Олесь О.

Із збірки

«ЧУЖИНОЮ»

Книга VII

«Ти ж бачиш Сам небесними очами…»

Ти ж бачиш Сам небесними очами:

Не ми йдемо,- на нас ідуть з мечами,-

Чому ж мовчиш?!

Ти, що створив степи і гори

І неба мріючі простори,

Чому мовчиш?!

Хіба ж не Ти нам дав страждання,

Думки, надїї, поривання...

Чому ж мовчиш?!

Чому ж, коли в наш храм величний

Ввалився ворог наш одвічний,

Чому мовчиш?

Невже Ти хочеш знов страждання,

Ганьби, неволі і знущання?!

Чому ж мовчиш?..

Як Ти осліп, Небесний Пане,

За правду нашу пекло встане!!

Віки ж мовчиш!..

15.03.1919

«Гаснуть зорями огні…»

Гаснуть зорями огні,

Всі розходяться додому...

Як хотілося б мені

Тут лишитися самому!

Одійшов би смуток мій,

Тиша хмарою б упала,

І вона б душі моїй

Так багато розказала...

І почув би, може, я,

Як за горами-лісами

Плаче рідная земля

Безутішними сльозами.

Гаснуть зорями огні,

Всі розходяться додому,-

Як хотілося б мені

Тут лишитися самому...

5.03.1919

«Тікаю від крові до сонця, квіток…»

Тікаю від крові до сонця, квіток...

Женеться за мною кривавий поток,

Сміється: ха-ха, дожену, дожену,

Тебе поверну я в твою сторону.

Ха-ха, я всю землю орлом облечу

Шляхами нестями, розпуки, плачу,

Заллю, обчервоню свої береги,

Щоб тільки червоно було навкруги.

Спущуся в безодню, знімуся до хмар,

Розкидаю гору, закидаю яр,

Щоб тільки була на землі рівнина:

В кривавій пожежі пустеля одна.

Хай очі поплачуть - не шкода плачу:

Я радістю, сміхом колись одплачу,

І там, де лишаю я зараз кістки,

Зриватимуть діти колосся й квітки.

Мовчу я... нічого йому не кажу,

Я слухаю пісню і далі біжу,

Біжу я до сонця, до моря, квіток,-

Женеться за мною кривавий поток.

9.03.1919

«Народе-страднику, навчи і нас в вигнанні…»

Народе-страднику, навчи і нас в вигнанні

Любити свій Єрусалим...

Навчи в солодкому стражданні

Пройняти серце ним.

Щоб на чужині, над річками,

Поклавши кобзи жалібні,

Ми тихо сходили сльозами

В жалю по рідній стороні.

Народе-страднику, навчи і нас в вигнанні

Любити свій Єрусалим,

Навчи в солодкому стражданні

Пройняти серце ним.

15.03.1919

«В журбі я сонцю не радію…»

В журбі я сонцю не радію,

В сльозах не бачу я весни...

В душі ношу єдину мрію,

Одну її пещу, лелію,

Вночі і вдень єдині сни...

Це - край мій.

Коли вже ворога не буде,

Коли на рідний степ ступлю,

Тоді весна мене розбуде,

Тоді затопить сонце груди,

Тоді я пісню розіллю

Про край мій.

15.03.1919

«В вигнанні дні течуть, як сльози…»

В вигнанні дні течуть, як сльози,

Думки в вигнанні сплять, як мертві,

Солодкі спогади сичать, як змії,

Душа ридає, як дитина.

Душа розірвана, як рана...

Бальзам далеко так, як сонце,

А сонце, сонце, як і щастя,

Там, там, лише в краю коханім.

13.05.1919

«Прибув з України і все розказав…»

Прибув з України і все розказав,

І стрілами серце пройняв...

О горе, о горе, о горе!

Покинуть надію, що ранок приніс,

І взяв стільки сили... а крові, а сліз!..

О море, о море, о море...

Лишилось нас мало... і вже без надій

Ми підем в останній, нечуваний бій

На жертви, на жертви, на жертви...

Хай будем розбиті ми ворогом злим,

Але не покинем боротися з ним

І мертві, і мертві, і мертві.

29.05.1919

«Пляж над Дунаєм. На пляжі…»

Пляж над Дунаєм. На пляжі

Хлопці, дівчата, малі...

Ті - як русалки на хвилях,

Ці - як квітки на землі.

Думка моя одірвалась,

Лине в мою сторону...

В слізно-кривавому морі

Баче її, чарівну.

8.06.1919

«Розбіглись ми по всіх світах усюди…»

Розбіглись ми по всіх світах усюди:

«Рятуйте нас, рятуйте нас, о люде!

Як небо наших сліз не чує,

Хай земля рятує».

І розказали ми по селах і в містах,

Як розпинають нас за правду на хрестах,

Які течуть у нас криваві ріки

І топлять наші зойки-крики.

Все розказали ми, всі вилили страждання,

І це була одна розпука і благання:

«Рятуйте нас, рятуйте нас

В смертельний час, в останній час».

Нас слухали, кривились і зітхали,

І в відповідь нічого не сказали...

І бігли ми на гори з голосінням,

І падали в сльозах перед камінням.

29.05.1919

«В’ються над Нею сови і круки…»

В’ються над Нею сови і круки,

Розривають білі груди на шматки.

А Вона, безсила, кинута синами,

Обмиває рани теплими сльозами.

Навкруги пустеля... Тільки вдалині

Хтось летить на дикім, змиленім коні,

Простягає руки і життям клянеться...

