка відчинена! (Підбігає, зачиняє кватирку і швидко виходить разом з Санею).

Феня (входить в теплому пальті, замотана, закутана, поводить носом). Кватирка знову була одчинена! Безумовно! Ох! (Падає в знесиллі на стілець). Легені, легені! Мої дорогі легені! Вони зовсім застудились! Я почуваю, що туберкульоз захоплює зараз останні здорові шматки моїх легенів, і кров, чорна, гаряча кров, підступає до горлянки. Дай води, тільки теплої. Там (показує), у глечику стоїть, у грубці.

Федя. Ясочко! Де взятися тому туберкульозу? Лікар же виразно сказав, що ніякого туберкульозу у тебе немає.

Феня. Ах, лікарям я не вірю! Я знаю себе краще, ніж всі лікарі. Завтра поїдемо до професора, коли буде так тепло, як сьогодні і віятиме південно-західний вітер. Ох, Федю, дує, дує! Звідкись дує... Чи з підлоги, чи з стін.

Федя. Ясочко! Я сам лазив по підлозі і позамазував воском усі щілини.

Феня. Значить - це все від кватирки! Схвилювалось повітря в хаті і ще й досі не може заспокоїтись. Відьма! Яка відьма! Скільки жорстокості, скільки деспотизму!! Вона, певно, хоче зробити тебе вдівцем. Ну що ж, умру. Ще, може, тиждень-два протягну, а там зложу білі руки на білих грудях, заплющу карі очі, зітхну і полечу, полечу пташкою легкокрилою туди, де немає ні холодного норд-осту, ні кватирок, ні туберкульозу, нічого, нічого... Полечу туди...

Федя. Мабуть, верхи на мітлі, ясочко?

Феня. Що ти кажеш?

Федя. Та то я кажу, що не уявляю, як ти летітимеш, коли весь вік навіть не бігала.

Феня (сердито). Що?!

Федя. Не бігала, кажу, а тільки... павою ходила.

Феня. Так, я ходила павою через знесилля, а туди полечу...

Федя. А там, вгорі, холодне повітря, ясочко... Чи ти летітимеш увесь час понад пеклом?! Ну, не ображайся, ясочко. Годі! Ти житимеш ще довго, довго! Ти переживеш усіх нас, діток наших, наших онуків.

Феня (безнадійно зітхає і киває головою). Розкутай мене, Федю!

Федя розкутує.

Бурпуса дай.

Федя подає бурпуса. З нього сиплеться вата і сміття. Феня одягла бурпуса, сіла біля грубки і стала скидатись на якогось птаха.

Входять мати з батьком.

Мати. Сиза голубонько, стомилась за дорогу?!

Феня. Ледве дихаю...

Батько. Морока.

Мати. Лишенько з цими хворобами, лишенько... І коли б уже ти швидше видужала.

Феня. Федю! Дай ослінчика під ноги: порозпухали, як колоди.

Батько. Морока!

Мати подає ослінчика.

Мо-ро-ка!

Саня ввійшла, глянула на бурпуса, підлогу і, розсердившись, нервово пройшла в другу кімнату.

Феня. Бачите, дується! Фі! І це інтелігентна людина?! Дутись - як це гидко, як некультурно!

Батько. Морока!

Федя. Та заспокойся. Це, може, тобі тільки здається.

Саня входить з віником і починає мести підлогу. Всі мусять перебігати з одного місця на друге.

Батько. Морока!

Саня. Феню! Ви б бурпуса свого полатали.

Феня. А ви б кватирки не відчиняли! Ви ж бачите, що я зовсім недужа.

Батько. Морока.

Саня з злістю не мете, а шкребе віником. Підмела і пішла.

Феня. Ні, я не можу! Мамо, куди ви дивитесь, нащо ви дозволяєте?! Боже мій, вона знову схвилювала повітря! Легені, легені, мої дорогі легені! Ні, це знущання. (Встає і нервово починає ходити по кімнаті. З бурпуса знову посипалось сміття). На квартиру, на квартиру завтра ж, сьогодні, в цю хвилину! Я не можу бачити, як хтось дується і мовчить.

Саня (входить і знов бачить сміття). Біс, диявол! Я ж не можу над вами [стояти] з віником з ранку до вечора!

Батько. Морока!!

Феня. Самі ви дияволи!

Батько. Морока!

Саня. Ох, дихати нічим, я задихаюсь в такому смороді. (Розлютовано підбігає до вікна, розчиняє кватирку і стає під нею в оборонну позу).

Феня (перелякано). Ой, ой! Я роздягнена, я роздягнена! В одному бурпусі! Убила, убила, зарізала!

Батько. Морока, морока, морока!!

Вбігає Вася.

Феня. Кватирку, кватирку зачиніть!

Мати. Тікай в свою кімнату, голубко!

Феня. Я не можу встати! Я біля грубки. У мене спина гаряча, як жар! Застуджу її навіки!

Федя. Зачиніть кватирку!

Саня. Без повітря я більше не хочу жити, не хочу!

Федя. Зачиніть кватирку!

Вася. Ідіть в свою кімнату!

Батько. Морока!

Феня. Ох, я млію, млію!

Мати. Зомліла, сердешна, зомліла!

Батько. Морока!

Саня. І я млію, бережіть мене, і я млію!

Обидві зомліли. Німа сцена.

Батько. Морока!

Мати. Синочки, не бійтесь: це не страшна хвороба. Ось послухайте моєї доброї поради. Заберіть їх і поодвозьте до своїх тещ. Цю з віником, а цю з бурпусом.

Пауза.

Вася. Як ти, Федю?

Федя. А ти як?

Вася. Одвеземо?

Федя. Одвеземо!

Вася і Федя беруть обережно жінок і виносять з хати. Батько і мати допомагають.

Завіса

1911

ЮНІСТЬ

Етюд

ОСОБИ:

Студент.

Курсистка.

Степанида - служниця.

Убога кімната студента. На столі книжки, посуд і багато різних речей. Горить маленька свічка. Чуються витяжні гудки потягів.

Студент (з книжкою в руках повторює). Dia mater, pia mater, dia mater, pia mater...⁵ Modula ablongata, modula ablongata... Продовгуватий мозок... Продовгуватий мозок буде modula ablongata. (Кидає книжку). К бісу! (Підходить до дверей і кричить). Степанидо! Степанидо! А що там чувати з самоваром?! Швидко буде?

Голос. Несу, несу!

Студент. Не можна ж так... Годину, як замовив, а ви і досі не несете...

Степанида (входить з самоваром). Та не кричіть... Вниз носила...

Студент. Ну от, вниз! Я просив вас сюди принести самовара, а ви - вниз.

Степанида. Там хазяїн питали, чи не заплатите ви хоч за той місяць гроші?

Студент. Не можу, сьогодні не можу. Скажи, що я жду повістки з дня на день... і що я, здається, підшукав собі роботу... Принаймні обіцяли.

Степанида. Так не заплатите? А мені карбованця?

Студент. Я ж кажу, що сьогодні не можу нікому платити...

Степанида. Ви ж не завезіть, їй-богу, я вже буду сподіватись. А то ваш товариш завіз... Як він виїздив, я якось одвернулась, зирк - аж його і духу немає.

Студент. Ну, не заважайте, мені треба читати.

Степанида. По булку йти?

Студент. По булку? Гм... Ні, не треба... Сьогодні мені зовсім не хочеться їсти.

Степанида. А свічки стане?

Студент. Стане, стане, я сьогодні дуже рано ляжу.

Степанида. Більше нічого не треба? (Іде).

Студент. Степанидо! Гм... Кланяйтесь хазяїну!

Степанида пішла.

(Насвистує щось і заварює чай. Бере коробочок, трусить). Ні крихти сахару! Кепсько! Хм... Одначе обридло уже так жити. Обідаєш через день, а тут ще й до чаю ні хліба, ні сахару. Чистий чай! (Сідає і замислюється). І дома нічого. Мати стара, а батько ще старіший... «Швидше, сину, кінчай та ставай дохтором. Може, хоч тоді вільніше зітхнемо!» Швидше... Ще три роки... Можна тричі з голоду опухнути. Прокляте життя!.. Хоч би батько город продав... А тут ще сі гудки... З ума зійти можна від нудьги. У-у-у! У-у-у-у-у! Ні, доживу місяця, щоб гроші не пропадали, і переїду на нове помешкання... де не чути цих гудків... За вісім карбованців можна найти прекрасну кімнату. Добре б за ту ж ціну з обідом. Обід із двох-трьох перемін. На перше борщ, на друге печеня, бюштекс, антрикот або птиця... Однаково. Паштет... блинчики або морожене. Ех! Годин по десять міг би возитись з дітьми за того обіду! Треба публікуватись... «Шукаю уроки за ситий обід...» Не просто за обід. (Дивиться на стіл). О, заварка? Не дуже міцна... Але нічого. (Наливає чай, п’є). Не смачно... Не можу пити... Я не звик без сахару... Фі, фі, сором, без сахару не може пити! О, буржуй, буржуй! Сахару йому подай. Звик до солодкого!

