Олесь О.

САТИРА

Із збірки «ПЕРЕЗВА»

«Вчора справили весілля…»

Вчора справили весілля,

А сьогодні на похмілля

Ми справляєм перезву.

Що там буде - не питаю,

А сьогодні погуляю,

Поживу.

Той на спину взяв Горпину,

Той натяг стару ряднину,

Той кожух…

Гей, од шлюбу аж до шлюбу

Погуляєм на всю губу,

На весь дух.

І пішло... Омелько в боки,

А Данило скоки, скоки,-

Аж гуде!

Стогнуть бубни, закаблуки,

А Микита став на руки

Та й іде!

Клим бряжчить в тарілку мідну,

Гриць циганам матір рідну

Продає.

Той схопив за полу тата

І до рук старого ката

Віддає.

А дитина пробігає:

«Люде, хатонька палає

Рік чи два!»

А музики! чики, чики,

Тупу, тупу черевики,

Перезва!

І Європа лупить очі:

І відкіль ці поторочі

Тут взялись?

Викидають різні штуки,

Показилися з розпуки,

Запились.

«По «Esels Platz» напідпитку…»

По «Esels Platz»¹ напідпитку

Іде козак в кобеняку...

Навколо справжній переляк.

З’явивсь у Відні кобеняк.

А вуса! вуса! - дві змії

Висять до самої землі;

Гадюки-вуса, кобеняк,-

Козак, напевно, з Кобиляк.

Весь Відень вуликом гуде,

А кобеняк вперед іде...

«Іде, іде! Пильнуй! Тікай!» -

Кричить щосили поліцай.

Один говорить: «Це - зулус!»

Хтось другий крикнув: «Це - хунхуз!»

А третій каже: «Білий мавр!»

Рішили всі: - іхтіозавр.

«В Tier Garten² в клітку!.» - знявся крик

Загинув бідний чоловік:

Сидить у клітці наш козак

За те, що вдягся в кобеняк.

1919

«Державні місії…»

Державні місії,

Контроль, комісії,

Пілати, дипломати.

Вся Україна тут.

Вся сіль кооперації,

Торгівлі, спекуляції,

Шакали, зубоскали,-

Європа аж тріщить.

Клопочуться, збираються,

Прощаються, вітаються,

Стрівають, виряджають,

А ввечері - вино…

Нічого не закуплено:

Козу півбока луплену,

Для сміху, на потіху

Додому привезуть.

А там десь на позиції,

Без зброї, без муніції,

У полі босі й голі

Вмирають козаки…

1919

«В СВОЇЙ ХАТІ СВОЯ ПРАВДА, І СИЛА, І ВОЛЯ»

Ходжу як дурень, як лунатик...

Це Кернтнерштрасе чи Хрещатик?!

Я швидко очі роздеру,

Але ніяк не розберу.

Та ти не смійсь, кажи, Тарасе,

Хрещатик це чи Кернтнерштрасе?!

Дивись: Петро, Хома, Іван,

Брехун, Дубровін, Хуліган.

З того часу, коли граната

Взяла у мене друга-брата,

Учадів я, осліп, оглух,

Не відрізню слонів від мух.

І ти скажи мені, Тарасе,

Чому це тут, на Кернтнерштрасе

Щодня я бачу весь уряд,

Як бачив дома рік назад?!

Та ось міністр!.. Постій: спитаю…

«Мій пане! Ви давно із краю?

Скажіть, коли це не секрет,-

Чому тут весь наш кабінет?

Звичайно - дике запитання:

Усі розв’язані питання,

Народ, ступивши на нове,

І без міністрів проживе».

Міністр сказав: «Я вас не знаю,

Я завтра «Волю» прочитаю

І подивлюся, що за птах

Мене образив на словах».

Я хтів підняти плач невтішний,

Аж знов міністр, мій друг колишній,

З яким стрівавсь я в Mon bijou…³

І я з обіймами біжу.

А він помітив, та від мене!

«Постій,- кричу,- постій, Семене,

Це ж я, твій друг і панібрат,

А ти... ти думав - Калістрат?

Скажи! (Мені це не байдуже!)

Скажи мені, мій любий друже,

Чому це тут ти, серед нас,

В такий страшний, пекучий час?

Народ, казна ж тебе чекає...»

А він мені відповідає:

«Торкнувся ти найтонших струн…

Фінанси там, а тут Супрун»

Я довго думав: мудра штука

Оця фінансова наука...

Бач, що сказав мені хитрун:

«Фінанси там, а тут Супрун».

Дивлюсь - іде і той, якого

Я знав лише із сну ясного.

«І він тут?! Господи прости!»

«Та тра’ ж порядки навести».

Скажи ж мені тепер, Тарасе,

Хрещатик це чи Кернтнерштрасе,

Скажи, коли це не секрет,

Чому тут весь наш кабінет?

1919

«Такий плохий, малесенький…»

Такий плохий, малесенький,

Такий гнучкий, тонесенький,

Все бігає, всміхається,

Запрошує, вклоняється:

«Голубчику, голубчику,

Вам борщику чи супчику,

Вам курочку чи качечку

З підливкою, на маслечку!»

Одвертиться, одбрешеться:

«Вам тисяча належиться!?

Хіба ще не заплачено?!

Ось глянемо, побачимо -

Казав ще в тому місяцю:

Пошліть, пошліть же тисячу

Мошенники! Ну, вернетесь,

У тлін, у прах обернетесь!»

З англійцями, з іспанцями,

З японцями, китайцями

Торгується, змагається,

То лащиться, то лається:

«Три дні мене морочите!

Концесій добрих хочете:

Долярчиків попереду,

Спішіть, бо їду в середу!»

А в середу лишається,

Запрошує, вклоняється:

«Голубчику, голубчику,

Вам борщику чи супчику.

Щоб я та йшов з Петлюрою,

В’язався з авантюрою

І брав тепер поличники,

Та наші залізничники...»

і т. д.

«Чарівна, як сонце, і легка, як хмарка…»

Чарівна, як сонце, і легка, як хмарка,

З пасом дипломата їде куховарка…

Мабуть, менше неї я зробив для краю,

Бо я пішки лісом за кордон тікаю.

У салон-вагоні їде куховарка,

Візаві посол наш «Ковбаса та чарка».

Глянеш на обох їх: чом тобі не пара?!

Чим тобі посол наш гірше куховара?!

«Ну й меткий же він у нас…»

Ну й меткий же він у нас,

Все він баче, все він знає,

Ні у кого не питає,

Все вирішує ураз.

Так і крає, так і ріже,

Ловкий, гострий, як коса.

Мабуть, вчився у Парижі,

У самого Клеманса.

Вже радіють галичане,

Львів, говорять, буде наш,

А посол на їх як гляне

Та як крикне: «Непартаж!»⁴

Непартажно, суверенно

Все вирішує умить,

І в думках, у снах щоденно

Він на цілий світ гримить.

Всі народи, слава Богу,

Віддають йому уклін

І дають йому дорогу,

Коли в авто їде він.

Щоб в політику мішатись

У такий непевний час

І без гелера остатись,-

Чи не дурень він у нас.

Знає Бог та Божа Мати,

Що в майбутньому нас жде,

Треба мовчки й тихо ждати,

Доки грім не загуде!

Загуде, дощем запахне,

Львів і Київ буде наш,

Ну, тоді й посол наш бахне:

Я ж казав вам: «Непартаж!»

«Я дипломат... уже два роки…»

Я дипломат... уже два роки

Сиджу я тихо, не кричу...

Нехай собаки і сороки

На мене брешуть... я мовчу.

Народних грошей і майна

Не витрачав я на прийняття,

Про смак французького вина

Не маю жодного поняття.

На оселедцях я сидів,

Пив двічі на день чай вприкуску

І тільки часом серед снів

Я бачив качку або гуску.

Англійці, німці і жиди

Мене прохали на розмови,

А я у відповідь: «Куди?

Шампани, квіти та промови?!»

Ані копійки без пуття!

Не марнотрат я, не пияка,

Зате навік своє життя

Я забезпечив, Богу дяка.

І я все жду, коли мине

Комуністична хуртовина,

Тоді не вдерже тут мене

Ніяка ваша Україна.

«На місце міністра фінансів колись…»

На місце міністра фінансів колись

Осла-дивака посадили,

Корови ногами за боки взялись,

Сміялись бики до знесили.

А в нас, подивіться, цілком навпаки:

Пожовкла, зелена діброва,

Голосять телята, сумують бики,

І диха на ладан корова.

«Хоч мав він голову не хитру…»

Хоч мав він голову не хитру,

А умудрився якось сам

В дитинстві впасти на макітру,

Страшний дістати шрам

І стати лицарем у дам!

«Колишній мій каліка-сват…»

Колишній мій каліка-сват

Попав при гетьмані в сенат,

І в той же мент він встав на ноги,

І в його виріс хвіст і роги.

Зробивсь він лютий, наче вовк,

Ногами посуд перетовк,

Траву хвостом він потолочив

І, сам з рогами, в гречку вскочив.

«Весь вік прожив ти в «Петрограді»…»

Весь вік прожив ти в «Петрограді»,

Коли ж додому ти вернувсь,

Були ми дуже, дуже раді,

А ти в міністра обернувсь.

Ти вірний, чесний по натурі,

І я це щиро говорю!

Служив ти правдою царю,

Був вірним гетьману, Петлюрі,

І будеш вірним взагалі

Усім владикам на землі.

«Колись блискучий ад’ютант…»

Колись блискучий ад’ютант,

Далекий від журби і суму,

Тепер - голодний емігрант,

Сидів в кафе і думав думу:

Минуло все і все мине,

Живий, не знайдеш порятунку,

Але у мертвого мене

Робак опиниться у шлунку.

«Вчора кат зарізав маму…»

Вчора кат зарізав маму

І повісив двох братів...

Я сховавсь в помийну яму

І до ночі там сидів.

А вночі я зирк в віконце:

Тато (з катом) за столом

Підраховують червонці,

П’ють і б’ють йому чолом.

«Ти купив собі віллу без крику…»

Ти купив собі віллу без крику,

(Той не дурень, хто добре мовчить),

Але чуєш навколо музику:

Навіть мертве каміння кричить.

« Весь вік він торгував…»

Весь вік він торгував (я не кажу, що честю),

А заробив як слід лише в Берестю.

«Ніхто не знав, ніхто не чув…»

«Я приїхав інкогніто і нікого

не буду приймати...»

З промови міністрів

до журналістів

Ніхто не знав, ніхто не чув,

І нагло в місті дзвін загув,

Міністр інкогніто прибув.

«Біжіть, стрівайте на двірці»,-

Защебетали горобці,

Зашелестіли папірці.

Всі поспішають на парад,

І фрак узяти напрокат

Біжить щодуху дипломат.

І слава хвилею пішла,

Лилась, гриміла і гула,

І нагло Відень залила.

Як струсь у полі серед трав,

Міністр серед юрби стояв

І нагло голову сховав.