Кров уже остання з його серця ллється.

21.05.1919

«Зелений ліс, і май, і сонце…»

Зелений ліс, і май, і сонце,

І солов’ї в кущах,

А в нас, в нас сльози на очах...

О сонце!..

Чи висушиш ти сльози наші, сонце,

На сліпнучих очах?

Як сушиш роси на квітках,

О сонце!?

Чи вгледім ми і ліс, і май, і сонце

В коханому краю,

Де душу кинули свою...

О сонце!

29.05.1919

«За ревами громів не чуть нам співу серця…»

За ревами громів не чуть нам співу серця,

Не чуть нам голосу його глибин...

Життя ж пливе, і день поволі погасає,

І темні крила вечора тремтять.

О, дайте тиші нам прислухатись до світу

І вічно-вічним душу напоїть...

Життя цвіте зелено-білим садом,

Не бачимо ми цвіту, як сліпі.

3.07.1919

«Жита! Пригадую…»

Жита! Пригадую...

Як сон... дитячий, золотий...

Схиляюся і падаю на землю,

І серце біля них кладу...

О дорогі мої!

Шуміть мені забуту казку,

П’яніть мене своїм диханням,

Щоб я упився і не знав -

Де зараз я,- чи на чужині,

Чи там, ах, там, в краю коханім.

Баден, 21.06.1919

«Як жити хочеться! Несказанно, безмірно…»

Як жити хочеться! Несказанно, безмірно...

Не надивився я ні на зелену землю,

Ні на далекі сині небеса.

Я не наслухався ні шуму рік широких,

Ні шелесту лісів дремучих, темних,

Ні голосу пташок, що вихваляють світ.

Я все життя горів на огнищі людському,

Я все життя неначе був розп’ятий

За злочин чийсь на вічному хресті.

Я все життя збирався тільки жити,

Дивитись, слухати і пити

Нектар із келиха краси...

14.05.1919

«Роси, роси, дощику, ярину…»

Роси, роси, дощику, ярину,

Рости, рости, житечко, на лану,

На крилечках, вітрику, полети,

Колосочки золотом обмети.

Як достигне житечко на лану,

Прийдуть люде жатоньки ярину,

Блискавками косоньки заблищать,

Золотими кобзами забряжчать.

Хай лише посунеться в поле цап,

Хай лише наважиться він на хап.

Руду йому бороду одсічем,

Облупимо півбока сікачем.

Роси, роси, дощику, ярину,

Рости, рости, житечко, на лану,

На крилечках, вітрику, полети,

Колосочки золотом обмети.

5.05.1919

«Не вічно шматують страждання…»

Не вічно шматують страждання,

Не вічно живуть і вони...

І наша спокуса остання

Діждеться своєї труни.

Вже більше терпіти несила,

Вже мукам надходить їх час...

На трупах їх сонячні крила

Життя простягає до нас.

6.06.1919

«Коли ж над нами зійде сонце…»

Коли ж над нами зійде сонце

І творчі руки візьмуться за плуга?!

Ніколи...

Ніколи нам уже не доведеться жити

Життям борців за всенародне щастя,

За волю...

За волю власну, за свою сваволю

Ватаги дикі нищити нас будуть

Без ліку...

Без ліку згине сил найкращих,

Без ліку цвіту ніжно-молодого

Зов’яне...

Коли обернеться уся земля в Голгофу

І кат останній, як Іуда,

Загине,

Тоді лише народиться нове прекрасне,

Але тоді вже нас не буде.

6.06.1919

«Вона з мечем в руках боролась, як орлиця…»

Вона з мечем в руках боролась, як орлиця,

Із ран її лилася кров...

Стояли, думали, дивились,

Ніхто на поміч не прийшов.

Упала, билася і квилила, як чайка,

І звала помахом крила.

Прийшли... Вона вже сил не мала,

І проклясти лише змогла.

8.06.1919

«Щодня із прірв повзуть нові гадюки…»

Щодня із прірв повзуть нові гадюки,

Щодня сичать, віщують щось...

Кричу, зову, ламаю руки,

В очах з пітьмою все злилось...

Вернувся б я, пішов би я на страту,

Та віри й крихти не знайду,

Що я угледжу рідну хату,

Що на шляху я не впаду...

26.06.1919

«Тіло, тіло з нами…»

Тіло, тіло з нами,

А душі нема...

І щодня шукаєм

Ми її дарма.

А вона десь близько

Понад нами в’ється

І вночі крізь сльози

Дивиться й сміється.

А відкриєм очі,-

І її нема,

І весь день шукаєм

Ми її дарма.

І в розлуці тіло

Цілий день з душею,

І ждемо ми ночі,

Щоб зустрітись з нею.

«Піду, втечу на сизі гори…»

Піду, втечу на сизі гори,

Що з небом радісним злились,

Втечу в ліси, в степи, в простори,

Куди в журбі я біг колись.

І там я пісню заспіваю,

Всім болем серця прокричу

Криваву пісню мого краю,

Його невтішного плачу.

29.05.1919

«То не лебідь на озері пісню співав…»

То не лебідь на озері пісню співав

В передсмертну, останню годину.

Ах, то мрія співала моя

Свою пісню, сумну, лебедину.

І невтримано плакали очі мої,

І безкрилі думки умирали,

І червоні квітки, як підбиті орли,

Криком гніву і муки кричали.

Наче лебідь поранений, мрія моя

Тихо сходила піснею-кров’ю...