Чується за дверима спів.

(Прислухається до пісні). Завела... Добре їй... Мабуть, напилась чаю з булочкою, з сахаром. Тепер співає... А добре співає, каторжна дівчина. Чудесний голос! Ну, співай! Ти ж не співала, тільки бубоніла... А се куропатка співає... Се добре, веселіше буде. Треба буде познайомитись. Але в коридор не виходить... Все сидить в кімнаті. (Знову п’є чай. Плює). Хоч візьми та вилий! Хіба звернутись до курсистки? Що ж тут такого? Позичити чотири грудки сахару... А я вам завжди віддам. І позичить. Їй-богу, позичить! (Стукає злегка в двері). Колего! Вибачте, що звертаюсь до вас, будучи незнайомим. Чи не будете ласкаві позичити мені до ранку чотири грудки сахару?..

Голос. З охотою. Сахару скільки хочете, а чаю у мене - ні крихітки.

Студент (сміється). А як же ви чай пили без чаю?

Голос. Зовсім не пила!

Студент. То, може, ви хочете спільно випити чаю? У мене чаю ціла гора, а у вас сахару ціла цукорниця.

Голос. Ну що ж? Гаразд!

Студент. Будь ласка, заходьте! Чудесно! Цікаво глянути, що се за цяця! Очевидно, гарна, чула дівчина, прекрасний товариш. (Прибирає на столі).

Курсистка (входить). Познайомимся! Трошки екстраординарне знайомство, але тим краще... До речі, чи не позичите ви мені свічки? Я сиділа в темній кімнаті...

Студент. Вибачте... Але се чужий огарок. Ви можете сидіти тут і робити, що знаєте. Я не буду вам заважати.

Курсистка. Спасибі...

Студент. А проте ми можемо розчинити двері і поставити свічку так, що і вам видно буде...

Курсистка. Ну, се вже буде зовсім оригінально. (Сміється).

Студент (дивиться на неї й зітхає). Які у неї сині очі! Яка взагалі вона цікава! Ви давно вже переїхали? Не дождуся з позавчора.

Курсистка. Ні, ще в суботу.

Студент. В суботу?! Дивно!

Курсистка. Що ж тут дивного?

Студент. Ви на курсах?

Курсистка. На курсах. На театральному відділі. А ви медик?

Студент. А ви почім знаєте?

Курсистка. Та вас Степанида називає костогризом.

Обоє сміються.

Студент. Я дуже радий, що у мене не стало сахару.

Курсистка. Чому?

Студент. Так...

Курсистка. А я дуже радію, що у мене не набралось на заварку чаю.

Пауза.

Студент. Мені так було сьогодні сумно.

Курсистка. Мені теж не весело...

Студент. Я хотів уже кинути сі кістки і виїхати кудись в провінцію.

Курсистка. А я хотіла кинути курси. Вчитись може тільки ситий...

Студент. Я те ж саме думав.

Курсистка. А зараз не думаєте?

Студент. Звичайно, ні! В житті все несподівано проходить. Сьогодні нічого, а завтра - все. Тут тобі пропонують і уроки, і переписну, і в театр статистом... Здається, розірвешся натроє - і всім стане роботи! Зі мною так було! Їй-богу! В комерційній школі лекція - 25 крб. Урок за кімнату! І статистом в театрі. Карбованець за вихід! А на місяць іноді вийдеш 20-25 разів! Намажеш себе якоюсь сажею, одягнеш щось непотрібне і стоїш собі яким-небудь крокодилом або сидиш за столом. Іноді посидиш так півгодини і дивишся - бринчить монета манною небесною!

Курсистка. Ех, колись і я мала урок... 40 крб. на всьому!

Студент. Хочете, разом шукатимемо уроки...

Курсистка. Я знаю французьку і німецьку.

Студент. Знати французьку і німецьку мови! Так се ж клад! І ви не можете знайти уроки? Завтра ви матимете урок!

Курсистка. Мені пропонували вчора один, але треба знати вищу математику!

Студент. І ви відмовились?

Курсистка. Ну, звичайно, відмовилась. А ви взяли б за урок 30 крб.?

Студент. Давайте, Бога ради, давайте. Для мене математика - все одно що лузать насіння.

Курсистка. Ну, то чудесно!

Студент. А чи не пізно вже?!

Курсистка. Ні, ні. Се добрі мої знайомі, і урок забезпечений для вас.

Студент. Щось неймовірне! Ну я ж казав, що в житті все несподівано. Ось півгодини збиравсь вішатись, а зараз сам можу кого хочете повісити! А ви знаток французької і німецької мови і не можете підшукати роботи. Та завтра ж буде!

Курсистка. То ж то й буде.

Студент. Ручусь! О, ви мене знаєте!

Обоє весело сміються.

Курсистка. Знаєте, мені чогось стало так весело на душі.

Студент. Мабуть, точнісінько так, як і у мене!

Курсистка. Мені здається, наче я вас знаю вже давно, давно...

Студент. Я тільки що про се подумав. Чому се так?

Курсистка. Не знаю. (Пауза). А ви знаєте?

Студент. Не знаю...

Курсистка. Знаєте вірш «Оба несчастные, оба бездомные, встретился случай, и скоро сошлись»?

Студент. Так, але він не про нас... Чим ми нещасні?.. Соромтесь, товариші! Хіба не щастя мати по 20 років, мати молодість, силу, здоров’я? У молодості немає горя. Все їй батько: і голод, і холод, і злидні. Молодість як поток. По горах, по кручах, проваллях летить вона і нищить все, що стає їй на дорозі. Поток не знає перепон: він мусить влитись в широке вільне море. Соромтесь [зневіриться]! Не журитися нам з вами, а сміятись, робити! Перед нами безліч доріг і ціле життя!

Курсистка. А як зіб’єш ноги до дороги? А як сили не стане жити?

Студент (з робленим жахом). Справді, справді! У вас сьогодні не було ні крихітки чаю, а у мене ні шматочка сахару. Страшно! Страшно?

Обоє сміються.

Та звідки ви знаєте? Може, я для вас завтра збудую мармурову віллу на березі моря, і білий шум моря не дасть сісти ні одній пилиночці на ті сходи, по яких ступатимуть ваші ноги! На спомин я всю віллу обсаджу чайними деревами, а білі стіни каррарського мармуру вічно нагадуватимуть мені сі шматки сахару. Перед нашою віллою будуть ступеньки срібні, щоб нагадати тобі найкращі храми далеких країн. І все, що не скажеш ти, я куплю для тебе... Бо я люблю тебе, як не любили ті, що умирали за єдиний усміх своєї улюбленої. Я люблю тебе так, як люблять хвилі відбивати криваве золото вечірнього сонця. Я люблю тебе так, як люблять лебеді тихі озера і затоки річок.

Курсистка. Я учадію від твоїх слів, мій наречений, я п’янію від них, як од квіток, що тільки прокидаються увечері і говорять пахощами до самого ранку, доки самі не уп’ються своїми словами і не заснуть безсилії. Але гасне світло. А сонце ще не сходить.

Студент. Навіщо сонце, коли в мою душу дивляться із твоїх очей тисячі сонць, коли навкруги так ясно, як не було ніколи.

Темніє.

Курсистка. О, ти думаєш мені не ясно? Здається, розширяються стіни, і я лечу з тобою кудись далеко-далеко, куди ти звав мене, мій наречений. Ми летимо, попереджаючи один другого, і не спускаємо один з одного своїх очей. Десь чути звуки пречудового моря...

Падає задня стіна. Розкішна вілла виходить до моря. Крізь вікна і двері зеленіють і біліють хвилі моря. Запалюються десятки люстр. Горить золото на сніжно-білих стінах каррарського мармуру. Негри несуть на блюдах виноград.

Студент (в іншому убранні). Достигли перла твого винограду. Він такий же пурпуровий, як захід південного сонця, але його пурпур не зрівняти з пурпуром твоїх уст. Я хочу, щоб його зелені стебла упали з вікон і вились по мармурових колонах.

Негр. Вони завтра будуть витися, як велить герцог.

Студент. Я хочу, щоб зараз грали ту сонату, яку ми чули, коли летіли сюди.