Три дні народ на площі був,

Три дні кричав: «Міністр прибув…»

А він не бачив і не чув.

Народ нарешті утомивсь.

Розтав, розвіявся, розпливсь,-

Міністр інкогніто лишивсь.

«Хто в нас в міністрах не бував…»

Хто в нас в міністрах не бував:

Осли, телята, поросята

І жовтодзьобі гороб’ята.

Тепер же інший час настав.

Тепер призначують на жах

І на загибель всього люду

Іскаріотського Іуду,

Що ввів дурних дітей в облуду

І обезславив по світах.

«Борітеся - поборете…»

Борітеся - поборете,

Додому зовете,

Додому ви говорите,

А в Відні сидите.

Борітеся - поборете,

Боротись зовете,

А з Копами говорите,

У Бронських сидите.

І пишеться, й говориться

Те саме вже стократ...

Два роки уже бореться

Страшний чемпіонат.

Один в Карлсбаді бореться,

Той в Бадені чи де,

Ні один не умориться,

Ні один не впаде…

Що ж, хай собі змагаються,

Хіба це не добро,

Як ребра не ламаються,

Хіба лише перо.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Борітеся - поборете!

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

«Слон голодав... Був піст…»

Слон голодав... Був піст.

Журилася страшенно муха,

Спустила вуха

І навіть хвіст.

І враз журбу перемогла:

Зняла панчохи, черевики,

Схопила крихту хліба й ліки

І все слонові віддала.

«Про правих есерів короткий мій спів…»

Про правих есерів короткий мій спів:

З підробленим пасом прожити зумів...

«Та ти ж червоний наче рак…»

«Та ти ж червоний наче рак,

Та ми ж не діти...»

Тоді сказав дивак:

«Я перестав вже червоніти».

Повірили... і хто б вгадав? -

В есери праві він попав.

«Він справжнім був паном у ложці води…»

Він справжнім був паном у ложці води:

Купавсь і сушився на сонці...

Коли ж в океан обернулись льоди,

Сміттям закрутивсь в ополонці.

«НАЦІОНАЛЬНІЙ РАДІ»

Ой коли зібралась народитись «Рада»,

Била себе в груди, плакала громада:

«Ой, ізвідки ж лихо, ой, і що ж то буде!

Будуть із нас кпити і сміятись люде».

Ой як народилась у хатині вбогій,

Затремтіли руки, затрусились ноги,

Голова схилилась до землі, додолу,

Очі не дивились на дитину кволу.

Щоб дитина людське око не жахала,

Узяли до неї в няньки генерала,

Та не замінив він дійної корови,

Й не було в дитини ні краплини крові.

І понесла нянька ту дитину в Польщу,

Щоб зробити з неї бадьорішу й товщу.

Але по дорозі гратись з нею стала,

Високо дитину вгору підкидала.

І впустила якось на каміння бідну,

А дитина мала голову не мідну,-

Не пройшло й години, не пройшло й хвилини,

І не стало в світі бідної дитини.

Ой як умирала на камінні «Рада»,

Плакала, сміялась вся наша громада,

А якомусь блазню дика думка впала -

Однести під ліжко няньку-генерала.

«Державний центр, стократ солодший мрії!..»

Державний центр, стократ солодший мрії!

Державний центр без грунту, без ваги.

Без тягаря - периферії,

Хоч на ногах і висять ланцюги.

Але яка вага у світі перетягне,

Коли есеф в повітря, в небо прагне.

Здається, Бог так само те ж зробив:

Він до есефа всесвіт причепив.

«Вони зійшлися, небораки…»

Вони зійшлися, небораки,

В ім’я найвищої мети,

Щоб всім єдиним фронтом йти,

І перегризлись, як собаки,

Пересварились, як коти,

І розповзлися знов, як раки.

«На все ти, Боже, дав пораду…»

На все ти, Боже, дав пораду,

На щуку дав гака,

На лиса хитрого принаду

І кріса на вовка.

Ти не забув і українця,

На шию садячи чужинця,

Але пошли йому, молю,

Ще сьому заповідь свою.

БАЛАДА

Йду по вулиці - дивлюся:

Український прапор! Стій!

Тут? У Відні? (Аж хрещуся).

Рідний прапор! Боже мій!

Входжу в хату... ні людини!

Тільки де-не-де щури

Догризають, наче свині,

Українські прапори.

У кімнаті повно диму,

Чадом, нафтою смердить,

І єдину, неділиму

Хтось будує, аж сопить.

У кутку червона книга,

А на ній сидить поет...

В його серце - наче крига,

І в руках його стилет.

На хрестах борці розп’яті,

І малі якісь людці

В колчаківському захваті

В них шпурляють камінці.

Геростратик обнімає

Генерала-москаля.

Кров’ю теплою стікає

Під ногами їх земля.

Хтось стоїть, очей не зводить,

Наче з Бога, з Клеманса.

А на сході сонце сходить,

Воля, правда і краса.

1919

ВЖЕ ЦВІТУТЬ КВІТКИ…

Вже цвітуть квітки в лугах,

Вже щебече соловейко,

Ти ж сидиш, як в печінках,

У Парижі, наш Панейко!

Вже з березових гілок

Опустились вниз сережки,

Вже плете віденський блок

Самостійницькі мережки.

На чужинців вже ідуть

І Чернігів, і Полтава,

Дзвони бубнами гудуть,

І лунає знову: «Слава!»

Вже у Києві большак

Вибирає шлях додому,

Вже з сльозами на очах

Ждуть жидівського погрому.

Вже лунає на полях:

«До останку, до загину!

Хай поляжемо в боях,

А збудуєм Україну.

Душу, тіло віддамо

За соборну, незалежну,

Морем скрізь розіллємо

Волю справжню, необмежну!»

Вже красуються квітки,

Вже щебече соловейко,

Ти ж попав у печінки

І сидиш у них, Панейко.

1919

МОЯ ОРІЄНТАЦІЯ

Орієнтуймося! Спасибі!

Але на кого? - докажіть!

Чи легко це зробити рибі,

Коли на березі лежить?

Орієнтація шість років

Була у мене на царя,

Страшний для мене був Набоків,

Вже не кажу про Носаря.

Пізніш папашу Мілюкова

Я, наче батька, полюбив,

Хоча до нього від Гучкова

Я колосальний крок зробив.

Аж - революція! Керенський

І чорт, й диявол-більшовик,

І все, чого язик рутенський

Казати голосно не звик.

А далі, знаєте,- Антанта...

І німці... врешті хто кого?!

Назвіть ви лицаря-гіганта...

Тепер би й я назвав його.

Від німців... став в Париж писати

І до Денікіна пішов.

Поніс йому кріси, гармати,

Віддав народу честь і кров.

Тепер Денікіна немає,

Юденич впав, Колчак в петлі,-

Орієнтація зникає

І берег рідної землі.

Сиджу то тут, то в Бухаресті,

Виношу тисячі негод...

Орієнтуюся, нарешті,

Востаннє вже, на свій народ!

1919

«Скільки політиків різних пород!..»

Скільки політиків різних пород!

Скільки політиків! Бідний народ.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Кожний отаман або кандидат!

Чуха потилицю добрий наш сват…

Ось де недоленька, ось де біда,

Преться в політики миша руда!

Тільки «аз-буки» хто-небудь утне,

Духом Жореса від його вже тхне!

Каже: «Спасу, доведу тільки я…»

Глянеш - нікчемне, дурне, як теля.

А на Вкраїні гарячі часи,

Треба і сили, і рук до коси,

Треба в’язати убогі снопи,

Треба орати гулящі степи…

Місто порожнє. Умерло життя,

Всюди на вулицях повно сміття.

От би вагонів хоч п’ять із біди

Наших «лойд-джорджів» послати туди.

Кожному дати мітлу чи косу...

Ти ж говорив: Україну спасу...

Маєш нагоду... мети і коси,

Край свій мітлою й косою спаси

«Колись тобі сорочку вишивали…»

Колись тобі сорочку вишивали

Боями вславлені борці,

Тепер цивільні перебрали

Тобі ще вишити й штанці.

Ах, скільки фарб цвіте, співає!

Червоні, чорні, голубі...

І тільки жовтої немає.

Додай! Пораджу я тобі!

«Республіканство, монархізм…»

Республіканство, монархізм,

Капіталізм чи комунізм?

Звичайно, вовкові - м’ясце,

Вівці - сінце.

Але питання виникає,

Коли вовка й вівці немає,

Що краще буде для свині?!

Скажіть мені.

«Чи не мати для нас і для всіх УНР?..»

Чи не мати для нас і для всіх УНР?

Монархіст ти чи лівий есер,

Друг чи ворог ти - міра одна...

І стоїть УНР, як корова дурна.

«Пішла в письменники блоха…»

Пішла в письменники блоха,

Щотижня плигає, кусає,

Така уїдлива, лиха,

Що й рідну матір не минає.

Чому ж, скажіть мені, скажіть,

Дехто назустріч їй біжить,

Здалека шапочку здіймає

І про здоров’ячко питає?

«Це ти, свинопасе Панасе…»

Це ти, свинопасе Панасе,

З Шекспіром сидиш на Парнасі?!

Дивіться, їй-богу, Панас

Попав на Парнас!

Куди ти заліз, емігранте?!

Там Шіллер, там Гете і Данте.

Чи сором ти втратив уже?!

Тікай! Беранже!

А він, як глухий, і не чує,

З Шекспіром, з Байроном жартує

І кожного кличе на ти -

Мов куми-свати…

А збоку, де паслися коні,

Кричала свиня на припоні,

Її і давило, й пекло

На спині сідло.

Шевченко питає Панаса:

Так ти, дорогий, без Пегаса?!

Так ти, дорогий, на свині?!

Їй-богу! Та ні!..

Сміялися всі до знесили,

Крик, галас, гармидер зчинили.

Почув і прийшов поліцай:

Зирк! «Фендрик»⁵ Г...

«С... С! Сичиш ти, а не пишеш…»

С... С! Сичиш ти, а не пишеш.

Сичиш... але ти не змія:

Таке писати свинство може

Хіба лише свиня.

«Я ніколи не був шантажистом…»

Я ніколи не був шантажистом,

Паразитом, хвальком, брехуном,

Ні старим, ні малим журналістом,

Що роздовбує смітник пером.

Я з потворами тільки змагався

І лишився самотнім в борні,

І за плац, де я кров’ю вмивався,

Доведеться платити мені.

«Він більш не зміг між людьми бути…»

Він більш не зміг між людьми бути

І, знявши руки до краси,

Немов від чаду і отрути

Утік на волю, у ліси.

Він дихав чистою красою,

Малину, зілля якесь їв,

Вмивався ранньою росою

І спав під захистом кущів

Про його люде говорили:

«Пустельник молиться за нас».

Попи в церквах йому кадили:

«Услиші, праведнику, глас!»

А він все далі в ліс ховався,

Тремтів і повзав, наче гад,

Весь вік він крав і враз прокрався,

Найбільший в місті конокрад.