О, схиліться над нею, мої дорогі,

І покрийте її хоругов’ю.

2.07.1919

«Ще ранок спить... Це перші голоси…»

Ще ранок спить... Це перші голоси

Співають світу про світання

І будять ниви і ліси

Дзвінкими дзвонами вітання.

Ще ранок спить... Лише одні орли

Знялись в незміряні простори

І з них очима пройняли

Яри, степи й могили - гори.

Ще ранок спить... На сході блискавки,

Але не чуть ще сурми грому,

Що сон змітає на віки

І грає сонцю золотому!

5.07.1919

«Дивлюсь на пройдену дорогу…»

Дивлюсь на пройдену дорогу,

І гнів, і жаль мене пече...

Але у нашу перемогу

Усе ж я вірю гаряче...

Як завтра день угледять люде,

Як зійде сонце золоте,

Так Україна жити буде,

Так наша мрія процвіте.

3.07.1919

«О, коли б я міг тепер сміятись!..»

О, коли б я міг тепер сміятись!..

Але усмішку свою

Я загубив в моїм краю

І можу тільки плакати.

А що, коли і там, в краю коханім,

Її вже більше не знайду,

На камінь упаду

І зможу тільки плакати?

27.04.1919

«Хтось мене ще пам’ятає…»

Хтось мене ще пам’ятає,

Хтось покинути не хоче,

І на крилах сну щоночі

Хтось голубкою літає.

І розвіює тумани

Голосами слів чудесних,

І з очей своїх небесних

Ллє бальзам мені на рани.

5.05.1919

«Хотів би я піти через ліси дрімучі…»

Хотів би я піти через ліси дрімучі,

Через річки, яри і кручі,

До серця зранити себе

Об камені, терни колючі,

Аби угледіти тебе.

Аби лише на слід на твій напасти,

Устами чорними припасти

І остудить думки,

Землі з слідів твоїх украсти

І згинуть на віки.

6.04.1919

«І знову біль, тупий, глибокий біль…»

І знову біль, тупий, глибокий біль.

Болить душа, душа болить! Неначе

Хтось тихо-тихо плаче

І стогне на труні.

І стогін цей, і цей невтішний плач

Прибили всю мою істоту,

І я несу чиюсь скорботу

З своєю разом на руках.

25.04.1919

«Погасають зорі... Сонце - не кажу…»

Погасають зорі... Сонце - не кажу,

Сонце вже погасло... Ранений лежу

І дивлюсь, як гаснуть золоті огні,

Як встають в тумані привиди страшні.

Біля мене труни і без трун тіла...

О, коли б згадати пам’ять їх могла!

Знаю тільки - рідні і близькі мені...

О, замовкніть, струни, дзвони жалібні!

27.03.1919

«Дивна містерія... Дивна музика…»

Дивна містерія... Дивна музика...

З раною в серці носять когось...

Рана вселюдська, глибока, велика,-

Наче крізь неї все пекло влилось.

Дивна містерія! Хто Парсіфаля

Зміг би забути колись...

В тихім захопленні слухає заля,

Люде серцями злились.

Крики раптово. Залізно-холодні,

Крики пекельно-гарячі: «Стривай!

Хліба нам, хліба! Ми люто-голодні,

Хліба нам, хліба подай!»

Вийшли з театру і мовчки стояли,

Мовчки дивились... «Стривай!»

Враз приєднались і враз закричали:

«Хліба нам, хліба подай!»

14.04.1919

«Гробниці лицарів і статуї над ними…»

Гробниці лицарів і статуї над ними...

В холоднім мармурі гаряча ллється кров,

Стоять і моляться живими,

В очах скорбота і любов.

І згадую чомусь я мимоволі

Великих лицарів своїх...

Лежать вони покинутими в полі,

І без хрестів могили їх.

6.03.1919

«Виглянуло сонце після днів негоди…»

Виглянуло сонце після днів негоди

І зогріло землю золотим крилом...

Досить, досить крові, о брати-народи,

Гляньте: сонце має золотим крилом.

Страшно, страшно глянуть в нашу будучину:

Смерть копає прірву, голод землю їсть,

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Смерть копає прірву, голод землю їсть.

12.03.1919

«Вона приходе завжди в певний час…»

Вона приходе завжди в певний час

І в певній ложі п’є поволі каву...

Ах, пані, скільки сонця в вас!

Таку усмішку сонячно-ласкаву

Я бачу перший раз!

І хто вона? Чого така смутна,

Чого так журиться невтішно?

Ах, пані, пані чарівна,

Як я люблю, люблю вас ніжно,

Прозоро, радісно, безгрішно!

Але уста, уста її!

На мармур кинуті коралі...

Ах, пані, в мене думи злі...

Коли б на мармурі... в цій залі...

Коралі б ці були мої!

Вона всміхнулася мені,

Сама смутна - мені всміхнулась!

Ах, пані, це було вві сні,

Але до мене молодість вернулась,

Безхмарні думи і пісні.

26.04.1919

«Сьогодні стрінемось... Ми станемо знайомі…»

Сьогодні стрінемось... Ми станемо знайомі...

Для вас це зайвий епізод,-

Для мене ж день думок, турбот,

Яких не спишеш в цілім томі.

Сьогодні тепле «ти», яким любив я звати

Тебе в думках, на зимне «ви» зміню,

Сьогодні будем ми в кафе дрімати,

А далі їстимем меню.