Негр. Не пройде й хвилини, як загримить соната, що звелів герцог.

Чуються звуки сонати.

Студент і курсистка. Прислухаються до звуків. На сходи піднімаються якісь постаті і несуть на подушках рожеві коралі, перламутр і дорогоцінні намиста.

Завіса

8-21.VIІ.1913

НА КУРОРТІ

Етюд

ДІЙОВІ ОСОБИ:

Дама I.

Дама II.

Чоловік.

Жінка.

[Син].

Доктор.

Кельнер.⁶

Зоя.

Лариса Карлівна.

[Леонід Савич].

[Кринська].

Тераса якогось пансіону. Пальми, цвітуть мімози золотими китицями. Синіє море. Вечір.

Дама I. Як приємно зустрітись з ким-небудь з Росії. Тільки на чужині оцінюєш усе рідне. Торік я жила в Швейцарії і, знаєте, коли б через два тижні не зустрілась з однією родиною з Росії, я виїхала б. Так нудилася на чужині за рідним словом.

Дама II. Я розумію вас. І через те я ніколи не їжджу одна за кордон.

Дама I. Нудно одному. Я, знаєте, дуже, дуже рада, що нас зібралось тут так багато росіян. І, знаєте, всі такі інтелігентні люде... освічені, виховані. А родина Галі просто чарівна. Я дивуюсь - уже 6 годин, а їх нема до чаю. Мило, мило: виявляється, що всі люблять чай. І уявіть собі - в достойнім товаристві щодня по 6 годин сидиш за столом і п’єш наш російський чай. Тільки декорація трішки інша. Зоєчка сьогодні прибігла, питала, чи ми підемо завтра оглядати собор. Я спитала, хто їде. Згодились тільки троє: Зоєчка, Василь Васильович Носкій і я, звичайно, доктор. Я дивуюсь Марії Петрівні, як вона не звертає уваги на Зоєчку... Їй ледве минуло 16 років, а доктору 40. Я вчора навмисне в присутності Зоєчки сказала: «Вибачте, пане доктор, але ви даремно говорите про сивину на ваших висках. Вам, певно, немає і 30 років». Доктор розсміявся, а потім якось розсіяно зітхнув і покачав головою: «На честь Лариси Карлівни, мені цими днями стукнуло 40».

Я глянула на Зоєчку. Вона опустила очі і мовчала. В цей мент доктор теж дивився на неї. Ах, ви не уявляєте, як мені шкода бідної Зоєчки... Я так полюбила її і взагалі всю родину, що просто боляче. Я хотіла б, щоб перше чуття Зоєчки було радісне, як ранок, щоб вона полюбила вперше, ну, студента першого курсу в новенькому мундирі, з щічками, як персики. А доктор уже бачив все, не то бачив, все пережив, і що він може дати Зоєчці? Одні муки. Ах, т-с! Ідуть.

Входять чоловік, років 50, жінка, років 36, їх син, років 15, Зоєчка, 16 з половиною років і доктор.

Дама I. Добрий вечір! А ми вже боялись, що не побачимо вас... Нам казали, що ви їдете сьогодні на моторному човні.

Чоловік. Ми вже їздили. Прекрасна погода. Морське повітря так гарно освіжає.

Жінка. Знаєте, море сьогодні спокійне, спокійне...

Доктор. Вже занадто спокійне. Здається, їдеш не в човні по морю, а сидиш в спокійному кріслі де-небудь в синій-синій вітальні.

Дама I. А доктор любить бурі?

Чоловік сміється.

Доктор. Люблю, Ларисо Карлівно... В бурю якось сильніше відчуваєш життя і більше його любиш.

Дама I. Але бурі бувають часто небезпечні, докторе, коли не для життя, то для здоров’я.

Чоловік. Хм-хм... Ну, на те доктор і доктор, щоб не боятись нездоров’я.

Доктор. Що ви хочете сказати, Ларисо Карлівно?

Дама I. Я кажу, що бурі бувають небезпечні.

Доктор. Для тих, Ларисо Карлівно, хто боїться, хто не звик до моря...

Дама I. Помиляєтесь, я по морю їздила багато і ні разу не хворіла.

Чоловік. Ну що ж, згадаємо Росію... Понисосмо! Як кажуть у нас міщани. (Дзвонить).

Входить кельнер.

Чоловік. Per favore prepailte.⁷

Кельнер. Sara servito.⁸

Чоловік. Dammi per piacere anche il latte e i biskotti.⁹

Кельнер. Sara servito. (Виходить).

Дама II. Кофе!

Кельнер. Si subito.¹⁰

Доктор. Ми завтра їдемо в гори. В 15 кілометрах від нас руїни старого монастиря XIV чи XV віку. Але, кажуть, де-не-де ще залишились сліди фресок визначних майстрів.

Чоловік. Не інакше, як Леонардо да Вінчі або Рафаеля.

Син. Ти, папочка, зле знаєш історію штуки:¹¹ в XIV віці ще їх не було.

Чоловік. Здаюсь, здаюсь, дорогий Павлику, не добивай старого профана.

Зоя. А ви, Ларисо Карлівно, підете з нами?

Доктор. Я не радив би, як лікар, Ларисі Карлівні сходити на гори. Це для вашого серця не буде корисно.

Дама I. Я, докторе, не скаржилась вам на своє серце.

Доктор. Але ж я помічав у вас одишку, а одишка...

Дама I. Може, у доктора одишка, а у мене доки її не було.

Жінка. Ах, докторе, як ви необережні. Лариса Карлівна не любить жартів.

Доктор. Я не жартував. Я тільки помилився місцем: замість робочого кабінету, я говорив тут. Але я і на думці не гадав образити як-небудь Ларису Карлівну.

Кельнер. Pronto!¹² (Приносить чай).

Жінка розливає.

Зоя. Як чудесно пахнуть квітки мімози. Вони здаються мені золотими.

Доктор. Вони здаються мені золотими китицями винограду.

Дама I. Доктор говорить, як поет.

Доктор. На жаль, Ларисо Карлівно, ми з вами поети тільки в душі.

Жінка. Одначе, тут припікає...

Чоловік. Бога ради, не нарікай! Це, здається, сумне місце, що спаслось від загальноєвропейського потопу. Мокнуть в Карлсбаді, Ніцці, Парижі, Трувілі,- тільки ми сидимо і підпікаємось на сонці. Мені дивуються, чого я щороку їду в Італію... Певно, вам не обридла італійська паста за десять років? Ха-ха! Та того і їду, що не хочу літом мокнути. Цієї приємності у нас, в Росії, я досхочу зазнаю і восени, і зимою, і весною... За три місяці я тільки встигаю висохнути від петербурзьких дощів. Їдьмо, кажу, до Віареджіо, Нерві, Рапалло, Сан-Ремо... Так ні. Біарріц. Ну, от... А тепер пишуть: «Промокли ми три тижні в Карлсбаді, а зараз третій день мокнемо в Біарріці». Ха-ха-ха! Краще ми вже будемо сухими їсти італійську пасту, ніж мокрими - карлсбадську шинку.

Дама II. Для відпочинку - це ідеальне місце. Де ви знайдете інший прекрасний пляж? А для дітей тут просто рай!

Дама I. Я прошу вас, Зоєчко, прийти до мене сьогодні і розібрати мені листи від професора з Відня. Я не зовсім добре розумію мову, і до того ж листи написано, як пишуть тільки професори.

Зоя. З охотою. Коли, Ларисо Карлівно?

Дама I. Ну, о восьмій - дев’ятій. Я зараз буду приймати ванну. До побачення!..

Доктор. Разом, Ларисо Карлівно, я поможу вам на третій поверх... Мені треба проглянути пошту.

Дама I. Вибачте, але я ще не зараз.

Зоя. А пошта є?

Доктор. А ви не бачили? Зараз понесли.

Дама II. Дякую... Треба переодягнутись на вечір. Сьогодні симфонія! Ви не підете, Анно Дмитрівно?

Жінка. Не збиралась.

Чоловік. Ходім! Концерти тут так рідко. Послухаємо голос Зої з вікна.

Зоя. Тобі лист від тьоті Лізи.

Чоловік. А!..

Зоя. Принести тобі туди?

Чоловік. Я сам прийду, не турбуйся. З вами побачимось на концерті, Ларисо Карлівно. А може, за вами зайти?

Дама I. Mersi.¹³ Але я не знаю, чи піду...

Чоловік іде.

(До жінки). Я навмисне хотіла з вами залишитись і побалакати, але не зважуюся втручатись у ваші справи.

Жінка. Будь ласка. Що там?

Дама I. Ви звернули увагу на доктора? Власне... власне... на його відношення до Зоєчки...