ЕМІГРАНТСЬКЕ

Чи принесеш ти сто корон?

І заплачу я за вечерю,

Чи нагло я втечу в печеру

І зникну вранці за кордон.

Чи принесеш ти сто корон?

Аж лист... «Прости мене, прости…

Повір! Не можу! Їй же богу!

Збираюсь (це секрет!) в дорогу…

Біжу від Шульца у світи.

Будь ласка, Шульцу заплати»

«Я … ……….. .. .»

Я … ……….. .. .

І ………… ……..

Я ні швець,

Ні кравець...

Я професор чи вже й ректор.

Я найбільший з трьох директор,

Україна вся моя,

Ось хто я

Я - держава, я - закон,

Я приїхав за кордон,

Щоб з царями, з королями,

З президентами, князями

Поділитися думками.

Та якими? Блискавками.

І без мов

Я знайшов

Аж до Австрії дорогу.

І живу тут, слава Богу,

Наче риба у воді:

Ні в багатстві, ні в біді.

А в готелі кожний знає,

Хто з високих пробуває.

Як на трон колись я злазив,

Миром Бог мене помазав

І сказав:

Прав!

І я влади не зречусь,

І на небо вознесусь,

Як святий пророк Ілля,

Ось хто я.

Сяду в Бога одесную

(А Христос посуньсь ошую!)

І над світом запаную:

Це професія моя.

Ось хто я.

«В мішок попало щось таке…»

В мішок попало щось таке,

Кричить і плаче: ме-ке-ке!

А дядько в бік ногою - штовх!

Мовчи, а то почує вовк.

Воно ж то встане, то впаде,

То знов музику заведе.

Кричить, пищить, а дядько - штовх.

Мовчи, а то почує вовк.

О кабінет . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

ВЕРСАЛЬСЬКИЙ МИР

Край! Хоч вибились із сили,

А пожежу погасили,

Соломою притрусили,

Нафтою полили

І машину завели.

Спіть спокійно, люде добрі,

Полохливі і хоробрі,

Не дивіться більш на обрій:

Ні хмариночки ніде,-

Грім замовк і не гуде.

Так! Прийшли вже всі до згоди,

Поділилися народи

На основі їх природи;

Кожній нації дав мир

Власну хату, власний двір.

Рай! Народи-братолюби

Більш не хочуть самозгуби:

Кожний міцно стиснув зуби

І сховав у льох багнет,

Шаблю, кріс і кулемет.

СКОРОХОД

Ледве чутка донеслася,

Що Америка знайшлася

Без стежок і без дорог,

Що Колумб там цар і бог,

Разом вирішив народ -

Хай біжить наш скороход.

Хай біжить, часу не гає,

Хай Колумба привітає,

Хай розстелиться, як дим,

Заведе торгівлю з ним,

Привезе людей, майна

(Бо в той час була війна).

Скороход часу не гає

І в Америку тікає.

Не пройшло і триста літ,

А він з Відня шле привіт,

Пише він, що жив, здоров,

Що в дружині рай знайшов.

Наче стрельнула гармата -

Ця записка дипломата;

Цілий край заметушивсь,

Наче в дурні він пошивсь,

І рішив увесь народ,

Що кумедний скороход.

«Так такий ти?! Вража мати,-

Став народець лютувати,-

Так такий ти скороход?! -

Уже сердився народ.-

Ну, повернешся назад,

Довго чухатимеш зад».

Вже згнили кістки Колумба,

А посол сидить, як тумба:

Ні сюди ані туди.

Мов жахається води:

Сядь, мовляв, на корабель

І крутися серед скель.

І в одну ясну годину

Пише він листа з Берліна,

Пише він, що жив, здоров,

Що в дружині рай знайшов,

Що доляри і фунти

Тануть, Господи прости.

Та народ мав кров гарячу…

«Гей! - кричить,- в Литву призначу,

Ступиш крок і станеш там,

Що тоді ти скажеш нам?»

Прехитрющий був народ,

І побіг наш скороход.

Невідомо, скільки кроків

Він ступив за двісті років.

Аж як є, колись, в обід,

Із Стокгольма шле привіт,

Пише він, що жив, здоров,

Що в дружині рай знайшов.

ВОРОНИ

Одна організація

(Кінчається на ація)

Послала за кордон

Півдюжини ворон.

Зітхаючи, прощаючись,

Сльозами обливаючись,

Казала їм: «Глядіть,

Хоч в чорта, а купіть.

Ви ж бачите - не коримось,

Конаємо, а боремось,

Без зброї, без чобіт,

Дивуючи весь світ.

Ми маєм пропозиції,

Купіть же нам муніції,

Вдягніть ви козака

В штани і піджака.

Ви вернетесь зі славою.

Ми станемо державою,

Нам вклониться мужик,

Як взує черевик.

Не будьте ж ви воронами,

Вертайтеся з патронами,

Купіть гармат, крісів,

Щоб кум на дно не сів».

Ворони подивилися

І в ноги поклонилися...

І сіло у салон

Півдюжини ворон.

Приїхали, умилися,

На стелю подивилися,

Полуботки стягли

І виспатись лягли.

Шість місяців не рухались,

Все м’ялися, все чухались,

Нарешті на базар

Летять, темніші хмар.

На яворах розсілися,

Погризлися, побилися,

Кра-кра, гар-гар, гир-гир,

Кипить базар, як вир.

Кипить базар поляками,

Хорватами, словаками,

Гуде, як влітку рій,

Народу, Боже мій!

Кругом колеса мажуться,

Майном вози вантажаться,

В кишені продавці

Ховають папірці.

Надворі вже смеркається

І смутно торг кінчається,

Злітає тихий сон

На голови ворон.

Злітає, колихаючи,

На тихій скрипці граючи…

Знов місяців із п’ять

Ворони наші сплять.

Нарешті прокидаються,

Навколо роздивляються,

Навколо - ні душі,

Хоч голову чеши.

Були кріси - минулися,

Купили і незчулися,

Було, кажу, майно,

Та продано давно.

Лише стара лишилася,

Рядниною накрилася,

Із кухлика щось п’є

І фіги продає.

А голос над воронами:

«Вертайтеся з патронами.

Бо в нас журба і сум -

На дно сідає кум.

Час крилами замаяти,

Доволі часу гаяти,

Бо вискубе закон

Все пір’я із ворон».

Два тижні торгувалися,

Все чухались, все м’ялися,

Не думала стара,

Що верне до двора.

Нарешті прицінилися...

В повітрі покрутилися

І фіги понесли...

Та й тих не донесли.

ПОЗА ЗБІРКАМИ

СУЧАСНА БАЙКА

По вулиці слона водили,

Коли це з-під воріт

Вилазить Меншиков на світ,

Савенко й інші «темні сили».

І галас враз такий зчинили -

Хоч вуха затикай

Або тікай.

Один кричить: «Стріляти! Бити!»

Другий лящить: «Заборонити!»

Гризня, лайня, гарчання, свист…

- Слон злодій! Слон сепаратист!

Усе їх кодло нам вороже?

—Відкіль вам в голову взялось?

Я справжній «тоже малорос!»

- О Боже!

Чому б не взяти камертон.

Щоб хоч лящати в унісон?

—Скажи, ти, слоне, наш чи їх?

Чи ти мазепинець, чи руський?

Чи не судивсь за марки прусські?

Про що співав в піснях своїх?

Ми хто тобі! Брати, слов’яни?

Ти нас ніколи не цурався?

Усяк кричав і надривався,

А поступові росіяни

Дивились важно із-за хмари,

І з уст... ні пари?..

І слон нарешті обізвався:

—Всіх взагалі людей я не цурався.

Але з С... Савенками не знався.

«У крилатого орла…»

У крилатого орла

Вилупились кури...

Чудасія! У орла!

Вилупились кури.

Він направив в небо льот,

А вони на смітник...

Чудасія! В небо він,

А вони... на смітник.

Що ж, скажіть, йому робить?

Чи летіть, чи пастись?!

Чудасія! Що робить:

Чи летіть, чи пастись?

Ах, на смітник він пішов,

Щоб шукати зерно.

Чудасія! Він пішов,

Щоб шукати зерно.

Час минає, і курча

Кличе півнем батька…

Чудасія! Ей, курча!

А пригляньсь до батька!

6.05.1911

«Коли, бувало, навмання…»

Коли, бувало, навмання

На нас забреше цуценя,

Ми так радіємо случаю,

Що я... не знаю!

«Ви чули, друже, новину?»

«Про цуценя ви? Не збагну,

За що воно вам догодило...»

«Та, мабуть, три дні, як не їло».

Тепер на нас гарчать собаки,

Щодня гарчать шпики-писаки

Навік Савенко і Іуда

Вже одвернулись від талмуда.

«Ви чули, друже, новину

Про «австро-руськую війну?!»

«А я дивуюсь, їй же Богу,

Чом всі дають мені дорогу».

ВАЛЕНТИНУ САД[ОВСЬКОМ]У

Дарма, дарма сумуєш ти,

А я твоїм проймаюсь горем...

Ми партію таку утворим,

Що в пеклі сказяться чорти.

Есер, есдек і мартовик,

Довідавшись про гасла наші,

Примкнуть, прикусять свій язик

І манної попросять каші.

На наших, голубе, стягах

Напишем ми девіз короткий:

«Хай в киселевих берегах

Тече негайно мед солодкий!»

І демократія уся,

Наївшись хліба П’ятакова,

За нами піде, як вівця,

І стане сита, як корова.

«Ідуть знов новозеландці…»

Ідуть знов новозеландці,

А за ними сенегальці,

Ескімоси, африканці...

І прибудуть завтра вранці.

Знову зустрічі, банкети,

І гірлянди, і букети,

Знову вилізуть кадети:

«Поверніть, мовляв, мушкети».

Але всюди сніг біліє,

Український вітер віє...

І непевний дощик сіє...

Сонце в хатах - і не гріє.

Розкидаймо швидше квіти,

Бо не встигнемо зустріти...

Бо морозець припече,

Африканець утече.

«Знов чути про кабінет…»

Знов чути про кабінет...

У «іспанця» вищі сфери…

Третій день не спить кадет,

Вигляда есер з печери,

«Самостійник» напрокат

Взяв уже з крамниці фрака,

Хлібороб, наш друг і брат,

Метушиться швидше рака.

Кожний зліз на «самопер»,

Кожний ходе з телефоном...

Де не підеш, скрізь «прем’єр»,

Кожний держиться з фасоном.

Звідки ж чутки? Хочеш знать?

І казати навіть шкода.

Порішили десь прогнать

З міністерства діловода.

ПРОТОФІСОВІ

Протофісе, хитрий лисе:

Знаєм, куди гнеш...

До єдиної мамаші

Через трупи преш…

У мамаші просять каші

Лапті крізь дірки...

От і хочеш з нас зідрати

Шкуру на латки.

Протофісе, хитрий лисе,

Сирото моя...

Без мамаші проливаєш

Сльози глитая.

А що буде, добрі люде,

Як мамаша враз

Знову прийде на Вкраїну

У недобрий час.