Сьогодні я довідаюсь, напевно,

Що маєш мужа ти сім літ,

І все, все те, що так було таємно,

Осипить свій первісний цвіт.

І, може, завтра я прийду, але до книжки,

Щоб в ній співать тобі, вже не звернусь,

І від твоєї дивної усмішки,

Скривившись, мовчки одвернусь.

28.04.1919

«Урбанікелер, Урбанікелер…»

Урбанікелер, Урбанікелер,¹

Ех, не один я лишив там гелер,

І не один я там випив трунок

Під «Dich ich liebe»,² під поцілунок.

О Гумберт Мольгейм! Хто ще знайшов би

Без тебе, майстре, ці катакомби,

Хто обернув би сумну пустелю

В корчму привітну, в ясну оселю.

Вечірня сутінь серпанком в’ється,

Вино злотисте промінням ллється,

Пташки-віденки щебечуть, грають,

І, наче крила, їх руки мають.

Летять пташками в голодні шлунки,

Як жар, гарячі їх поцілунки...

Уста шепочуть: «Люблю, кохаю,

Тебе чи іншу - хіба я знаю».

Урбанікелер, Урбанікелер,

Ах, не один я лишив там гелер,

Коли б не келер, коли б не злидні,

І досі б жив я в веселім Відні!

3.03.1919

«Ах, як любив я в кірху Стефана…»

Ах, як любив я в кірху Стефана

З розбитим серцем заходить зрана!

Коли людей ще в храмі немає,

Коли на крилах спокій літає.

Дививсь я вгору, дививсь на стелі,

Шукав я Бога в святій пустелі...

І не знаходив, а в серці в мене

Мій бог розп’ятий кричав шалено.

4.04.1919

«Весна, Шенбрун і липові алеї…»

Весна, Шенбрун і липові алеї...

Повітря чисте, як кришталь...

Цвітуть лілеї,

Цвіте миндаль.

Іду і дихаю, і образи кохані

Устами голосно зову...

Пізнав в тумані -

І знов живу.

І чую рев звірячий, тужно-лютий...

Дивлюсь... і бачу з-за дерев:

Стоїть закутий

У клітку лев.

А поруч з ним кондор розправив крила

І гріє їх на сонці веснянім...

«О воле мила!»

Не крикнуть їм.

Фламінго з Нігеру цвітуть квітками;

Сидять, схилившись, кенгуру,

І журавлі кричать сльозами:

«Умру, умру».

Бізони, зебри, антилопи

Ось-ось надірвуть голоси:

«З’їдять! з’їдять! Мерщій з Європи

В старі ліси!»

Стояли довго ми, дивились і мовчали...

Навколо цвів миндаль і буз...

Десь журно лебеді кричали...

Свистів француз.

11.04.1919

«Подайте вістоньку через усі препони…»

Подайте вістоньку через усі препони,

Чи в великодну ніч у нас дзвонили дзвони,

Чи усміхалися і очі, і уста,

Чи вірили в воскреслого Христа?!.

Подайте вістоньку через усі препони.

Подайте вістоньку - чи ще не всі в могилі

Мої брати і сестри милі,

Чи ще розірваний наш стяг

Живе в поранених серцях?..

Подайте вістоньку - чи ще не всі в могилі.

20.04.1919

«Все проти нас! Земля і небо…»

Все проти нас! Земля і небо.

Могила викопана нам...

А ми з усмішками ясними

Будуєм вимріяний храм.

Усю плодючу нашу землю

Давно забрали вороги,

А ми з усмішками ясними

Куєм, лаштуємо плуги.

Земля і небо нас жахають,

Шпурляють в груди блискавки,

А ми з усмішками ясними

В полях зриваємо квітки.

20.07.1919

«Малесенька ластівка зранку мені…»

Малесенька ластівка зранку мені

Співає-щебече пісні весняні.

І весело в’ється вгорі над вікном,

І має привітно стрільчастим крилом.

Про що ти співаєш-щебечеш мені,

Про місячні ночі, про сонячні дні,

Але сього року весна не весна,

І хмарою вкрита моя сторона.

Розбиті навіки скарбниці її,

А в них всі надії лежали мої.

Та пташка щебече-співає мені:

«Вже сонце, вже сонце в твоїй стороні,

Сам дух, дух народу прокинувся вже

І скарби народні й твої стереже».

6.03.1919

«Зашуміло в полі... вихор пролетів…»

Зашуміло в полі... вихор пролетів,

Поламав три дуба - велетнів лісів -

І з веселим сміхом заховавсь в кущах,

Навкруги і сльози, і жалі, і жах.

Гей, ліси трухляві! Це ще не усе!

Гляньте, яку хмару вітер вам несе!

Ранок ваш потоне в глибині пітьми,

В бубни блискавками загримлять громи.

6.06.1919

«Боюся думати... Думки ж, як стріли…»

Боюся думати... Думки ж, як стріли,

Летять і ранять мозок мій.

О Боже мій! Немає сили!!

Що там, у стороні моїй!!

Чи глум, насильство, катування,

І плач, і стогін, і ганьба?..

Чи, може, з ворогом братання,

Обійми пана і раба...

Що там у вас... О, майте віру!

Народ до жертвенника йде

І на руках несе в офіру

Життя прекрасне й молоде.

Неситий Бог нап’ється крові

І розіллє вам океан

Краси, і волі, і любові

Для ваших душ і ваших ран.