Жінка. Я нічого не розумію.

Дама I. Мені здається, що ця форма відносин...

Жінка (тривожно). Говоріть ясніше...

Дама I. Ви не помічали, що доктору дуже подобається Зоєчка і він просто закоханий в неї...

Жінка. Ха-ха-ха! Зоєчці тільки недавно минуло 16 років. Яка може бути тут закоханість з боку солідного мужчини?

Дама I. Я прямо вам скажу. Колись ми вечеряли, доктор випив і сказав мені: «А чи не помічаєте ви, що занадто уваги віддаю Зої? Вона мені здається якимсь гостем на землі. Так, вона не похожа на всіх інших. Вона вся прозора і легка, як тінь від виноградної гілки». Так і сказав. А я думаю: «Говори, говори, старий ловелас. Я тобі прикушу язика».

Жінка. Ну, я, знаєте, нічого не можу тут бачити такого страшного. Доктор захоплюється нею просто як дитиною.

Приходять [Леонід Савич] і [Кринська]

[Кринська]. Добрий вечір! Ми ніяк не могли довідатись, дома ви чи на пляжі. Я говорю йому по-французьки: «Sont a la maison messieurs? Gangintsky?»¹⁴ А він мені відповідає: «Non capisco Lei, Signora! Non capisco Lei, Signora».¹⁵ Ми вас весь час шукали на пляжі.

Жінка. Ми буваєм від пів на одинадцяту до сніданку і від четвертої до пів на шосту. А дітки майже цілий день. Дозвольте познайомити вас - Лариса Карлівна, мадам Кринська.

Знайомляться.

Дама I. От бачите, скільки нас з Росії... Ціла колонія... Вчора ми ще зустріли якусь даму... знаєте, біля курзала,¹⁶ всю накрохмалену, з цілими вітрилами замість рукавів. Але вибачте. На жаль, я мушу йти в ванну. (До Жінки). Так ви зверніть увагу... і вибачте, коли я втручаюсь цілком у чужі справи.

Жінка. Я вам дуже вдячна, дуже вдячна... Значить, на концерті?! До побачення! (Прощається).

X. Що це за Карлівна? Німка?

Жінка. Так, з Риги... А ви де сьогодні були, що ми вас зовсім не бачили на пляжі?

[Кринська]. На етюдах. Тут, в десяти кілометрах, єсть дуже цікаві місця. Тіняві італійські сади... оливкові гаї... Там чудесно.

Жінка. Що ж, написали що-небудь?

[Кринська]. Два етюди.

Жінка. А ви, значить, і тут працюєте? Приємне сполучаєте з корисним...

[Леонід Савич]. Знаєте, чим би дитина не бавилась, аби не плакала.

Жінка. А ви, Леоніде Савичу... дома...

[Леонід Савич]. Я? Я теж був в оливкових гаях. Мусив нести фарби і свій тяжкий хрест «мужа знаменитості».

[Кринська]. А Зоєчка дома?.. Як її здоров’я? Вона застудилась на автомобілі?

Жінка. Спасибі! Тепер нічого. Молодість все переможе.

[Кринська]. Ми сьогодні збираємось з доктором на море... Я ж знаю, Зоєчка не їде.

[Леонід Савич]. Ну, раз Зоєчка не їде, і у доктора розболиться голова...

[Кринська]. Леоніде! Що ти плетеш дурниці?

[Леонід Савич]. Ніяких дурниць не плету. Доктор закоханий в Зою... і це всім видно.

Жінка. Ха-ха-ха! Доктор закоханий в мою дитину. Зоєчці в маю було тільки 16 років.

[Леонід Савич]. Ну, підем на гору, зайдемо до Петра Павловича.

[Кринська]. Ви сьогодні збираєтесь на концерт, а ми не знаємо, чи піти, чи краще відпочити?

[Леонід Савич]. Позбавиш ти мені віку в цій Італії. То цілий місяць бігав по музеях, галереях, псував очі на коректах, словниках, тепер, думав, відпочину - аж пішли оливкові гаї, концерти... Втечу, їй-богу, втечу...

Жінка. Ми йдемо. Доро Віталіївно, підемте... Ну, коли Леонід Савич не хоче, то ми його залишимо дома. Нехай нудиться... Не висидить! Будьте певні!

[Леонід Савич]. Заб’ю двері і буду спати до самого ранку... Стукатиме - не встану. Отже, їй-богу... Так і простоїш до дев’ятої ранку біля дверей.

[Кринська]. Ну, ходім... Потім розкажеш, як я стояла цілу ніч під дверима. До побачення!

Жінка. А я теж іду.

[Кринська]. Ми, може, прийдемо. А знаєте, кого ми зустріли сьогодні біля платанової алеї?.. Угадайте. Ну... Івана Денисовича. І з ким!.. Ну, звичайно, з мадмуазель Карською...

Ідуть.

Входить доктор.

Доктор (до кельнера). Porta la lettera alta posta, per favore!¹⁷

Кельнер. Subito, Signore.¹⁸

Вибігла Зоя і спиняється.

Доктор. Ах, це ви, Зоє Павлівно. Я не сподівався... Ви куди?

Зоя. Я іду на пляж. Знову сьогодні дивовижно. Сонце здається великою пурпуровою магнолією... Я так люблю магнолії! Як жаль, що в нашій віллі не ростуть магнолії. Я так люблю магнолії. А ви любите магнолії?

Доктор. Я? Я люблю квіти.

Зоя. Ні, ви любите магнолії?

Доктор. Я люблю їх більше других квіток. У місячну ніч вони здаються срібними.

З вікна:

- Зоя! Зоя! Папа тебе просить до себе.

Доктор. Ми сьогодні підемо на море?

Зоя. Ідем, ідем. Я так люблю море.

Голос. Зоя!

Зоя. Іду, мамочко, іду!

Доктор пішов.

Входять [Леонід Савич] і [Кринська].

Чоловік. Але різниця невелика. Тут декілька кілометрів, я сподіваюсь, що мокнути мені все-таки не доведеться... Я говорю всім: їдьте в Італію, коли не хочете мокнути...

[Кринська]. Ні, N. N.,¹⁹ ви справді завтра виїжджаєте звідси? Так несподівано!

Чоловік. Так. Рівно о восьмій ми покинемо ці райські місця, і, може, завтра в цей час ми вже купуватимемо парасолі.

[Леонід Савич]. Що ж так несподівано? Справді їдете ви?

Чоловік. Воля моєї благовірної священна. Покірно схиляю свою голову і весь до послуг маленьких жіночих примх. (Тихо). S. S.²⁰ говорить, що тут немає ні одного порядного лікаря і зовсім нічого їсти. Вона звикла до петербурзьких обідів і зовсім не переварює італійської пасти.

[Леонід Савич]. Шкода! А ми ще пробудемо до першого. А потім знову музеї, солярії, академії...

Вах. Вибачте, я переб’ю вас на хвилинку. N. N.! Іди сюди! Мені треба тобі сказати... Домашні секрети...

Чоловік. Перепрошую.

[Кринська]. Будь ласка, будь ласка!

Входить доктор з букетом магнолій

[Кринська]. А, докторе! Які чудові магнолії! Де ви їх дістали?

Доктор. З власної вілли! Ха-ха-ха!

[Кринська]. Ні, справді, тут же не продають магнолії.

Доктор. Я приніс любимі квіти Зої Павлівни. Як я можу їй передати?

Жінка. На жаль, Зоєчка нездорова, і я не зважусь її турбувати навіть квітками.

Чоловік. Ви знаєте, докторе, ми завтра їдемо в Сан-Ремо!

Доктор. Як? В Сан-Ремо? Користуєте, N. N.?

Жінка (до мужа). Так, ми завтра їдемо в Сан-Ремо.

Доктор. Але ж ви не збирались...

[Леонід Савич]. Ми теж не ждали.

Жінка. Іноді виїжджають, докторе, не прощаючись.

[Леонід Савич]. Ваш букет, докторе, як єсть, згодиться на дорогу.

Чоловік. Ха-ха-ха! Але доктор встає тільки о десятій, а поїзд відходить рівно о восьмій.

[Кринська]. Ну, докторе, можна розкидати квіти по дорозі.

Жінка. N. N.! Треба дати телеграму. Мені здається, що поїдем на ту саму віллу... Там, здається, нічого собі.

Чоловік. О, прекрасно!.. Ей, хто там?

Входить кельнер.

Mi dia per piazere linchiostro e la carta.²¹

Кельнер. Subito, Signore.²²

Німа сцена.

Ранок-вечір

25.VII.1913

МІСЯЧНА ПІСНЯ

Етюд на 1-у дію

Русалка.