На гілляці, як собаці…

Буде край тобі...

Бо мамаша гірше неньки,

Гірше, далебі.

Протофісе, хитрий лисе,

Язика сховай...

Вчися мови потихеньку

Та рублі складай!..

«Про мир уже бають…»

Про мир уже бають

І всюди гадають

Про те, що було і що буде,

Радіють, сміються,

Що більше не б’ються,

Що знову братаються люде…

Замовкли гармати,

І знов дипломати

Пильнують про мирнії справи,

Про ноту Вільсона

В житті полусоннім

Несеться і зліва, і справа.

Тріщать кабінети -

І всюди кадети

Виходять потроху із моди.

Війна затихає.

Земля спочиває -

Братаються знову народи.

«Скільки їх, куди женуть їх…»

Передбачається з'їзд хліборобів. Зараз йде гаряча підготовча праця. Цьому з'їзду в широких колах громадянства придають велике політичне значення

З розмов

Скільки їх, куди женуть їх,

Що так голосно кричать,

Чи на свято йдуть так хутко,

Чи на поминки спішать?

Чи від того, що над світом

Мир, як маківка, зацвів,

Всюди гомін, всюди шелест

І якийсь нервовий спів.

Чи від того, що кадети,

Українців всюди жмуть,

Що ворушиться підпілля

Й чорносотенці встають?

Чи від того, може, хуткість,

І від того гомонять,

Що на панськую нараду

«Хлібороби» знов спішать?

Може, б так, мої панове,

Знов кудись ми тихо йдем.

А куди? Побачим далі.

Як до того доживем.

«Гора завагітніла!..»

Гора завагітніла!

Горі родити час!

Ця чутка полетіла

Від Сяну по Кавказ.

В велику цю хвилину

Півсвіту дива жде,

Яку, мовляв, дитину

Горище приведе!

Яку, мовляв, колиску

Робити треба їй,

А далі - ложку, миску

І інше - Боже мій…

Ось швидко розітнеться

Дитячий перший крик.

Держатись доведеться,

Хто падати не звик.

Вже баба-повитуха

Моргнула до сусід:

Затулюйте, мов, вуха:

Дитина йде на світ.

І всі затихли знову,

Ховаючи хвости,

Благаючи Єгову

Хоч голови спасти.

Та хтось порушив тишу

І крикнув не без зла:

«Гора родила мишу,

Чортзна-що привела!»

Гора почервоніла

(Яка ганьба і страм!)

І знов завагітніла

На лихо ворогам!

ФОРТУНА

Крутить колесо фортуна…

Товпи люда біля неї:

Діна, діна, діна, дуна -

Вхопить хоч би край киреї

Крутить колесо фортуна.

Кожний ставить свою долю

Діна, діна, діна, дуна...

Гей! Як гомін йде по полю!

Крутить колесо фортуна.

Прямо так, без комбінацій,

Діна, діна, діна, дуна -

Скільки різних комбінацій!

Крутить колесо фортуна...

І під носом мурликає:

Діна, діна, діна, дуна -

Хто вже взяв, а хто ще має.

Крутить колесо фортуна…

Враз у всіх затерпла шкура

Діна, діна, діна, дон,

На чергу прийшов - Вільзон

ТЕМИ

Дивно, дивно, як ніколи,

На душі одні дилеми.

Наче борщ їси без солі -

От вам і біжучі теми.

Ситуація преглупа,

Все вертиться без системи,

Тільки гупа, гупа, гупа -

От вам і біжучі теми.

Та над чим гризуться люде?

Без підстав всі теореми:

Як пан скаже, так і буде -

Це також біжучі теми.

Найважніша річ - бензина,

Друге - чек, а третя - шлеми.

Решту зробить вже німчина -

Начебто біжучі теми.

ДУНЬКА

Київська Дунька тужила:

«Що то буде, що то буде…

Як я вийду на люде,

Коли прийдуть...»

І дрижала від страху:

«Моє рило в пуху,

В мене хвіст -

Прогохвіст

На кінець.

В мене кіт - Шаговець.

З ним бувала я у парі

В «Семадені» й на бульварі,

Разом ми коріння рили,

Всі бачили, говорили,

Упереджували:

«Ой ти, Дунько, пиши,

Та не дуже бреши,

Буде лихо,

Горе буде!»

Бідна Дунька дрижала,

Свою морду фарбувала,

Не минула і година -

Цвіте Дунька, як калина.

Червоніє, як малина,

А шкодливого кота

Ухопила за хвоста,

Та в віконце:

«Сходе сонце!

А ти правиш панахиду.

Та таку плаксиву гниду

Мало викинуть!»

Дуньчина сирота заридала,

Пташкою канарейкою заспівала

Про країну незалежну

І про волю необмежну...

Ось як!

А Явдоха лиха

Пішла шукать жениха,

Вже другого -

Козаченька молодого.

РОМАНС

На голос: «У сусіда хата біла…»

Довго-довго я не знав,

За що він мене прогнав...

Ах, насилу я добився,

Що редактор мій сказився.

Вчора я передовицю

Написав: «Не ходи, Грицю».

А мені редактор: «Стій!

Що ти пишеш, Боже мій!

За твого дурного Гриця

Може буть мені в’язниця».

Довго-довго я не знав,

За що він мене прогнав.

І нарешті вже добився,

Що редактор мій сказився.

Невелика я персона,

Тихо-мирно, без фасона

Став писати фейлетона

Про єпископа Гаттона,

Але мій редактор: «Стій!

Що ти пишеш, Боже мій!

Із-за вашого Гаттона

Я лишусь без пальмерстона».⁶

Довго-довго я не знав,

За що він мене прогнав

Ах, насилу я добився,

Що редактор мій сказився…

Взяв перо я знову в руки

І пишу статтю про луки,

Про німецькі різні туки

І про інші всякі штуки.

А мені редактор: «Стій!

Що ти пишеш, Боже мій!

Кинь: твої писання марні,

Єсть комісії аграрні,

Єсть красоти дивно гарні,-

Жни, мели, печи в пекарні»

Довго-довго я не знав,

За що він мене прогнав.

Ах, насилу я добився,

Що редактор мій сказився

Згода: сповнений надії,

Став писати про повії

А мені редактор: «Стій!

Що ти робиш, Боже мій!

Дам тобі одну пораду:

Не скидайся ти на Раду».

Довго-довго я не знав,

За що він мене прогнав.

І насилу я добився,

Що редактор мій сказився.

Став я хроніку писати,

А редактор: «Божа мати!

Та такого гайдамаку...»

І береться за ломаку!

Довго-довго я не знав,

За що він мене прогнав,

І насилу я добився,

Що редактор мій сказився

Став писати оповістку,

А мені в горлянку - кістку!

Та по шиї, та із хати

З забороною писати.

Довго-довго я не знав,

За що він мене прогнав,

І нарешті вже добився,

Що редактор мій сказився

1918 РІК

Лукавий, хитрий був дідок,

Любив неправду й зраду…

Закликав німців в наш куток,

Звалив Центральну раду.

Земельку дав і одібрав,

(Хоч панству жиру збавив),

В мішок республіку сховав

І гетьмана наставив.

З Москви привіз нам москалів

І фахівців до біса!

«Союзи», «спілки» смачно з’їв

І дав нам Протофіса.

За щось студентів розстріляв

І вихваляв злочинців,

Устами Келлера сказав:

«Немає українців!»

А десь на селах, по лісах

Ховав у землю зброю,

І гнів розпалював в серцях,

І звав селян до бою.

«Вчора ждали сенегальців…»

Вчора ждали сенегальців,

А сьогодні ждем китайців…

Як це сталось - не скажу…

Ну й цензура, доложу!

За китайцями мадяри...

Але краще з уст - ні пари!

(Про мадярів говорить

Ще цензура не велить).

За мадярськими полками

(Sić!)⁷ голодними вовками

Йдуть по цукор, по книші

Славнозвісні латиші.

А за дикою ордою

Троцький сам іде з косою.

(Щоб китайцям догодить,

Став копицю він копить).

А за Троцьким в фаетоні

В позолоченій короні

Їде «белый, русский царь,

Православный государь».

І везе всі мрії наші...

Від березової каші

До в’язниці, до петлі,

І до дулі, взагалі.

«За Русь! За батюшку-царя!» -

гукав він у столиці,

І разом з тим проводиря

Виводив із в’язниці.

Антантське військо посилав

(І силу незчислиму!)

І в боки кожного штовхав:

«Та бий же Неділиму!»

Щодня висаджував десант,

Щоб знищити Вкраїну...

А одночасно серед «банд»

Заводив дисципліну.

Фортецю з Києва зробив,

Озброїв школярами

І всі шляхи обгородив

Селянськими списами.

Лукавий, хитрий був дідок...

Усе життя всміхався.

Сьогодні теж всміхнувсь - і здох,

Але не попрощався.

З НОВИМ РОКОМ

Був рік Новий (це другий нині!),

Але ніхто з ним не вітав.

І революції-дитині

Редактор тільки шапку зняв.

Миліш тобі стара дорога...

О демократія моя!

Не віриш ти в самого Бога,

Але святкуєш Палія.

«Горіла хата. Три брати…»

Горіла хата. Три брати

Скажено гризлись, як хорти.

Один есером здавна звавсь,

Есдеком другий величавсь,

А третій брат

Був хлібороб і демократ.

«Мені гасити! - всяк кричав.-

На це я маю більше прав,

За мною весь народ, земля,

Так чом стояти мушу я?»

«Куди?! Не лізь, бо задушу!

Я сам пожежу потушу!»

Горіла хата! Вже давно

Палало в ній усе майно.

Згоріли крокви, дах згорів,

Огонь вже стіни звіром їв.

А три брати

Кричали й гризлись, як хорти.

«Гасіть гуртом!» - вівця кричить.

Але в цю мить

Упали стіни. Дим сховав

Усіх, хто довго так кричав…

Вівця ж упала й помолилась,

Що не людиною вродилась.

1919

«Край! Хоч вибились із сили…»

Край! Хоч вибились із сили,

А пожежу погасили,

Соломою притрусили,

Нафтою полили

І машину завели.

Правда, інші параграфи,

Трошки, може, більше графи,

Щоб анексії і штрафи

Уміститися могли

І нулі усі лягли.

Спіть спокійно, люде добрі,

Полохливі і хоробрі,

Не дивіться більш на обрій:

Ні хмариночки ніде,-

Грім замовк і не гуде.

Так! Прийшли вже всі до згоди,

Поділилися народи

На основі їх природи:

Кожній нації дав мир

Власну хату, власний дім.

Рай! Народи-братолюби

Більш не хочуть самозгуби:

Кожний міцно стиснув зуби

І сховав у льох багнет,

Шаблю, кріс і кулемет.

ЛИСТ ДО ВОЛІ

Нащо ти звеш його китом,

Занадто кит велика штука,

Він простодушний тільки сом,

А ти лукава щука…

Однак пишу тобі листа,

Щоб ти не йшла до згуби.