15.03.1919

«Сьогодні на Рингу, в вітрині, зустрів я…»

Сьогодні на Рингу, в вітрині, зустрів я

Багато чудесних пташок...

Все з мармуру, фарфору... Чом їх не баче

Мій майстер маленький, синок.

О, він научив би і з глини ліпити

В сто крат чарівніші пташки...

Хіба ж не вони це у серці у мене

Щебечуть пісні і казки.

21.03.1919

«Ти моя найкраща пісня…»

Ти моя найкраща пісня,

Що ношу я у душі,

Що боїться полетіти -

Тільки крилами тремтить.

Але чую я тремтіння

Срібно-білих її крил...

Чую я твоє зітхання,

Що назустріч їй летить.

«За руки взявшись, збігають в доли…»

За руки взявшись, збігають в доли

І рвуть квітки...

В міста, на села, на рідне поле

Летять гадки.

За руки взявшись, голодні діти

Сидять в льохах...

Упали роси на очі-квіти,

Скував їх жах.

В серцях маленьких немає віри,

Що прийдем ми...

Ревуть гармати, як хижі звіри,

Гримлять громи.

За руки взявшись, збігають в доли

І рвуть квітки...

В міста, на села, на рідне поле

Летить гадки.

Кобенцль

«Скільки б я плакав…»

Скільки б я плакав...

Скільки благав би:

Матінко Божа,

Матінко Правди,

Нас захисти!

На сірий камінь

Каменем впав би,

Слізьми своїми

Камінь пройняв би,-

Тільки почуй мене Ти…

Скільки б я плакав,

Скільки благав би:

Матінко Божа,

Матінко Правди,

О, захисти!

2.05.1919

«Я бачив сон... Згадки, як блискавиці…»

Я бачив сон... Згадки, як блискавиці,

І досі палять мозок мій...

Раби розбили мур темниці

І кинулись у бій.

Боролись левами і левами вмирали,

Без крику падали, як падають орли,

І врешті-решт кайдани розірвали,

І врешті-решт перемогли.

І крикнув я вві сні: «Благословенні!

Живіть безсмертними віки!»

О, в перший раз слова такі натхненні

Я кидав з серця, як квітки.

Я далі спав і бачив, як похилих,

Їх знов вели до ланцюгів...

Я не пізнав в обличчях озвірілих

Колишніх левів і орлів.

10.07.1919

«Чуєш, чуєш стогін мій…»

Чуєш, чуєш стогін мій,

Моє сонце, щастя, втіхо...

Коли стане тихо, тихо,

Ти почуєш стогін мій.

Коли тихо, тихо стане,

Ти піди в наш любий ліс.

Ти почуєш звуки сліз,

Коли тихо, тихо стане.

Ти піди в наш любий ліс

На ту гору, де, як діти,

Ми з тобою рвали квіти...

О, піди в наш любий ліс!

Ми з тобою рвали квіти,

А тепер я груди рву

І тебе вві сні зову...

А з тобою рвали квіти.

13.05.1919

«Тільки далеко від тебе…»

Тільки далеко від тебе

Я твою близькість відчув,

Тільки в журбі за тобою

Я своє щастя знайшов.

Чом не родився я вітром,

Я б біля тебе вже був,

Шелестом-стогоном лісу

Я б тобі все розказав.

Воля в житті найдорожча,

Але мені ти миліш:

Сам я приборкав би крила,

Тінню твоєю я б став.

Тільки б на тебе дивитись,

Тільки б молитись тобі,

Тільки б іти пілігримом

В небо, де світишся ти.

«Люблю! Як в перший раз, люблю…»

Люблю! Як в перший раз, люблю,

Хоч це любов моя остання...

Але нова, як день в маю,

Як пташки перше щебетання.

Люблю!

Люблю для сліз, для мук, жалю...

Але коли б, коли б ти знала,

Як квітне серце, як люблю,

Ти б на устах моїх сказала:

«Люблю!»

22.04.1919

«З тобою жити на одній землі…»

З тобою жити на одній землі,-

Яке велике щастя!

Тебе щодня, щодня стрівати,-

Яке велике щастя!

І мати очі, очі мати -

Яке велике щастя!

І чути, чути голос твій,-

Яке велике щастя!

І дихати одним повітрям,-

Яке велике щастя!

Твого ім’я не знати, тільки - «ти»!

Яке велике щастя!..

Стрівать твій погляд на собі,-

Яке велике щастя!

Осяяним усмішкою твоєю бути,-

Яке велике щастя!

І не сказать тобі ні слова,-

Яке велике щастя!..

І плакати вночі невтішно,-

Скажи, скажи мені - це також щастя?!

«Ти біля моря... Хотів би стати…»

Ти біля моря... Хотів би стати

Південним вітром, щоб там літати,

Схиляти трави тобі під ноги,

Встеляти цвітом твої дороги.

Коли ти підеш вранці купатись

І, як русалка, будеш гойдатись

На синіх хвилях,- моє кохання,-

Я стерегтиму твоє убрання.

Над ним я стану темною тінню,

Не дам торкнутись навіть промінню,

А пил з убрання крилами здую

І все обвію, все обцілую.

...Хотів би вітром південним стати,

Щоб під вікном твоїм вічно ридати.

«Народним лицарям, уславленим боями…»

Народним лицарям, уславленим боями,

Зриваймо радісно квітки,

Вінчаймо їх терновими вінками,

Безсмертям на віки.

Народна пам’ять їх ніколи не забуде,

І доки житиме народ,

Їх світлий образ сонцем буде

І в день весни, і в ніч негод.