Фавн.²³

Професор.

Панна.

Пай Ян.

Місячна ніч в старому саду над озером. Яблуні і груші цвітуть білим цвітом. Місячне проміння заливає все навкруги, і в ньому сад здається дном якогось срібно-блакитного моря. Біля ставу на пеньку сидить фавн і насвистує якусь пісню.

Русалка. Яка дивна сьогодні ніч! Як ясно і тихо навколо! Здається, коли б листок затремтів уві сні, я почула б, як б’ється його серце.

Фавн. Але чому ти не чуєш, як б’ється у мене серце. Коли я тебе бачу, я мушу схоплювати його рукою, щоб воно не розбило груди і не вирвалось з них. (Пауза). Ти його не чуєш? Я тебе питаю, чому ти не чуєш, як б’ється моє серце?! (Плаче).

Русалка. Чому ти не побіжиш на велике озеро?.. Там сьогодні танцюють русалки свій танок у вінках із яблуневих квіток. Очі у їх синіші від волошок і коси падають до колін.

Фавн. Я люблю тебе... Я хочу радості і сміху!

Русалка. Як ти можеш хотіти радості і сміху, коли так сумно цієї ночі. Здається, сам смуток ходить по землі і обмотує душі своїм павутинням.

Фавн. Я хочу сміху і п’яних пахощів квіток!

Русалка. Я не розумію тебе. Я хочу, щоб ти побіг на велике озеро і напився пахощів.

Фавн. Побіжім вдвох! Ух, як буде весело! Я візьму тебе за руку і побіжу як на крилах! Я одірву в тебе руку!

Русалка. Тихше! Здається, хтось іде сюди?

Фавн. Так! Хтось іде! Біжім, а то угледять.

Русалка. Хто іде?

Фавн. Двоє. Він і вона!

Русалка. І той, що приходить сюди щоночі...

Фавн. Ні, другий!

Русалка (журно). Чому того немає?..

Фавн. А що?! Він потрібний тобі? Ти хотіла б його бачити?

Русалка. Так. Я хотіла б його бачити!

Фавн. Ха-ха-ха! Вона б хотіла бачити людину! Ха-ха-ха! Я побіжу на озеро і розкажу про тебе... Може, ти закохана і тому не любиш мене? А, ти мовчиш? Ти любиш? Ти вийшла на берег, щоб не мене, а його угледіти. Ха-ха-ха! Я побіжу в ліс, я нарву сон-трави і розкидаю всюди по саду.

Русалка. Я так розумію його душу...

Фавн. І через те не чуєш, як б’ється моє серце!

Русалка. Його серце б’ється ніжніше, але його я чую навіть уві сні, коли лежу і сплю під водою.

Фавн. Так ось як! Я побіжу і буду ламати дерева, і буду сміятись совою! Я їх перелякаю, і їх нога ніколи не топтатиме цієї трави.

Чути голоси. Фавн і Русалка в різні боки зникають.

Професор. Ніколи не треба змішувати реального життя з фантазією навіть тоді, коли фантазія може нам дати хвилини захоплення.

Панна. Пане професоре! Він зовсім, здається, втратив свою голову і зробився божевільним. Він не помічає, що з його сміється вся вулиця.

Професор. Це однаково: чи хто сміється з нього, чи ні, але не однаково, що він шукає в лісі розквітлої папороті в той час, коли наука нам говорить, що папороть розплоджується спорами і ніколи не цвіте. От цвітуть, наприклад, фіалки, конвалії, троянди, панна Гандзя...

Панна. Ах, що ви говорите, пане професоре... Панна Гандзя зовсім не хоче цвісти.

Професор. Це однаково, чи хоче цвісти, чи ні. Факт маємо, і панна Гандзя цвіте. І, здається, також цвіте для пана Яна.

Панна. Що ви! Що ви! Пан Ян на мене вже два дні не дивиться і не розмовляє. Він, здається, зовсім закохався в Русалку і забув цілий світ для неї.

Професор. Панна Гандзя не розуміє пана Яна. Пан Ян не може спати в місячні ночі, і він щасливий, що найшов рідну істоту, на яку теж впливають місячні промені і з якою він може сидіти до ранку і прислухатися до тієї музики ночі, яка, можливо, звучить, і якої ми не чуємо.

Панна. Одначе я добре розумію, що це відбивається шкідливо на панові Янові. І не розумію, як можна просиджувати до ранку в той час, коли у пана Яна стільки діла щодня. Вдень він ходить, як п’яний, і робота в нього випадає з рук.

Професор. Це не важно.

Панна. Пане професоре! Як не важно? У його єсть обов’язки, які він повинен виконувати, і я дивуюсь, як ви, його друг, не звернете на це своєї уваги. Пан Ян покинув свою скрипку, і про його починають забувати. Він мав все, що потрібно було для його щастя, і все витратив через своє божевілля.

Професор. Людина завжди іде вперед і не стоїть на місці. Ті струни, на яких він грав, уже його не задовольняють. Він хоче більшого, тоншого...

Панна. Я розумію, але ж чудно і смішно, коли пан Ян замість того, щоб піти в магазин і купити найкращі, найтонші струни, блукає, як привид, в місячні ночі над озером і ловить проміння. Я цього не розумію і вважаю, що його друзі повинні дати йому склянку холодної води.

Професор. Може, смішно, коли пан Ян ловить проміння, але не смішно, коли він хоче їх піймати... Від великого до смішного один крок, але і навпаки... Те, що сьогодні здається смішним, завтра може стати великим, недосяжним для середніх істот.

Пауза.

Панна. І потім я не розумію і навіть ображаюсь, коли пан Ян обвинувачує мене в тому, що я...

Професор. Пан Ян ні в чому не обвинувачує панни Гандзі.

Панна. Але ж він...

Професор. Він чув, як панна Гандзя сміялась на вулиці, і цей сміх здався йому холодним, як північний вітер, і огидливо-страшним, як образа друга.

Панна. Я не розумію пана професора...

Пан Ян. Я був певен, що застану вас в цьому саду, над озером. Так, спати тепер, в ці ночі, коли цвітуть дерева, було б страшно. Ще день, ще два, і обсиплеться білий цвіт з цих яблунь і груш. І коли починає обсипатись цвіт, казка перестає жити і починається життя. Пісня лише тоді ллється із душі, коли душа цвіте, і обривається разом з цвітом.

Професор. Так, пане Яне, але почасти! Цвіт буває лише для плоду. Цвіт - засіб, плод - мета.

Пан Ян. Краса - мета! Краса - душа, плод - тіло, плод - засіб, щоб існувала душа.

Панна. Ви, пане Яне, здається, мене не помічаєте?

Пан Ян. А, і ви тут?! Я дуже радий.

Панна. Але не щасливий?

Пан Ян. Ха! Щастя! Як я можу бути щасливим, коли я його втратив. Я ніс його в руках, на своїх грудях і упустив його, і стратив.

Панна. Пан Ян уявив собі Бог зна що і назвав його щастям.

Пан Ян. Я бачив щастя і ніс його на цих руках! Місячне проміння, що зібрав я, коли воно спало на травах і квітах, місячні струни, що змотав я в клубок і ніс біля свого серця, щоб натягти його на скрипку, місячне світло, що і досі світить в моїх руках,- ось що було моє щастя. Ось що було, панно, моє щастя!

Панна. Пане професоре, пан Ян так дивно говорить, що я його не розумію. Він уявив щось собі і зараз себе хвилює. Я не бачила в його руках місячного проміння. Я пригадую, колись з паном Яном ми ходили над озером. Навкруги було ясно і тихо. Я була під тягарем своїх думок, а пан Ян говорив, що він літає на крилах і купає свою душу в місячних променях. Він зривав квітки і кидав мені в полу. А коли я сіла на дерево і стала плести вінок, він одійшов і почав зривати якусь білу траву і змотувати її в клубок. Я була стомлена, і мені було важко спитати, що він робить. Хитаючись, я пішла додому... Пригадую, що пан Ян підбіг до мене і в якомусь захопленні дав мені клубок. У місячних променях він справді здавався срібним і наче світився в руках. Я не пам’ятаю, що було далі. Я не пам’ятаю, чи я кинула його у воду, чи випустила з рук. Коли б знала я, що пан Ян дав мені в руки своє щастя, я донесла б його додому. Коли б пан Ян дав мені клубок з шовку, я зберегла б його, коли не для його, так для себе.

Професор. Панна Гандзя дивиться очима життя, а не науки.

Панна. Ах, пане професоре, і ви! Я дуже шаную і люблю пана Яна і не знаю, чим я винна перед ним і чого він від мене хоче.