...Він вирвав пір’я із хвоста

І вирве колись зуби.

ЕМІГРАНТСЬКЕ

Лежимо в Варшаві, сидимо в Парижі,

Коле нам в печінці, в животі нам ріже.

І за десять років бачим результати:

Далі все і далі від своєї хати.

Найнялись в Берліні, примостились в Празі,

Потворили центри (зера⁸ в ліпшім разі).

І за десять років бачим результати:

Скоротити хочуть, а куди тікати?!

ВИДАВНИЧІ СПОСТЕРЕЖЕННЯ

* * *

Не ліхтарик мудреця -

Я прожектор взяв сучасний:

Став шукати видавця

На землі оцій нещасній.

Всю Волинь я обшукав,

Львів, Перемишль, Станіслав,

Світлом Ужгород злякав

І Канади не прогавив.

Видавців... ніяк, ніде:

Мов корова їх злизала!

Покоління молоде

Бур’яном дурним росте

Без ідей, без ідеала.

* * *

Та й з дорослими біда:

Ті читати розучились,

Ті «нє вмєлі нікагда»,

Ті в професори пошились.

А я книжку написав,

Щоб була для всіх цікава,

І сюжет народний взяв

Із епохи Святослава.

Це корисно для малих,

Для професорів - тим паче…

Не один, гадав я, з них

Над сторінками заплаче.

Але справа не у тім,

Видавця негайно треба!

І з прожектором своїм

Знов я вдруге в кожний дім:

Може, впав, гадаю, з неба!

* * *

І нарешті - зирк! Сидить…

Видавець сидить, їй-богу!

І в одну, здається, мить

Опинивсь я біля його.

І, як справжній патріот,

Я почав свою промову

Про убогий наш народ,

Про письменство наше й мову.

І офіру я дойняв:

В видавця вже сльози бачу.

Видавець мій заридав...

Але мить - і він пропав.

Зирк: та це ж я сам і плачу.

* * *

В пастку сам себе впіймав:

Що ж, не буду крокодилом,-

Раз я плакати вже став,

Завершу я сльози ділом.

Все заставив, що було,

Все віддав, а здержав слово!

І од серця одлягло -

Книжка видана, готова!

Гнусь, несу книжки, аж зирк:

Йдуть студенти, вчені, ректор.

Бачать всі і нічичирк!

А в печінку все хтось: штирх!

«Та бери, дурний, прожектор!»

* * *

І уже я читачів

Став з прожектором шукати.

Всю я землю потрусив,

Хтів її вже проклинати.

Зневірявсь і брався знов,

Не минав читалень, клубів,

Всі «Просвіти» обійшов,

Побував у книголюбів.

І нарешті переміг...

В видавця свого на ліжку

Читача звалив я з ніг

І спокійно спати ліг,

Прочитавши... свою книжку.

27.06.1928

З НАШОГО СПОРТУ

Знову сюрпризи у нас! Знову центри нові!

Скільки центрів самих розвелося!

Подивіться, на лисій моїй голові

Піднімається вгору волосся.

Ще Полтавець не впав, ще гримить Горбанюк,

Сагайдачний ще жінку міняє,

Як правдивий козак, на тютюн, на чубук,

А вже «слава» десь знову лунає.

Це зійшовся народ з усіх рідних країв

І соборну будує нарешті.

Та яку? Трудову! Без ніяких панів!

(Ту, що вже будував в Будапешті).

Підписали папір... Неподільна земля.

Повно ладу в соборній, порядку.

Ради скрізь, благодать! Споконвічний суддя

Прибиває законну печатку.

Слава Богу, що люде державні знайшлись!

Більш не будем в ганьбі та зневазі.

Ех! Спокійно тепер заживем, як колись,

І соборно загинемо... в Празі.

НАШІ В МОСКВІ

Всі тут! Весь цвіт злетівся до Москви,

Знайомий з ніг до голови.

Дивіться: ось Марко Вовчок, Франко,

Там Котляревський, з ним Куліш Панько,

А то - Наталка із Полтави,

Лебідонька з ходою пави!

Постійте. Хто цей пишний пан?

Це ж Коцюбинський-отаман!

Вся Січ з порогів Дніпрових!

Дивись, дивись! Сам Бульба серед них!

Вусатий, з люлькою страшною

Іде і крутить головою...

«Ах Ліго Націй, Ліго Націй…»

Ах Ліго Націй, Ліго Націй,

Колодязь правди і надій,

Об’єкт уваги і овацій

В наш час на сцені світовій.

З яким напруженням стріваєм

Ми кожний рух твій, кожний крок.

Які квітки щодня вплітаєм

Ми в твій нев’янучий вінок.

Які складаємо поеми,

Який ми курим фіміам.

Ти з меншостевої проблеми

Зробила іграшку па... нам.

Як легко й просто розрубала

Її заплутані вузли,

Як мудро трійцю обібрала,

Які могучі в ній орли.

Тепер спокійно можуть спати

Куріпки меншості в ярах

І ранок радістю стрівати

В м’яких орлячих пазурах.

«Весна! Весна! І серце знову…»

Весна! Весна! І серце знову,

Як пташка, радісно співа,

І звуки, родячись весною,

Самі вбираються в слова.

І душу сповнюють надії,

І руки прагнуть боротьби...

І різні центри й осередки

Ростуть «обильно», як гриби…

«В СВОЇЙ ХАТІ СВОЯ ПРАВДА, І СИЛА, І ВОЛЯ»

I

В своїй хаті непотрібно і матури мати,

І робити в своїй хаті легко докторати.

Батько скаже: «Ану, діти, батька звеселіте:

Не самим святим судилось горщики ліпити.

Не самі, що вчились в школах,- вчені є і з дому,

Так чому б мені не мати клятого диплому?!

Зватись доктором я хочу! Так вже заманулось,

Заманулось, щоб на старість серце усміхнулось».

Дітям - що? аби не сльози, а якась забава,

І гукнули: «Пане доктор! Слава, батьку, слава!»

II

Лежить мій пес, мовчить, як пень.

За вухом зрідка лиш почеше,

Зате мій приятель весь день

Мені все бреше, бреше, бреше.

Я їх ненавиджу обох

За неприродну дику вдачу:

Один мовчить, неначе здох,

А другий грає роль собачу.

«Англійська делегація!..»

Англійська делегація!

Фунти, фунти, фунти…

Паради, декорації,-

Два кроки до мети.

Англійці роздивилися:

Ну, бізнес - чорта з два.

Почухались, скривилися…

Скривилась і Москва.

Англійська делегація

Купила самовар.

Одна орієнтація:

На світовий пожар!

«Русская школа» у Львові…»

I. В ХВИЛИНУ РОЗПУКИ

«Русская школа» у Львові,

Наче на спині - чиряк.

Наче - сідло на корові,

Наче в «Тризубі» - Коряк.

«Русская школа» у Львові,-

Наче Пилип з конопель.

Наче і буде, панове,

В «русскіх руках» - журавель.

II. ГРУШІ НА ВЕРБІ

Ах, як вставати неприємно,

Коли дзвенить-тріщить дзвінок,

Коли за вікнами ще темно,

Коли у вихорі лайок

Хапаєш перший черевик,

Щоб той, хто будить, в дверях зник.

Чи й нам, «будителям», не краще,

Коли ще поночі, лягти,

Коли ще спить народ ледащий

Без мрій, без прагнень, без мети…

Нехай уже скінчить свій сон,

Щоб знов не бігти за кордон.

«Оглянувшись як слід навколо…»

I. Ad astra⁹

Оглянувшись як слід навколо,

Збагнувши помилки й гріхи,

Потерли ми з хвилину чоло

І стали на Нові Шляхи.

Тепер усе нам ясно й видко…

Як просто ці шляхи ідуть!

Вони нас, певно, дуже швидко

У самий Харків приведуть.

II. ГРА ПРИРОДИ

Правди і Волі шукав я весь вік,

В замки, в халупи заходив.

Правди, здавалось, і слід уже зник,

Волі також не знаходив.

Так всю Європу дарма я сходив,

Бачив лиш кривду й неволю...

Бачив народи - панів і рабів,

В’язнів, що корчились з болю.

Правдо і Воле! О, де ж вас шукать?

Хоч озовіться на крики!

Дзирк! Аж вони в Вінніпезі сидять

Вдвох на колінах - Мандрики.

«Коли з Америки приїде…»

I

Коли з Америки приїде

Найневідоміший земляк,

Чому в нас дзвонять в усі дзвони.

Чому це так?

Газети повні біографій

І панегіриків йому...

Портрети, раути, концерти...

Але чому?

Поети, критики, учені

З пером в руках не сплять ночей

І тільки пишуть, пишуть, пишуть…

Із-за очей?

Не треба надто дивуватись:

Це світовий уже трагізм.

У всьому винен той проклятий

Капіталізм.

II

Хай згинуть нерви і нирки,

Хай згинуть легені й печінка.

Погасне сонце і зірки,

І хай живе одна ковінька.

«Вітано мене…»

I. ЗВІТ

Вітано мене

І оплескувано мене

Сердечно.

Везено мене

І доставлено мене

Безпечно.

Стрінено мене

І посаджено мене

Прихильно.

Поєно мене

І нагодовано мене

Обильно.

Кладено мене

І закутано мене

Препишно

Спалося мені

І переспалося мені

Розкішно

Снідалось мені

І обідалось мені

Прегарно

Їхалось мені

І минулося мені

Безкарно.

II

Коли б був Нансен полетів

На північ Нобіля шукати.

Вся Ліга визнала б наш.., спів,

За нас стояли б делегати…

Лети, голубчику, лети,

Прийми належні побажання

За все, що виборов нам ти

В часи проклятого вигнання.

«Українці - анархісти»

«В Празі з печаткою «Директорії УНР» розіслана анкета військовим».

З газет

I

«Українці - анархісти».

Це ж є вигадка, брехня,

Таж ми маємо щодня

Стільки влад, що ніде сісти!

І уряди, й парламенти,-

Не страшний для нас фашизм,

І немає жодних криз,

Хоч кричать про них студенти…

Директорія - в Варшаві.

Директорія - in Prag¹⁰

Буде ще колись в Лубнах,

В Кобиляках і Полтаві.

В Мотовиловці, в Петрівці,

Від Кавказу ген, аж ген,

В кожній хаті суверен,

А парламент - в дітях, в жінці

II

Живе маленька в мене мишка.

Сьогодні вилізла вона

Така знесилена, сумна:

І нежить лютий, і задишка…

Невже це їй надходить кришка?

О мій читальнику єдиний,

На кого ж ти мене лишиш?

Сама ти плачеш і дрижиш,

Бо вмре піїта України,

Коли його читальник згине.

ЛІТО

Як тихо скрізь!.. Ніде ні звука…

Гаряче літо під крило

Усіх забрало, обняло

Й само дріма... Лише до вуха

Озветься часом стрілом Схід

І знов потоне в тиші світ.