Радіймо ж ми, сучасники щасливі,

Що ми родились в ці роки,

Що ми рвемо на рідній ниві

На чола вславлені вінки.

30.06.1919

«В кафе, наповненім юрбою…»

В кафе, наповненім юрбою,

Де ллються вина золоті,

Як я люблю лишатися з тобою,

О смутку мій, на самоті.

В кутку десь, в сутіні вечірній,

Ми сидимо удвох, одні,

І тихо слухаєм в журбі безмірній,

Як плачуть струни жалібні.

І серцю солодко... Музика грає,

Огні, веселий сміх, вино...

Як хороше, коли страждає

На світі серце хоч одно.

10.07.1919

«Пратер! Пратер! Сон дитячий…»

Пратер! Пратер! Сон дитячий,

Казка дивна, чарівна:

Раз угледь, але вже вічно

Буде снитися вона.

Всі на Пратері веселі!

Скрізь музика, галас, сміх...

Тири, бари, каруселі...

Каруселі! Скільки їх!

Тут одні лише дракони,-

Линь на крилах чарівних!

Цілий день за півкорони

Можеш їздити на них.

Там лише човни, карети,-

Немовлятко не впаде!..

Каруселі! Де ти? Де ти?

О дитинство золоте!

Хочеш птахом в небо знятись?

Що ж! на колесо ставай:

Будеш соколом зніматись,

Щастям сповнений украй.

І сього для тебе мало?!

Сядь в возочка на горі,-

Тільки б духу в тебе стало

В цій шалено-дикій грі.

З криком будеш ти літати

То на гору, то з гори,-

Хай попробують догнати

Тебе вихори й вітри!

Як захочеш змірять силу,

Бий щосили молотком,

Як дзвінок задзвонить, сину,

Можеш зватись козаком!

А коли надійде втома,

Сон в обійми забере,

Чи не ляжеш спати вдома,

Як не був ти в кабаре.

Кабаре! Які там дива!

Знову казка чарівна...

І за повним кухлем пива

Чарівніша ще вона.

Пратер! Пратер! Скільки щасних

Ти хвилин народу дав!

Скільки ти думок прекрасних

Каруселями приспав!

«Хочу я троянди, що цвіте в саду…»

Хочу я троянди, що цвіте в саду...

Скільки я для неї дивних слів знайду!

Хочу я купави. Їй я розкажу,

Чом я над сагою цілу ніч ходжу.

А фіалці тихій в сутіні лісів

Вже давно мережку із пісень я сплів.

І волошкам синім в полі, серед трав,

Я казки чудесні і легенди склав.

Тільки ти, билинко, вечора смутніш,

На холодній скелі в самоті стоїш.

Але ти для мене - сонце і тепло,

І пісень з казками вічне джерело.

«Така буває ніч в маю…»

Така буває ніч в маю,

Як ти.

По небу сизому пливуть

Хвилясті хмари:

Це - коси.

Огнем ласкавим, лагідним

Горять далекі, вічні зорі:

Це - очі.

Дві срібні полоси від місяця упали

І в сутіні тремтять:

Це - руки.

Десь збоку розцвіла

І палко дихає троянда:

Це - уста.

Тремтять на озері злотисті блиски,

Горять і гаснуть в берегах:

Це - твій слід.

Ти вся, як ніч таємна, чарівна

В маю.

22.04.1919

«Така глибока втома…»

Така глибока втома...

Хотілося б у лісі десь

Забратися в пожовклий лист

І звіром до весни проспати.

Не чути ні пташок, ні вітру...

Нехай метуть сніги всю зиму

І ковдрою мене вкривають...

Хотілося б, щоб навіть сни не снились...

Така глибока втома...

Хотілося б прокинутись тоді,

Коли вже струмні потечуть

І серця промені торкнуться,

І збудять разом дерево і звіра...

Заснути б в лісі десь, у листях, до зими...

Така глибока втома...

27.04.1919

«Уже й не думаю, отруєний думками…»

Уже й не думаю, отруєний думками,

І тільки чуда - дива жду,

Живу химерами - чутками

І їх над прірвами веду.

Одну на дні в журбі ховаю,

А другу радісно ловлю,

Пещу, сміюсь, в сльозах купаю,

Всю кров, всю душу віддаю.

І так щодня. Живу чутками,

Плету з химер своїх вінки,

Ходжу зеленими лісами,

Співаю їм свої казки.

21.06.1919

«Слухайте, слухайте! Сурма гримить…»

Слухайте, слухайте! Сурма гримить,

Мертві встають із могили,

Тільки одна Україна ще спить,-

Громом її не збудили.

Янгол на сонячних крилах летить,

З сурмою янгол зникає...

Хто в час відродження каменем спить,

Прав на життя вже не має.

8.05.1919

«Прощай, улюблена, прощай!..»

Прощай, улюблена, прощай!

Я не кажу сього з журбою,

Лишився б я навік з тобою,

Але в огні мій рідний край.

Народ прокинувсь. Скрізь повстання,

Нові народні ватаги,-

Це боротьба уже остання,

Це вже останні ланцюги.

І швидко воленька... кохана!

О, зрозумій мене в цей час:

Хай і моя палає рана,

Коли мій край ще не погас.

І тишу цю, милішу раю,

І казку цю - любов твою,

За грім і бурю в ріднім краю

Я без вагання віддаю.