Професор. Панна Гандзя ні в чому не винна перед паном Яном, і пан Ян ні в чому її не обвинувачує.

Пан Ян. О, хіба винна панна Гандзя, що ледве її руки торкнулися місячного клубка, як проміння погасло. Що разом з ним погас для мене цілий світ, з його сонцем і зорями. Хіба панна Гандзя в тому винна, що сама перестала світитись і обернулась на мертву планету...

Чути сміх сови, затріщали дерева.

Панна. Як неприємно кричать сови. Кажуть, що вони віщують щось недобре.

Професор. Кожна істота має свою мову для того, щоб розмовляти з подібними до себе, а не віщувати щось добре чи недобре.

Пан Ян. Сови не так кричать і сміються. Це кричить хтось другий і ламає гілля. Ви чуєте, як вони тріщать і падають додолу?

Пауза.

Панна. Я дуже шкодую, що наші гарні відносини з паном Яном попсувалися із-за якоїсь дрібниці, із-за якоїсь вигадки пана Яна.

Русалка. Я чула, як падали твої сльози в озеро. Я чула дивну музику смутку, і вона падала на моє серце вогняною росою. Я прийшла, щоб ти не плакав... Вона уже не може викликати у тебе усмішки, бо тінь завжди буває темною. Я хочу піти з тобою і послухати, чого плаче біла береза.

Пан Ян. Я не можу встати з місця. Наче щось прикувало мене до землі або придавило кам’яною горою.

Русалка. Мертві ще довго сняться, і довго їх образи мучать серце і збуджують жахи і муки. І ще довго на їх могилах лежать і плачуть, і не чують радісного сміху на святі життя. І коли вони довго не встають з могил, їх підводять і ведуть за руки. Ти підеш зо мною. Ти торкнешся місячних променів і заграєш на них пісню, і далі - забуття.

Пан Ян. Я не можу встати з місця. Я не можу підняти руку, і місячні промені сьогодні мені здаються холодними, як крижані нитки.

Професор. Панна Русалка-горівка! Може б, вона нам що-небудь заспівала і розважила пана Яна?

Русалка. Пан Ян не почує моєї пісні, і вона не долетить до його серця.

Панна. Пан Ян так любить красу, а Русалка така прекрасна. То пан Ян не почує нашої пісні... Правда, пане професоре?

Русалка. Він не бачить моєї краси і не помічає, що моє серце світиться крізь моє тіло. Пан Ян дивиться в землю і ловить на ній усмішки неба. Який нещасний пан Ян!

Пан Ян. Я згубив ті промені, що в місячні ночі зібрав на травах і квітках. Я вже ніколи не заграю.

Професор. І не треба. Пан Ян скінчив свою пісню, і вона бринить ще в наших душах.

Пан Ян. Десь близько розцвітає сон-трава... Я почуваю, як в’яне і знесилюється мій мозок.

Професор. Анемони не мають ніякого духу, і через те, мабуть, їх прозвали сонними.

Русалка. Хтось приніс і розкидав сон-траву...

Панна. Це було дуже добре. Пан Ян може нарешті заснути. Він цілі тижні блукає вночі над озером, а удень працює в консерваторії.

Пан Ян (схиляючись на траву). Я ще заспіваю лебедину пісню, я ще заграю на місячних променях. Мрія моя не приспана! Ось вона, ось вона, підійшла до мене і розмотує срібний клубок. Так, так! Ти усміхаєшся... Ти знову в вінку з яблуневих квіток. Ти сплела і мені вінок із розквітлого терну... Ти принесла мою скрипку... Боже, як світиться моя скрипка з місячними струнами! Я граю. Чуєш?.. Чуєш?..

Русалка. Тихше, тихше, пан Ян грає свою лебедину пісню! Ви чуєте? (Схилилась над ним і слухає на колінах).

Професор. Здається, пан Ян спить.

Панна. Справді, пан Ян заснув... Хай засне пан Ян, сон дасть йому сили і здоров’я. Ніч така тепла, і пан Ян не застудиться. Будем сподіватись, що наша Русалка не лишить його самого.

Професор. Погляньте, його обличчя нагадує лілею, на яку впало блакитне проміння місяця.

Панна. Підемо. Поїдемо до мене... Мене ждуть. Сьогодні до мене прийдуть мої приятелі і ми весело переведемо час.

Встають і ідуть.

Русалка. Спи, мій Яне! Я обплету твою шию своєю косою з сонячних променів. Я всього обплету тебе павутинням з своїх кіс. Ти весь, як скрипка, на яку впали місячні струмені... Ти весь, як пісня, яку грає твоя місячна мрія. (Обнімає і цілує його в уста).

[1914]

БУРЖУЇ

Дворницька. Двері в льох.

1-й. Ні, це чорт батька зна-що! Під такий час затівати весілля! Та ще яке! З вінчанням, з попом і т. п.

2-й. Сподіваюсь, що і шампан буде?

1-й. От тобі шампан! Навіть під цей час не можеш про його забути!

2-й. Ха-ха-ха! Тепер тільки і випити, бо невідомо, що з тобою буде через годину... Треба поспішати!

1-й. Дивися, щоб не допився до шибениці...

2-й. У всякім разі, веселіше йти з зашморгом на шибеницю, ніж без його... Ось побачимо!

1-й. Тьфу! Болячки тобі на язика!

Чути вистріли.

О, знов почали! Хто це й на кого?

2-й. Се одноповерховці.

1-й. Це ще який чорт?

2-й. Партія одноповерховців, яка вважає, що повинні бути будинки лише одноповерхові. Будинки двох, трьох поверхів визнані буржуазними. І от вони збивають з гармат зайві поверхи. В п’ятнадцяти кварталах уже діло зроблено.

1-й. Чорти! Ще молоді попадуть під тридцятидюймові!

2-й. Коли б Мотря не [затрималась].

1-й. О! Йому Мотрю, бо Мотря пішла за шампаном! Та ти знаєш, що, може, через годину і ми будемо там, де всі наші приятелі. Тільки вчора наш квартал був об’явлений окремою республікою, і ще невідомо, чи визнають її інші республіки. Сьогодні принаймні в самій впливовій газеті промова нашого президента була названа дрібнобуржуазною, а це погана прикмета.

2-й. Мене се не обходить... Мене цікавить, де вони попа взяли? Де вони викопали попа?

1-й. Тихше, тепер і стіни мають вуха. Коли панотця вели на шибеницю, в цей час на вулиці розірвалась бомба і убила вартового... Панотець якось дивно спасся... З хвилину він стояв як вкопаний і не знав, що йому робити. А далі він рясу - з себе, накрив нею убитого, а сам спокійнісінько пішов собі по вулиці, наспівуючи відому пісеньку:

Признавайсь, хто буржуй-кровопивець.

Хто це кров пролетарія п’є?

2-й. Що ж, багато призналось?

Стукає хтось у двері.

1-й. Хто там?

Чується спів:

«Пролетарська машина всіх буржуїв потрощила».

Це наш пароль. (Одчиняє двері).

Входить Мотря.

2-й. А, Мотря! Дістали?

Мотря. Яка я тобі, буржуй, Мотря?

1-й. Вибач, вибач, товаришу Мотря... Він у нас не образований.

Мотря. Так, не товаришу Мотря, а товаришу Мотрона Іванівна. Ну його к чорту! Не піду я більше. Давайте рощот.

1-й. Мотря, Мотроно Іванівно, не сердьтеся. Ми вас подякуєм...

2-й. На, ось... (Дає в руку).

Мотря. Що це? 20 карбованців! Плювать я хотіла на їх! Я тобі сама дам двісті, аби ти пішов та подивився, що робиться на вулиці. Пекло!

1-й. Хто ж кого стріляє?

Мотря. А хіба розбереш, хто кого... Ну, то давайте на чай... сто найменше, а то рощот... Мене он жони предсідателів всеквартального совіта сажотрусів запрошували на посаду і давали 2500 на місяць... Та ще й питає: а де ти служиш? У товариша дворника, кажу. А сама мовчу, у якого дворника.

1-й. Спасибі, Мотроно Іванівно. (Дає в руку).

2-й. А час і вечерю готувати. Ось-ось і молоді повернуться...

1-й. Накрайте хліба, Мотроно Іванівно.

Мотря. Зараз. (Убік). У-у-у, буржуйська морда! І доки ви кров нашу будете пити? (Бере сокиру і рубає, хекаючи, довгий хліб). Це останній раз рубаю. Хай йому чорт! Руки аж мліють... Возіть на лісопилку.

Стук у двері.

- Хто там?

Голос. «Пролетарська машина всіх буржуїв потрощила».