Де ті «вітії», що громами

Карали все: добро і зло,

Яке їм лихо прип’яло

Язик отруйний за зубами?!

Одні шукають маслюків,

А другі п’ють з чужих струмків.

«Народну Раду» навіть громом

Тепер не збудиш з забуття…

Лежить на березі життя

І важко диха жирним сомом.

Над нею наш Солон куня

І мух ліниво одганя.

Зігнувшись, скорчившись утроє,

Дрімає осторонь фашизм...

Де та зухвалість, екстремізм,

Модерні лицарі-герої?..

Сидить, рипить, як та верба...

Далекі вир і боротьба.

І тільки часом «Осередок»

Спросоння очі продере

І голос в справі забере:

«Хоча, мовляв, Адам наш предок,

Але адамовці - абсурд!

Ну, словом, в нас найбільший гурт».

І стихнуть знов слова і рухи.

Ні в кого й думка не майне.

Та осінь спеку прожене,

І стрепенуться дохлі мухи,

І стануть жалити усе,

Що тільки в жилах кров несе.

ЗАЧАРОВАНЕ КОЛО

Сиджу без штанів я та й думку гадаю:

Чому я не їду до рідного краю.

Де ходять в лакерках, галошах, пальто,

Де кожний раює й не тужить ніхто?

Аж - зирк! Листоноша з листом, а у йому:

«Мій друже, й не думай вертатись додому:

Ми голі і босі. Єдиний в нас сон:

Хоч в драній рогожі втекти за кордон».

ЩЕ ЛИХО

Недобре у Газі.

Не прийдуть до згоди

Побідні народи…

...Недобре і в Празі.

Що робиш ти, Боже,

З людської кар’єри:

Розбились есери

На крила ворожі.

Одно полетіло,

Звичайно, наліво,

І друге, на диво,

Покинуло тіло.

І тіло безкриле

Наїжило пір'я...

Ні світ, ні подвір’я -

Ніщо вже не миле.

Сидить на папері,

Сидить серед спеки…

Сміються есдеки:

«Розбились есери...»

НОВА ПЕРЕМОГА

«Неписьменність ми добили,

В корінь знищили її...» -

Так співають за кордоном

Перельотні солов’ї.

«З неписьменністю боролись

Десять років ми дарма:

Ні букварика, ні зшитка,

Ні чорта у нас нема!

Пальцем літер не напишеш,

А приладь не шлють із міст...» -

Так причитує і «Правда»,

І правдивий «Комуніст».

Солов’ї давно вже змовкли. Осінь…

Швидко вже й зима.

І на світі залишилась

Правда - істина сама.

ЖУРАВЛІ

Летять, курличуть журавлі,

Летять до рідної землі...

Що їх чекає? Чи ЧК?..

(«А все з-за того п’ятака»).

Не шкода їх... Не стало сил,

Нема повітря для їх крил,

Задуха тут... а там, а там?

Вони колись розкажуть нам.

Летіть, курличте в небесах,

Але затямте добре шлях!

О Боже, Боже, пощасти

Назад хоч декому втекти.

«Знов з есерами погано…»

Знов з есерами погано...

(Та й не буде вже добра!)

У студдомі знов піано,

Відбулась партійна гра.

Про якісь там документи

Хтось хотів розповісти.

(Вічно казяться студенти -

Гедзь в них, Господи прости).

Ставлять всі питання руба:

«Взяв, кажи нам, чи не брав?»

Ну й добрався хтось до чуба:

Це вам відповідь, мовляв.

Комісар спокійно, чемно

На повітря запросив,

І зробилось в хаті темно,

Бо він світло погасив.

«Кутєпов зник!..»

￼«Кутєпов зник! Кутєпов зник!» -

По всій Європі пролунало...

...На рю Гренель «прильпе язик»,

Мов у кота, що викрав сало.

Газетний світ не їсть, не п’є,

Ажани¹¹ спати вже забули...

...На рю Гренель: «Та ми, мусьє,

Ось хрест: не бачили й не чули…»

Париж як звір... Бріан, Тардье

Ось-ось покажуть їм дорогу...

...А Вандервельде визнає!

Не я - сам чорт зламає ногу!

ЛАБІРИНТ НАУКИ

Звідкіля походить Русь -

Я судити не берусь.

(Звідкіля вона походить -

Ні мені, ні їй не шкодить).

А пошкодила б всім нам

(І здалося ворогам),

Коли б хтось у ліс спустився

І без мапи¹² заблудився.

Довго б він блукав, ходив,

То крутився б, то крутив.

Натрудив би руки, ноги,

Збив би й Русь саму з дороги.

Рюрик, Трувер, Синеус -

Це варязько-руська Русь?!

Але вгляньтесь їй в обличчя,

В мову вслухайтесь, в наріччя!

Це ж латинсько-кельтська річ!

Вираз наших же облич…

Синє-Синій, Синій Вус!

Ось відкіль походить Русь!

Ліс науки... ліс густий;

Хто не вчений, а простий,

Хай не йде: натрудить ноги,

Зіб’є Русь саму з дороги.

ПРОМОВА

Я - проводир! Я мозок нації.

Я - дух. Я батько еміграції.

Я забажав і все створив.

Я з Макдональдом говорив.

Я - Моісей, новий, модерний,

Дав вам науку життьову,

Зо мною вчора радивсь Черний

Про інституцію нову.

Я був міністром на Вкраїні,

А тут я наче президент.

Агей, свиното, вже віднині

Мені будуйте монумент!

Я вас примушу на колінах,

Схилившись, кланятись мені

І проректи: «Ви - Україна!»

Так, так: без нас нема її.

Тепер, на жаль, я поспішаю

На раут, як високий гість.

Вже авто жде мене, гадаю…

Хто їде? Я - соціаліст!

«Не штука трактором чи плугом…»

Не штука трактором чи плугом

Пройтись, як в танцю, полем-лугом.

А ось попробуй в місті брук

Зорати носом, як наш друг!

Дісталось брукові немало,

Але... пощербилось і рало.

«Ти не родивсь для фрака анітрохи!..»

Ти не родивсь для фрака анітрохи!

Тобі не треба цих прикрас!

І чорні гудзики, як блохи,

Від тебе скачуть раз у раз.

Тобі б штани широкі, вибійчані,

З жовтим дебелим очкуром;

Тобі б сидіти на баштані

Й трощить кавун за кавуном.

«Грицько, як інші хлопці наші…»

Грицько, як інші хлопці наші.

Борщу наїсться або каші

І враз на сором і ганьбу

Залізе спати під гарбу.

І ось прийшлось такому хлопу

Дістатись з іншими в Європу.

Та й тут наїсться він, як віл,

І зараз лізе спать під стіл.

«Де ж ти в цей день святий, великий?»

Де ж ти в цей день святий, великий?

Може, десь трощиш гусака?

Чи, мов той чорт шалено-дикий,

Танцюєш в Шарці гопака?

Лютує відьма-завірюха,

Дерева в білому пуху,

А ти, згубивши капелюха,

Ідеш навприсядки в снігу!

Схаменись, ти ж маєш нюха!..

У нас парує борщ і жде...

А за дверима завірюха

І вітер жалібно гуде!..

З НЕОПУБЛІКОВАНОГО

«Стомився я і сів на пень…»

Стомився я і сів на пень,

В осінній день, проклятий день.

І довго я сидів в журбі,

Журивсь по друзях, по собі…

Вмирало все... мов мрії ті

Скидали листя золоті...

І де-не-де бліді квітки

На землю клали головки...

А скільки їх було в землі,

О бідні квітоньки мої!

Та що квітки: коли дуби

Додолу гнулись, як раби.

І скільки ж то від бур страшних

Упало лицарів ясних!

Не гнулись - вітер їх ламав

І далі біг і реготав...

Аж нагло сонце і тепло

Мені всю душу облило,

І глянув я: весна, та й край,

Стоїть мій ліс, як Божий рай,

Сміється листя золоте,

І сходе щось, і щось росте!

Як папороть, цвітуть дуби -

І скрізь гриби, і скрізь гриби.

І між опеньками ріжки

Стоять і сяють, як божки.

О, де ви, діти і баби!

Ідіть, прогавите гриби!

Та враз якийсь обуривсь гриб

І так сказав: помовчав ти б!

Сиди, коли розсівся тут,

А то в нас швидко самосуд!

Народу працю ти не руш...

І гнівно змовк державний муж!

Під ноги глянув я: ріжок

Сьогодні виліз з пелюшок!

Аж чую: десь гудуть хрущі,

Аж чую: десь ідуть дощі.

Дивлюсь - аж віче... галас, крик,

Усяк показує язик!..

Пройшло лише хвилини три,

Став ліс ногами догори.

Схопився я за пень... кричу,

Та враз не втримавсь і лечу.

А з прірви відьми чи баби

Летять на мітлах по гриби.

24.10.1917

«Дождались ми ясної ери!..»

Дождались ми ясної ери!

Кругом есдеки і есери!

Нема ні хати, ні родини,

Де б не сидів есдек, есер...

О Діогенес, ти й тепер

Шукав би з ліхтарем людини…

Щоб бути зорями епохи,

В есери поскакали блохи,

Клопи в есдеки записались,

А нуші в партію есер!

Безпечно стало: зник Азеф,

А співробітники - попались!

Для досліду їх киньте в шляпку…

Есеру вп’явсь есдек в горлянку.

Клопа блоха у бік кусає...

А нуша бідна сиротою,

Вже лізуть кишки з живота,

А ще на спину не лягла.

Народ же їх годує пельки

І жде, як масниці, земельки.

Коли ж ви прийдете до згоди,

Коли ви правду збагнете,

Тоді, як хліб увесь з’їсте

І як зачиняться заводи?!

Тоді, як тихо в очереті

Народиться Микола III

І забере негайно в руки,

І пусте ріки з вас ропи.

О блохи, нуші і клопи,

Хіба ще мало вам науки?!

[1917]

«О, де ви, де, мої есери!..»

О, де ви, де, мої есери!

Як вас найти, мої борці?

В які сховались ви печери?

І уявлялися вівці

Глибокі, темні катакомби,

Летять револьвери і бомби…

І де вівця їх не шукала:

В льохах, у лісі, на Дніпрі,

В святі печери заглядала,

В криниці, бочки, димарі.

Аж зирк! Стоїть есер на ганку!

Пішла - і всіх знайшла їх в банку.

Експропріатори, напевно,

Оце так вскочила в біду.

Те, що робилося таємно,

Робитись стало на виду.

Вівця на двері поглядає,

Але її хтось окликає...

«Це ти, кумасеньку Степане?

Давненько був ти на селі.

А в селах журяться селяни,

Все ждуть то волі, то землі…»

Вівця побігла до палат.

В той час Бетховена сонату

Грав на роялі демократ.

І виникали дивні звуки,

Мов з тіста випечені руки…

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

О хліборобе-демократе,

Ти, певне, бачив мужика,

Коли тобі могла заграти

Його порепана рука!

Але він мусить гній возити,

Щоб міг ти з чого хліб робити.