17.03.1919

«Мені було так дивно тепло з вами…»

Мені було так дивно тепло з вами,

Я вам про це ніколи не казав...

Хіба б я висловив словами

Все те, що серцем відчував.

В ті дні я мав смертельну рану,

І сам від себе я тікав,

В пітьмі нічній серед туману -

Як звір, шукав я ліків-трав.

І, не знайшовши, біг із ночі,

З звірячим криком біг туди,

Де розливали ваші очі

Струмки цілющої води.

Душа неначе оживала,

І я дививсь і прислухавсь -

Як знову в серці арфа грала,

Як дух на крилах піднімавсь.

Мені було так дивно тепло з вами.

Я вам про це ніколи не казав:

Хіба б я висловив словами

Все те, що серцем відчував?

13.03.1919

«Ах, чим загою прірву-рану…»

Ах, чим загою прірву-рану,

Навколо крики, трупи, кров...

Чи сам живий я... Гей, шампану,

Нехай живе життя й любов!

Кругом горить... співають кулі,

Сюрчить десь близько кулемет,

Ідуть по вулиці патрулі,

Впилась очима в них Анет.

Анет! Ревную! Від вікна!

Сідай сюди, дивись на мене,

Цілуй, милуй і пий до дна

Вино, надією зелене.

Хтось тяжко їде по дорозі...

Анет! Признайся: милий твій?!

Ха-ха, ха-ха! тіла на возі,

А вчора ще ішли на бій...

В вікно влетіла чорна муха,

Анет! Не бійсь: вона в стіні,

Хоч бризка кров у мене з вуха

І дивно солодко мені.

Анет! Цілуй! Я не жартую,

Анет! Я так тебе люблю!

Ти бачиш: я тебе цілую,

Життя і душу віддаю.

Вина, Анет! Хай сонце світе

І революція живе!

Анет! Вітають волю діти,

А я пливу, і все пливе...

26.03.1919

«Цілую вас в прекрасну вашу руку…»

Цілую вас в прекрасну вашу руку...

І може, вже в останній раз:

Цей день приносить нам розлуку...

Ах, пані, що на віях в вас...

На віях сльози... Годі, годі, пані,-

Мені так радісно в цю мить...

Туди, де образи кохані,

Душа окрилена летить.

Летить окрилена! Покиньте, пані!..

Цей смуток ваш і сльози ці -

Як чайки дві на океані,

Як перстень шлюбний на руці.

Як шлюбний перстень ваш, що море

Приніс мені і сліз, і мук...

Я переміг нарешті горе...

Ах, пані, не ламайте рук.

Ах, не ламайте рук... згадайте:

Як мучивсь я... і як терпів.

Цілую в руку вас... прощайте...

Умерло все... любов і гнів.

16.06.1919

«Я стояв в саду розквітлім…»

Я стояв в саду розквітлім,

На колінах я стояв.

В сяйві місячнім, блакитнім

Білий мармур оживав.

Я молився їй, прекрасній,

Я молився небесам,

Щоб вони в цей час нещасний

Зберегли її вікам.

І дивлюсь я по алеї,

По злотистому піску -

Тінь чиясь іде до неї

В променистому вінку.

Підійшла і їй шепоче

Чарівні якісь слова...

Так шепоче серед ночі

Вітром збуджена трава.

Ллється сяйво смарагдове...

Тінь стоїть вже там, де мла,

Друге тіло мармурове

В срібні шати одягла.

О, скажіть, в моїй країні,

На моїй святій землі,

О, чиї великі тіні

Збережуть красу її.

12.05.1919

«В моїй душі не сходе сонце…»

В моїй душі не сходе сонце

І не горять над нею дні...

В ній небо хмарами закрито

І всі погашені огні.

У ній вовками муки виють

Та стогнуть рани, як сичі,

По ній блукають тільки тіні

І тихо плачуть, ідучи.

Моя душа - моя країна -

В диму руїн, в кривавій млі,

Лежить вона з розбитим серцем,

З вінком терновим на чолі.

2.05.1919

«Так, справді «край»... ми пізно стрілись…»

Так, справді «край»... ми пізно стрілись,

Коли погасли всі огні,

Коли надії розлетілись

І журно зникли вдалині.

Але в журбу мою про тебе

Тернову згадку я вплету.

Нехай життя як ніч,- на небі

Я бачив хмарку золоту.

20.04.1919

«Забуду все. Лишу твої уста…»

Забуду все. Лишу твої уста...

Вони - як перший цвіт кохання,

Як хмарка ніжно-золота

В журливий час смеркання.

Усмішка їх миліша снів,

Що сняться раз єдиний,

Про них, про них мій буде спів

Останній, лебединий.

25.04.1919

«День золотий, золотий та хороший…»

День золотий, золотий та хороший,

Тепло, як в нас у маю.

Спогади милі, кохані

Сповнюють душу мою.

Радісно! Лісом зеленим

Ми в холодку ідемо...

Слухаєм пісню зозулі,

Щастя в серцях куємо.

Ось на траву ти упала,

Книжку читаєш мою...

В мене ж у серці музика,-

Слухаю, звуки ловлю.

Звуки ловлю, розбираю,

Звуки сплітаю в вінок...

На, дорога! І тобі я

Кинув намиста разок.

День золотий та хороший,

Тепло, як в нас у маю,

Спогади в’ються роями,

Падають в душу мою.

20.08.1919

«Коли ми приспимо в серцях своїх жалі…»

Коли ми приспимо в серцях своїх жалі,

Загоїм рани після бою,

Ми душі віддамо своїй землі,

Ми край заллєм незнаною красою.