1-й одчиняє двері. Вбігає дівчина.

Дівчина. Панове... Панове! Їй-богу, бачила зараз на вулиці буржуя! Справжній буржуй. Комірець, краватка і т. п.

2-й. Очевидно, якийсь «новий з конопель».

Дівчина. Я пішла за ним і бачила, як його вішали.

1-й. Мало веселого...

Дівчина. Але приємно угледіти буржуя хоч на шибениці. (До Мотрі). Правда, неню, раніше краще жилося? Як, бувало, зійдуться гості, засвітять люстри, заграють музики. Затанцюють... Ух, весело, як у казці...

Мотря. Кому весело, а кому й ні! Понасмічують, подряпають підлоги, як свині, наїдяться, нап’ються, повипирають догори черева і сидять до півдня, а тобі ні дня ні ночі. Вночі вариш, печеш та носиш до пельок, а вранці прибираєш. (Пауза). Почисть там мені чоботи. Я йду на мітинг.

Дівчина. Може, й мене візьмете?

Мотря. А посуд хто помиє? Я тобі митиму? (Вийшла).

2-й. І якого чорта ти її не виженеш?

1-й. Тобі таки хочеться на шибеницю? Ось вижени, а вона поїде до комітету та заявить, що́ тут за двірник та хто у його буває.

2-й. Галю! Ти була на вінчанні? Чи швидко?

Дівчина. Була... Зараз прийдуть. За шофера граф. Кумедно. Прийшов в одному чоботі, в другому валянку... для конспірації.

2-й. Де вінчаються?

Дівчина. А тут, зараз через вулицю, в погребищі.

2-й. В катакомбах. Історія повертається...

Стук.

1-й. Хто там?

Голос Мотрі. «Пролетарська машина всіх буржуїв потрощила».

Входить Мотря.

Мотря. Прийшли. Не запирайте дверей!

Входять молоді і з ними ще двоє - граф і піп.

1-й і 2-й (разом). Вітаємо, бажаємо віку довгого, щастя повного.

Молода. Дякую, таточку, дякую! (Обнімає. До 2-го). Дякую, дядечку, і вам... Щиро, щиро. (Сідає).

2-й. Шампану!

1-й. Товаришу Мотря Іванівно! Шампану!

Мотря. На мітинг спізнюся... Ніколи... Зараз моя промова.

Стук.

3-й. «Пролетарська машина всіх буржуїв потрощила».

Мотря. У, прокляті! Розходились! І коли вже вас перевішають. (Одчиняє).

3-й. (Входить без піджака). Обідрали! (Вітається). Зустріло два якихось надтовариша, схопили під руки і затягли в підворотню... Скидай, кажуть, коли хочеш, щоб разом з піджаком не стягли шкури. Віддав, скинув...

2-й. Чи немає чого у тебе новішого?

3-й. Єсть. Партія печерників народилась. Загальна соціалізація чоловіків, жінок, дітей! Геть науку, мистецтво, книжки, будинки! Мовляв, культура - ознака капіталістичного ладу. Вона поділяє людей на освічених і неосвічених, одного висовує наперед, а другого затушковує. Хай живе «золотий вік», коли люде жили в печерах і їли один одного. На численних мітингах гетькультурники мають колосальний успіх. Зараз почався бій між ними і одноповерховцями. Сила ізбитих і поранених з двох боків.

Мотря. Нехай живе революція! Смерть буржуям!

2-й. Товаришу Мотря! Де ж ті вчорашні буржуї?

Мотря. А он на тім тижні піймали переодягненого офіцера! Грамотний!

1-й. Та то ж була помилка, і голова загальнопартійного негайного суду помсти сам писав, що це була помилка. Замість офіцера піймали колишнього парикмахера, як виявилось потім, але було вже пізно.

Стук.

- Одчиніть, товаришу двірник!

1-й. О! Хазяїн! Чи то пак, товариш голова хатньої спілки. (Одчиняє).

Голова. Прямо нещастя! Гукаю, гукаю - мов поглухли! Півгодинний робочий день йому скінчився! Се під час революції! А якби ти побув 35 хвилин за роботою руки поодсихали б!

1-й. Сьогодні Павла - і я не робитиму! Я прошу не лаятись, товаришу голова.

Голова. Хто тут хазяїн? Ти? Прямо нещастя.

1-й. Я буду скаржитись у хатню спілку.

Голова. Мовчать!

1-й. Ач, буржуй! Забороняє мені висловлювати думку, примушує мене робить у свято.

Голова. Мовчать, а то під арешт! На 300 літ! Іменем останнього революційного комітету!

2-й. Товаришу голова! Ми свідки, що він нічого злого вам не сказав.

Голова. Мовчать! А ви хто такий? Замість того щоб іти і битись з контрреволюціонерами за революцію, ви тут, як буржуї, розкошуєте. На шибеницю!

1-й. Товаришу голова, звичайно, від вас залежить воздати розпорядження, але я мушу вас повідомити, що це нова партія людоїдів і зараз відбуваються тут установчі збори.

Голова. Як кажете?.. Людоїдів?..

2-й. Так, так, людоїдів...

Голова. То я не буду вам заважати... Так треба. Бажаю успіху вашій партії. До побачення, дорогі товариші! Сподіваюсь, що ми і надалі будемо з вами приятелювати. До побачення! (Оглядаючись, пішов у двері).

Всі. Ха-ха-ха! Ха-ха-ха!

2-й. Чудесно, людожери. Найновіша, найлівіша, найреволюційніша партія. Зразу видко, на якій політичній, економічній і соціальній платформі стоїть партія. (Пауза). Одначе мені хочеться випити за молодих. (Дістає пляшку).

З льоху виходять всі.

Я п’ю за молодих, що подали одне одному руки в сей надзвичайний час; в час, коли зруйновані всі придбання культури, потрібні будівничі! І життя їх швидко викличе на роботу. Хіба ви не бачите, що над землею ось-ось почне сходити сонце. Хіба ви не бачите, що дорога скінчилась, що далі по ній іти нікуди, що треба відшукувати наші стежки. І ви їх покажете, і ви будете свідками, як переболілий організм почне відшукувати, набиратись животворної сили і сповнюватись любов’ю. І тоді люде зрозуміють один другого і стануть братами. І, може, ми ще будемо свідками сього відродження нового життя на землі. П’ю за прихід сього часу та за молодих, за їх щастя.

1-й. Я старик, але завжди любив прекрасне і п’ю за його! А вам, діти, бажаю його угледіти!

Молодий. Я мушу відповісти. Я мушу сказати, що з’єднала нас та віра в майбутнє та непереможна надія на краще.

Стук. Ховаються в льох.

Голос. Іменем останнього обложно-революційного комітету сьогоднішнього уряду волаємо одчинити!

1-й. Погана гра! Треба одчинити, а то... (Одчиняє).

Входять красногвардійці, обвішані бомбами. З рушницями і револьверами вводять 3-х людей.

Красногвардієць 1-й. Ми прийшли сюди, щоб довідатись, яких птахів ми піймали. Але ми певні, що це тут надзвичайні злочинці. І щоб їх не обидили по дорозі, ми пересидимо тут, а тим часом приїде викликана охорона. (До 3-х). Хто ви і що ви? Про що так обережно змовляєтесь?

1-й (із 3-х). Ми не змовлялись, а сиділи і думали. Ми були певні, що не потрібно мати обов’язкового дозволу від комітету.

Красногвардієць 1-й. Думати не забороняється, але ви думали з завчасним наміром і занадто демонстративно. Ви були попереджені, що уряд з одною упертістю буде боротися з контрреволюцією, як зліва, так і справа. Ваші умитії обличчя і підстрижені бороди свідчать, що ви замасковані буржуї...

2-й (із 3-х). Ми весь вік боролись з позитивістами.

Красногвардієць 1-й. Навчити їх!

Красногвардієць 2-й. Потрусити за груди чи в кишенях?

Красногвардієць 1-й. Доки що в кишенях.

Трусить.

(До двірника). Товаришу двірник, прошу, прошу зробити трус!

Красногвардієць 2-й. Папірець...

Красногвардієць 1-й. А, папірець! (Додає). «Другий надзвичайний з’їзд об’єднаної партії менше-більше революціонерів». А... що це за партія? Іменем руського обложно-революційного комітету під погрозою негайного суду він відповість, що це за партія. В департаменті охорони революції ми однаково довідаємось, але це буде менш вигідно. (До красногвардійця 2-го). Труси!

Красногвардієць 2-й. В кишенях...

Красногвардієць 1-й. За груди!

Красногвардієць 2-й бере за груди.