О хліборобе-демократе,

Секрет мені ти свій одкрий:

В якій комірчині ти, брате,

Так дивно робиш хліб святий?

Весь вік ходжу я в місто з міста,

Але не їв такого тіста.

Вівця про всіх, здається, дбала

(Такий плохий овечий род!):

Орала, сіяла, і жала,

І завела собі город.

А щоб у себе бути паном,

Обгородилася парканом.

СТАРІ ЧАСИ

Живе вівця собі, радіє.

Цвітуть, пишаються грядки -

Капуста, морква зеленіє,

Горять зірками нагідки.

Міцна, надійна огорожа -

Аби дощі та ласка Божа!

На жаль, сусідою близькою

Свиню їй мати довелось.

Так часом карою страшною

Карає нас Господь за щось.

Але велика ласка Божа -

Коли міцна в нас огорожа!

Так рай свій має все в природі.

Од вітру впав колись баркан,

І от свиня уже в городі,

І вже вівця собі не пан.

Іди, овечко, до городу

І клич свиню в свою господу.

СМУТНІ ЧАСИ

«Як гарно-зелено в сестриці,-

Свиня промовила вівці.-

Печи для мене паляниці -

Пшеничні, яшні буханці.

За те, що будеш годувати,

Тобі я буду рідна мати».

«Ах, мамо, сестронько кохана,

Тобі я вдячна без кінця.

Та кепсько якось без паркана,-

На це завважила вівця.-

Бо в вас, сестричко... мамо, вдача,

Сказать по-нашому... свиняча».

Угледівши страшенні зуби,

Схилила голову вівця.

І вся в сльозах, скрививши губи,

Прохає сісти на стільця.

І, не питаючись дороги,

Свиня на стіл поклала ноги.

Живе свиня, біди не знає,

Їсть моркву, редьку, кавуни,

В обід обідати сідає,

Ламає хвіртки і тини.

В городі, в хаті порядкує

І на столі вночі ночує.

Вівця б хотіла рятуватись,

Зверталась стократ до сусід...

Та не хотів на зойк озватись

Глухий, німий, холодний світ.

Як пусто в тебе в серці, в шлунку,

Шукай у мозку порятунку.

А на город прийшла недоля:

Пориті, знищені грядки,

Лежить потоптана квасоля,

На сонці в’януть буряки.

Гниє капуста, морква, дині,-

І сохне листя на калині.

Та милостивий Бог буває...

Свиня не їсть, не п’є, не спить.

[Харчі] в живіт, мов ніж стромляє,

І революція бурчить...

Лежить, та кривиться, та диха -

Умре, то буде менше лиха.

І обережно геть з городу

Вівця її перетягла.

В відрі поставила їй воду,

Помий в корито налила

І кинула на ласку Божу...

Сама ж взялась за огорожу.

Але не кожний умирає,

Щоб дати другому життя.

[1917-1918]

«Ви чули? Ви чули?.. Зуави, зуави…»

Ви чули? Ви чули?.. Зуави, зуави...

По лікаря швидше! Два кухлі води!

Вже швидко! Вже близько зуави, удави…

Вже близько! Вже швидко прибудуть сюди

З хвостами, з зубами... а пащі, а пащі.

Роззявить - ковтне і нема.

Що довго казать. Пропащі, пропащі.

Упасти, просити, благати дарма.

Прогавили сонні ворони, роззяви,

Шматує, пече каяття.

Добридень, слони, крокодили, удави!

Добраніч, добраніч, життя!

ШЛЮБ

Казали ми: [сумління], мозок, шлунок…

Всяк визнає, що в шлюбі порятунок,

Аби не скоїлась біда -

Дитина надто молода.

Звичайно, легко одружитись,

Та потім як їй буде житись.

Який нарешті буде плід -

Дитині всього десять літ!

Нехай би трохи придивилась,

У школі грамоти навчилась

І вийшла б заміж через рік.

Придбав би тільки чоловік.

Та й що дамо в сей час дитині?

Голодний рік - і пусто в скрині.

Але есер твердий, як дуб,

Кричав: ловіть! Негайний шлюб.

Мовчать буржуї-патріоти,

Вперед [женуться] без турботи!

Вперед! Який експеримент!

Який для світу прецедент...

І стали борошно зшкрібати...

Спідницю, чоботи латати,

Із сили вибились украй -

Спекли нарешті коровай.

Як квітка льону на городі.

Вона цвіла в небесній вроді.

І заздрив їй в той час усяк:

Капуста, морква і буряк.

Їй з неба сонце усміхалось,

Над нею небо розливалось,

Пісні співали їй вітри,

Схилялись листу прапори.

І узяли сю квітку любу

І повели її до шлюбу.

Ішла вона, як маків цвіт,-

Було їй тільки десять літ.

Нічого, бідні, не пошили,

Не дурно так баби тужили,

Діди схилились на кийки…

Сміялись дружки і дружки...

А молодий ішов щасливий,

Тинявся він весь вік бурливий,

[Псував чужу] і власну кров

І нагло подругу знайшов.

Під церквою село зійшлося,

Як річка в повідь, розлилося.

Крик, галас, сварка і тумани,

Кілки ламають парубки:

«Рушаймо, хлопці, на весілля!

Батьки! Дядьки! Важке похмілля!

Ханжі ми зроду не пили,

А самогону не взяли».

Відбувся шлюб: танки, музики,

І сміх, і плач, і п’яні крики,

І молода, як маків цвіт,

Цвіте - їй тільки десять літ.

А скрізь на лавах, на помості

Сидять чужі, заморські гості.

І світиться у їх очах

І зацікавленість, і жах.

Аж ось уже півні співають,

І молодих самих лишають.

Пошли їм, Боже, довгих літ

І збережи всім маків цвіт.

І [стрілась] ніч страшна і дика,

Почувся плач, благання, крики!

Прокльони, стогони в борні -

І враз вся хата у огні.

Стояла чорна домовина,

В ній спала вічним сном дитина,

А молодий ішов з села

В душі без сорому і зла.

18.03.1918

ПРИМІТКИ

Із збірки «ПЕРЕЗВА»

Уперше вийшла у Відні 1921 р. у видавництві «Млин» із зазначенням: «Частина І», під псевдонімом В. Валентін. Через два роки Державне видавництво України перевидало її з деякими скороченнями під назвою «Емігрантська перезва».

Упорядники попередніх видань творів О. Олеся висловлювали припущення, що його дев’ятою книгою є переклад поеми Г. Лонгфелло «Пісня про Гайявату» (Державне видавництво України, 1923). Та оскільки «Перезва» написана 1919 р. (а ми вже зазначали, що автор нумерував збірки не за порядком видання, а за роками написання, тобто за хронологією),- дев’ятою книгою слід вважати «Перезву». Вона вийшла без номера, мабуть, тому, що автор не хотів розкривати своє ім’я.

Подібне спостерігаємо із шостою книгою, яка була підготовлена автором до публікації, але так і не побачила світ. Проте номер за нею залишений.

«Перезву» складають сатиричні вірші, написані О. Олесем у перші два роки перебування за кордоном. В іронічно-сатиричних тонах поет відтворив становище і діяльність різних політичних угруповань української еміграції, відірваність колишніх вождів від істинних потреб народу, безперспективність політикування. Більшість цих творів друкувалися у віденських виданнях, зокрема редагованому О. Олесем сатиричному журналі «Сміх» (1919, вийшло всього два номери) і тижневику «Воля» (1919 - 1921).

У назві використано частину весільного обряду, за яким родичі молодої після першої шлюбної ночі йшли або їхали до хати молодого, співаючи пісень жартівливого, сатиричного, іронічного, бурлескного характеру. В кінці книжки автор «Перезви» вміщує «Додаток» (Пояснення) - авторські пояснення, в яких іронічно наголошує на звичайності, буденності змісту збірки. До того ж у коротенькому вступному слові «До читачів! (коли будуть)» автор зазначає: «Я дуже перепрошаю, що випускаю першу свою книжку без портрета і критичної розправи. Повірте, це не із скромності, а із-за браку відповідних коштів».

Автор мав намір видати і другу частину «Перезви», а також готував до друку й інші сатиричні твори про еміграцію: комедію «Ревізор з Кам’янця», трагікомедію «Народний суд», лібретто до опери «Влада за кордоном». Проте після гострої і «несприйнятної» для еміграції першої частини «Перезви» навряд чи емігрантсько-націоналістичні кола могли допустити видання цих творів.

Є відомості про те, що напередодні смерті О. Олесь ще раз спробував надрукувати другу частину «Перезви». Та і це йому не вдалося. В 30-х роках чимало сатиричних віршів він надрукував у місячнику «Тризуб», що видавався у Франції.

Сатиричні твори ще з київського періоду, коли друкувався в газетах «Трибуна», «Відродження», О. Олесь підписував переважно псевдонімами Валентін та Вовк.

Подається за виданням: В. Валентін. Перезва.- Ч. І.- Відень; Київ, в-во «Млин», 1921.

Вчора справили весілля...- «Цей вірш має чисто етнографічний характер».¹³

Горпина, Омелько, Данило, Микита - сприймаються узагальнено, хоч, можливо, і мали конкретних прототипів з українських емігрантських осіб.

По «Esels Platz» напідпитку...- «Тут розказано, як загинув наш земляк серед дикунів».

Державні місії...- «Тут дано зразок патріотичного підйому в перші часи відродження нації».

«В своїй хаті своя правда, і сила, і воля».- «Тут доводиться, що, завівши лад у своїй державі, можна й іншим допомогти».

Кернтнерштрасе - назва вулиці у Відні.

«Воля» - тижневик, виходив у 1919 - 1921 р. у Відні за редакцією В. Піснячевського, з 1921 р. під назвою «Воля України». У цьому ж році припинив своє існування.

Введені в твір імена - Петро, Хома, Іван, Семен, Калістрат і прізвиська - Брехун, Дубровін, Хуліган - стосуються членів української еміграції. Конкретних адресатів нині важко встановити.

Супрун - можливо, йдеться про когось із кабінету Міністерства фінансів УНР (Української Народної Республіки - див. приміт. на с. 920, до вірша «Чи не мати для нас і для всіх УНР?»

Такий плохий, малесенький...- «Це чисто ліричний вірш і жодного змісту не має».

Петлюра Симон Васильович (1879-1926) - один із керівників української буржуазно-націоналістичної контрреволюції, лідер Української соціал-демократичної робітничої партії. З 1917 р.- в складі верхівки Центральної ради, з 1919 р.- голова Директорії контрреволюційного буржуазно-націоналістичного «уряду» на Україні. Влітку 1920 р., підписавши Варшавську угоду, втік за кордон.

Чарівна, як сонце, і легка, як хмарка...- «Це єсть вигадка, бо такого прізвища ні один посол не має». Вперше вірш надрукований під назвою «З лірики». У виданні 1921 р. має незначні відмінності.

«Ковбаса та чарка» - тут, мабуть, використано першу частину назви водевілю М. Старицького «Як ковбаса та чарка, то минеться й сварка» (1872).