Як кров, ми душі віддамо своїй землі

І край заллєм незнаною красою,

Коли приспим в серцях свої жалі.

Жалі і рани після бою.

8.08.1919

«Зима пройшла, весна минає…»

Зима пройшла, весна минає,

А їх не бачу я...

Усе чогось, когось чекає

Душа моя.

Від когось я почути мушу:

«Весна і там! у нас!»

І бризне нагло мені в душу

Сто сонць ураз.

Проходять дні, як чорні ночі;

З пітьмою все злилось...

В туманах тонуть мої очі

І ждуть когось.

8.05.1919

«В вечірній сутіні в кімнаті ми сиділи…»

В вечірній сутіні в кімнаті ми сиділи

І думу думали одну.

Обидва тихо ми летіли

В далеку, рідну сторону.

Аж нагло двері відчинились -

І з хлопчиком приходе хтось...

В обох нас крила зупинились

І серце кров’ю облилось.

І довго-довго ще ми в сутіні мовчали,

Не треба слів було в той час:

В обох лилися сльози в нас,

І про далеке щось співали.

24.05.1919

«Ще не прийшла весна, хоч вже гримлять потоки…»

Ще не прийшла весна, хоч вже гримлять потоки

І великодній дзвін гуде...

Хоч про життя, прекрасне й молоде,

Говорять скрізь і діти, і пророки.

Ще не розвіявсь сон терпіння і неволі,

Ще душить гніт нескинутих віків,

Ще сніг лежить в незміряному полі,

Хоч вже на горах почорнів.

Ще тільки тріснули розірвані кайдани,

Ще не зайнявсь огонь усіх бажань,

Ще із грудей Дніпра летять одні тумани,

Ще важко спить незаймана Кубань.

Але весна іде! І все зіллється в море,

І все єдину пісню зашумить,

І все живе на крилах полетить,

І вперше мертве заговоре.

1.07.1919

ПРИМІТКИ

Уперше збірка вийшла у Відні 1919 р., у видавництві «Дніпросоюз».

Подається ва цим виданням.

Журнал «Книгар» (1919, № 26) повідомив, що Олександр Олесь «...за останні часи написав багато нових віршів, з яких складено цілий том, що має друкуватися у Відні».

На звороті титульної сторінки книжки зазначено: «Присвячую пам’яті мого друга К. Хороманського). Костянтин Хороманський - піаніст і композитор. Дата народження - невідома. Загинув у січні 1919 р. на очах Олександра Олеся від вибуху снаряда.

До збірки ввійшли вірші поета перших місяців (березень - серпень 1919 р.) закордонного перебування: 4 лютого 1919 року Олександр Олесь з дипломатичною місією виїхав до Будапешта.

Поезії написані під свіжими враженнями від тогочасних складних суспільно-політичних подій на Україні. Це своєрідний поетичний щоденник, що відбиває ставлення автора до «національної катастрофи» в його країні. Поет - не політик і не історик, тому оцінка їх не може бути однозначною. Варто звернутись до думок Олександра Олеся, вишадених у статті «Політика самостійності», що була написала 1919 р., перед від’їздом за кордон. У ній він констатує непросту ситуацію, що склалася на Україні в цей час: боротьбу за владу ведуть різні партї - більшовиків, меншовиків, есерів, бундівців, кадетів, октябристів, монархістів, а зовні на неї зазіхають війська Антанти і Денікіна, сусідніх країн - Німеччини, «буржуазної Румунії», «соціалістичної Польщі» тощо.

«Бути гарним політиком також важко, як бути гарним різьбярем, художником, поетом, бо політика єсть свого роду мистецтво і має свої особливі закони. Можна буть чесною, одвертою і розумною людиною і разом з тим наївним політиком. Політика - се єсть складний механізм з сотнями коліщаток і гвинтиків... Політика - се єсть заплутаний лабіринт, з якого щасливо виходять тільки ті, хто добре орієнтується…» (ф. XV, № 1001).

Як видно з віршів збірки, Олександру Олесеві нелегко було розібратись у суперечливих подіях. Він хоч і не належав до жодної з партій, проте на певному етапі вважав законність влади Української Народної Республіки. В художній книжці він, очевидно, не претендував на остаточне прояснення цих заплутаних історичних подій, але вболівання за долю землі, бажання зупинити кровопролиття у рідному краї очевидні. У вірші «Край! Хоч вибились із сили…», що був написаний у цей час, але не ввійшов до збірки, він пише:

Рай! Народи-братолюби

Більш не хочуть самозгуби...

Вірш повністю був надрукований у журн. «Воля».- 1919.- Т. 1.- № 4.

Авторську примітку до вірша «Урбанікелер. Урбанікелер...» взято з вид: Воля.- 1919.- Т. 1.- № 4.- С. 25.

________________

Олександр Олесь

Із збірки «ЧУЖИНОЮ»

книга VII

304

Друкований текст для вичитування взято з:

Олександр Олесь. Твори в 2-х томах. Київ, «Дніпро», 1990.

т. 1: Поетичні твори. Лірика. Поза збірками. З неопублікованого. Сатира.

ISBN 5-308-00322-Х (т. 1)

ISBN 5-308-00537

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

© Вичитування, правка, форматування і оформлення: OpenBook, 2017

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2017

1 - Середньовічна винниця у Відні. - Авт.

2 - «Я тебе люблю» (нім).