1-й (із 3-х). Я меншовик.

Красногвардієць 1-й (до 2-го з 3-х). Я більшовик!

3-й (із 3-х). Я соціал-революціонер...

Красногвардієць 1-й. Об’єднались і законспірувались в партії менше-більше революціонерів. Трьохголова гідра контрреволюції. Де ваші однодумці?

Мовчать.

Я питаю, де ваші однодумці? Труси!

1-й (із 3-х). Всі там. (Показує вниз). Нас лишилось тільки троє, і ми об’єднались.

Красногвардієць 1-й. Для поширення і поглиблення революції! Під три чорти!

2-й (із 3-х). Ми об’єднались на історичному грунті. Ми спільно пишемо історію революції.

Красногвардієць 1-й. Мовчать! Революція не піддається ніякій критиці.

3-й (із 3-х). У нас були перші загальні збори нової партії. Ми не винесли ніяких постанов. Нас ні за що судити.

Красногвардієць 1-й. Ви належите до контрреволюційної партії?

1-й (із 3-х). Ми не маємо нічого спільного з тими партіями, до яких належали.

Красногвардієць 1-й. Під три чорти!

Красногвардійці беруть їх під руки і виводять з хати.

3-й виходить з льоху.

О Tempera, o moris!²⁴

1-й. Мовчи! Хіба ти не знаєш, що ця фраза 1001 декретом заборонена для вжитку?

2-й. Ви скажіть, що́ тепер не заборонено? Газети читати заборонено, окуляри носить заборонено, голитись заборонено, листи писати і одержувати заборонено...

Стук.

Красногвардієць 2-й (входить). По відомостям особо воєнного революційного комітету по охороні революції в сьому помешканні мешкає буржуй. Руки вгору!

1-й. Прошу, навіть ноги вгору!

Красногвардієць 2-й. Іменем особо воєнного революційного комітету вимагаю сказати, який тут мешкає буржуй?

1-й. У нас буржуї не мешкають. Тут часом відбуваються конспіративні засідання експропріаторів капіталістичної додаткової цінності. Деякі з них мають сорокалітній каторжний стаж, і немає ні одного, хто б визнавав власність.

Красногвардієць 2-й. Я чую, що тут, пахне буржуєм... А се що? (Читає). «Червона Гільйотина». Орган воєнно-революційного комітету партії безробітних робітників. А! Се контрреволюційна газета. Хто читає сю газету?

1-й. Ніхто. Валяється тут уже три роки. І ніхто не хоче запаскудить навіть руки, щоб викинуть її або спалити.

Голос. «Пролетарська машина всіх буржуїв потрощила».

Входить Мотря.

Мотря. Я з мітингу.

Красногвардієць 1-й. Це хто?

1-й. Це моя дружина. Товариш Мотря Іванівна.

Мотря. А ти хто такий?.. Яке тобі діло?

Красногвардієць 1-й. Сто чортів! Яке вона має право питати мене? Ваше посвідчення?

Мотря. Яке тобі посвідчення?

Красногвардієць 1-й (до 2-го). Ми маємо діло з якоюсь надзвичайною буржуйкою. Заарештувати!

1-й. Мотроно Іванівно! Супружниця моя велелюбная! На кого ж ти мене кидаєш? Як же я без тебе віку доживатиму?

Мотря. Не розривайте мого серця. Мені самій шкода стало...

Красногвардієць 1-й. Руки вгору! Арш!

Мотря. У, буржуй проклятий! (Піднімає руки і йде з красногвардійцями, у яких вийняті з піхов шаблі).

Кінець

XII. [1917]

________________

ПРИМІТКИ

До другого тому творів Олександра Олеся ввійшли драматичні твори, поезії у прозі, оповідання, етюди, переклади.

Друковані тексти подаються за прижиттєвими публікаціями, рукописні - за чорновими автографами, із збереженням лексичних, фонетичних, морфологічних та стилістичних особливостей мови письменника. У квадратні дужки [...] взято місця, які не вдалося розшифрувати.

Більшість автографів зберігається у відділі рукописів Центральної наукової бібліотеки ім. В. Вернадського АН УРСР (ф. XV).

ДРАМАТИЧНІ ТВОРИ

З неопублікованого

В архіві Олександра Олеся зберігається чимало досі не друкованих драматичних творів. У нашому виданні подаємо лише окремі з них - найбільш художньо довершені, тематично розмаїті.

Не ввійшли до тому майже завершені драми: «Герой», «В замку», «На руїнах», «В зеленому лісі», «Легенда», «Черговий концерт», «Хаїм».

Чимало драматичних творів різних жанрів, лібретто для опер і оперет залишилося незавершеними: «Товариство воскресіння Лазаря», «Скульптор», «В поштовій конторі», «Український Ципелін», «Флорентійська трагедія», «Маскарад», «Коварство і любов» та ін.

До п’єси «Останній терпець» (з часів ліквідації Запорозької Січі у XVIII ст.) знайдено список дійових осіб і виконавців, серед яких роль танцюриста мав виконувати сам О. Олесь. Проте текст цього твору не вдалося виявити, як і не вдалося розшукати драму «Забуття», про яку неодноразово згадував автор.

Як свідчать розрізнені аркуші, виявлені в архіві, О. Олесь працював також над інсценізацією «Гайдамаків» Т. Шевченка, перекладом на російську мову та драматичною обробкою «Intermezzo» М. Коцюбинського, перекладом на українську мову «Вишневого саду» А. Чехова.

ХАМ

В архіві О. Олеся збереглися варіанти чорнових автографів драми: перші дві картини (№ 799), третя картина без зазначення, що це із драми «Хам» (№ 848), всі чотири картини в зшитку під заголовком «Каїн» (№ 789). Найповніший текст твору міститься у зошиті, на обкладинці якого подано дві назви: «Каїн» і «Хам» (№ 797). Перша - закреслена. Тут у кінці рукопису зазначено дату: VII. 1910 р.

Між усіма текстами існують певні стилістичні відмінності.

Варті уваги віршовані рядки з першої картини (№ 799), що висловлює Прохожий:

Хто справді любить світ широкий і людей.

Той кожний крок землі обійде

І гляне в кожну душу,

Бо кожний крок землі

І кожний дух - людський -

Єсть частка цілого,

Утвореного Богом.

Земля - велика арфа.

А душа - струни.

Рука таємна, невідома

По струнах арфи б’є.

І з них симфонія несеться,

Така таємна, як рука...

Подається за чорновим автографом № 797.

Художники (№ 29).

Меценати і богема (№ 804).

Патріот. Подається за рукописом № 816. В іншому рукописному варіанті (№ 815) - жанрове визначення: «Жарт».

Морока (№ 807).

Юність; На курорті (№ 836).

Місячна пісня (№ 806).

Буржуї (№ 786).

________________

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Вичитування тексту: Оксана Боров’як

Олександр Олесь

ДРАМАТИЧНІ ТВОРИ

(З неопублікованого)

181

Друкований текст для вичитування взято з:

Олександр Олесь. Твори в 2-х томах. Київ, «Дніпро», 1990.

т. 2: Драматичні твори. Проза. Переклади.

ISBN 5-308-00536-2 (т. 2)

ISBN 5-308-00537-0

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Вичитування тексту: Оксана Боров’як

© Форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2021

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2021

¹ - В іншому варіанті п’єси (№ 799) - «Про хліб ви кажете - про душу мовчите...».

² - Істотного.

³ - В храмі трикутне поле фронтона, заглиблення в стіні (гр.).

⁴ - Просторе жіноче пальто з широкими рукавами.

⁵ - Божа мати, свята мати... (Латин.)

⁶ - Офіціант. Тут: прислуга.

⁷ - Приготуй чай. (Іт.)

⁸ - Буде подано. (Іт.)

⁹ - Подайте молоко і печиво. (Іт.)

¹⁰ - За хвилину. (Іт.)

¹¹ - Мистецтва.

¹² - Готово! (Іт.).- Авт.

¹³ - Дякую (фр.).

¹⁴ - Чи дома месьє Гандінський? (Фр.)

¹⁵ - Я вас не розумію, сеньйоро! (Іт.)

¹⁶ - Зал для куріння.

¹⁷ - Однесіть листа на пошту, будь ласка! (Іт.)

¹⁸ - Неодмінно, сеньйоре! (Іт.)

¹⁹ - Розшифрувати не вдалося.

²⁰ - Так само.

²¹ - Дайте мені, будь ласка, чорнило і папір. (Іт.)

²² - Зараз, сеньйоре. (Іт.)

²³ - За римською міфологією - польовик і лісовик.

²⁴ - О часи, о звичаї! (Латин.)