Ну, й меткий же він у нас...- «Цим віршем автор хотів довести, як швидко українці можуть навчитись дипломатії, коли мають до неї природний хист».

Клемансо Жорж Бенжамен (1841 - 1929) - французький політичний діяч. У 1917 - 1920 рр.- прем’єр-міністр Франції. Один з організаторів антирадянської інтервенції і авторів Версальського договору 1919 р.

Я дипломат... уже два роки...- «Цим віршем скасовується легенда про широту нашої натури (аероплани, ложі в театрах, власне радіо)».

На місце міністра фінансів колись...- «Тут, на жаль, стверджується, що у нас все не по-людському».

Хоч мав він голову не хитру...- «Тут описується, як може людина і з нехитрою головою здобути лицарську славу, коли потрапить зробити підготовчу роботу».

Колишній мій каліка-сват...- «Тут доводиться, що хвіст може робити шкоду тільки тоді, коли він дається жабі, а роги - свині, і що, навпаки, людина з хвостом і рогами може принести велику державну користь».

Весь вік прожив ти в «Петрограді»...- «Цей вірш з огидою відкидає загальний погляд на українців як на анархістів».

«Був вірним гетьману, Петлюрі...» - Маються на увазі керівники Директорії. Гетьман - Скоропадський Павло Петрович (1873-1945) - генерал царської армії, який у 1918 р. очолив контрреволюційний буржуазно-поміщицький «уряд» на Україні. Після повалення гетьманського уряду втік у Німеччину. Петлюра - див. приміт. до вірша «Такий плохий, малесенький...»

Колись блискучий ад'ютант...- «Цим віршем стверджується, що військовому легше щось з’їсти на еміграції, ніж цивільному».

Вчора кат зарізав маму...- «Цього не було».

Ти купив собі віллу без крику...- «Тут дається порада купувати віллу в той час, коли каміння мовчить».

Весь вік він торгував...- «Цей вірш чисто комерційного характеру і відноситься не до дипломатичних і патріотичних місій, а виключно до торговельних, доводячи, що і в Берестю, при зручності, можна зробити гешефт».

«А заробив як слід лише в Берестю».- Йдеться про керівників Центральної ради, які 1918 р. підписали зрадницьку Брест-Литовську угоду, згідно з якою Німеччина окупувала Україну

Ніхто не знав, ніхто не чув...- «Тут змальовано хитрого міністра»

Хто в нас в міністрах не бував...- «Цим віршем стверджується правдивість легенди про безсмертя Іуди».

Борітеся - поборете...- «Тут описана московська гра ванька-встанька».

«Борітеся - поборете...» - Цими словами передано не тільки рядки Т. Шевченка з поеми «Кавказ», під такою назвою у Відні з 1919 р. виходив журнал - орган Української партії соціал-революціонерів.

Копа - можливо, хтось із німецьких чи австрійських діячів, що цікавився українськими справами.

Бронський - можливо, хтось із польських діячів, що цікавився українською еміграцією.

Карлсбад, Баден - курортні міста Західної Європи. Карлсбад - нині Карлові Вари в Чехословаччині, Баден - місцевість у Німеччині.

Про правих есерів короткий мій спів...- «Ясно, що люде і досі вірять більше пасові, ніж чомусь іншому».

Праві есери - члени партії соціалістів-революціонерів. Йдеться, можливо, про «праві елементи» Української партії соціалістів-революціонерів.

Та ти ж червоний наче рак...- «Цього ніколи не було».

Він справжнім був паном у ложці води...- «Тут стверджується, що до революції наша справа була досить в слабих руках».

Національній раді.- «Цим віршем підкреслюється непереможність природи. Коли уродиться щось нежиттєздатне, то тут не поможе не тільки медицина, а навіть найвищі чини в роді генералів».

Національна рада - контрреволюційна організація, створена 19 жовтня 1918 р. у Львові представниками української дрібнобуржуазної націоналістичної партії. Після окупації Галичини польськими військами (липень, 1919) припинила своє існування.

Державний центр, стократ солодший мрії! - «В цім оптимістичнім вірші бринить переконання, що наш центр ніколи не спуститься на дно».

Есеф - член Української партії соціалістів-федералістів. У питаннях державного устрою домагались входження України до складу Російської держави на федеративній основі. УПСФ розпалась у 1920 р. після розгрому контрреволюційних сил.

Вони зійшлися, небораки...- «Цей вірш має зоологічний характер, бо говорить не про людей».

На все ти, Боже, дав пораду...- «Події на Україні і в Західній Європі дали авторові натхнення написати цю молитву».

«Ще сьому заповідь свою...» - Мається на увазі сьома з десяти біблійних заповідей: «Не перелюбствуй».

Балада.- «Цей вірш ніякого відношення до газети «Український прапор» не має, бо «У[країнський] пр[апор]» має цілком іншу орієнтацію (дивись останні числа)».

«Український прапор» - тижневик, потім двотижневик, орган Західноукраїнської Народної Республіки, у 1919-1923 рр. виходив у Відні, з 1923 р.- у Берліні.

«І єдину, неділиму...» - поет висловлює побоювання, щоб не повернулись часи царської Росії, яка під цим гаслом придушувала національно-визвольний рух.

Колчаківський захват - йдеться про переворот у листопаді 1918 р. на чолі з царським адміралом Колчаком Олександром Васильовичем (1874-1920) в Сибіру, Уралі і Далекому Сході, де було встановлено військову диктатуру.

Клемансо - див. приміт. до вірша «Ну й меткий же він у нас…»

Вже цвітуть квітки...- «Тут доводиться, що в печінку легше попасти, ніж вилізти з неї».

Панейко Василь (1883 - ?) - галицький журналіст, видавець, громадський діяч. Співробітничав у газеті «Діло», 1912-1918 рр.- секретар закордонних справ, член української делегації на Паризькій конференції.

Віденський блок - йдеться, можливо, про спробу оживити діяльність Української партії соціалістів-революціонерів у 1921-1923 рр. У лютому 1921 р. відбувся розкол в емігрантських групах УПСР. Частина членів «закордонної делегації групи УПСР» у Відні (М. Грушевський, П. Христюк, М. Черчілль та ін.) визнала радянський уряд України.

Моя орієнтація.- «Це зовсім не моя орієнтація».

Набоків - Набоков В. Д. (1869-1921) - один з лідерів партії кадетів. У 1917 р.- керуючий справами Тимчасового уряду, після Жовтневої революції - член Ради контрреволюційного уряду.

Носар - Носар-Хрустальов Юрій (1879-1918) - російський політичний діяч українського походження, соціал-демократ.

Мілюков Павло Миколайович (1859-1943) - російський політичний діяч, один з організаторів партії кадетів. У 1917 р.- міністр закордонних справ буржуазного Тимчасового уряду, білоемігрант.

Гучков А. І. (1862-1936) - російський капіталіст, лідер октябристів. У 1917 р. - воєнний і морський міністр Тимчасового уряду, один з організаторів корніловщини.

Керенський Олександр Федорович (1881-1970) - російський політичний діяч, есер, глава буржуазного Тимчасового уряду, міністр юстиції, військовий і морський міністр, організатор антирадянського заколоту по захопленню Петрограда.

Антанта - імперіалістичний блок Великобританії, Франції і царської Росії. Остаточно сформувалася в 1907 р. для боротьби проти т. зв. Троїстого союзу (Німеччина, Австро-Угорщина та Італія) за переділ світу. Антанта здійснила збройну інтервенцію проти Радянської держави у 1918-1920 рр.

Денікін Антон Іванович (1872-1947) - генерал-лейтенант царської армії, головнокомандуючий контрреволюційними збройними силами Південної Росії, один з організаторів Добровольчої армії. З 1920 р. - білоемігрант.

Юденич Микола Миколайович (1862-1933) - глава контрреволюції у Північно-Західній Росії під час громадянської війни. З 1917 р.- головнокомандуючий військами Кавказького фронту, в 1919 р. очолював два білогвардійські походи; білоемігрант.

Колчак - див. приміт. до вірша «Балада».

Скільки політиків різних пород! - «Тут кидається докір Міністерству праці».

Жорес Жан (1859-1914) - діяч французького і міжнародного соціалістичного руху. В своїх промовах викривав політику мілітаризму і війни. Вбитий французькими шовіністами.

Лойд-Джордж - йдеться про прем’єр-міністра Великобританії у 1916-1922 рр. Ллойд Джорджа Девіда (1863-1945), одного з організаторів антирадянської збройної інтервенції та економічної блокади проти Радянської Росії.

Колись тобі сорочку вишивали... - «Цей вірш інспірований, і я його не розумію».

Республіканство, монархізм... - «Цей вірш запевняє, що для людей форма правління і суспільного ладу має величезне значення, а для свиней майже ніякого».

Чи не мати для нас і для всіх УНР? - «Тут стверджується, що молоко люблять всі, без огляду на політичні і соціальні переконання. «І стоїть УНР, як корова дурна», тут слово «дурна» додано до рими».

УНР - Українська Народна Республіка, проголошена Центральною радою 7.11.1917 р. Виникла як федеративна частина Росії, а потім - 4-м універсалом Центральної ради як «незалежна» буржуазно-демократична республіка. Уряд УНР у 1918 р. уклав угоду з німецько-австрійськими імперіалістами і за допомогою німецьких військ відновив свою владу, в квітні 1918 р. окупанти скинули уряд УНР, замінивши його режимом гетьманщини. УНР відновила своє існування 13.11.1918 р. у вигляді Директорії, після 1920 р. певний час діяла за кордоном.

Пішла в письменники блоха... - «Не треба бути червоноармійцем, щоб хоч якого пана з коня зсадити».

Це ти, свинопасе Панасе… - «Тут дається порада не звертати увагу на критику! Критика в літературі - це поліція в державі».

Звернення до особи Панаса важко ототожнювати з кимсь конкретним. Тут ішлося передусім про українських письменників-емігрантів, що претендували стати нарівні з європейськими класиками.

Парнас - у грецькій міфології - гора Парнас - одне з місць перебування бога Аполлона й муз. Переносно: святилище поезії, співдружність поетів; «зійти на Парнас» - стати поетом.

Пегас - у грецькій міфології крилатий кінь, від удару копита якого на горі Гелікон утворилось джерело, з якого пили воду музи і яке давало натхнення поетам. «Осідлати Пегаса» - стати поетом.

С... С! Сичиш ти, а не пишеш. - «Тут зазначено випадок, коли свиня сичала, як гадюка. (Див. оповідання Г. Гасенка)».

Я ніколи не був шантажистом... - «Це - лірика».

Він більш не зміг між людьми бути… - «Тут доводиться, що коли хтось тікає від людей, то, очевидно, має на се важні причини».

Емігрантське («Чи принесеш ти сто корон?»).

«Біжу від Шульца у світи...» - Тут йдеться, напевно, про одного з власників ресторану у Відні, де часто обідали українські емігранти.

Версальський мир. - Йдеться про Версальський мирний договір 1919 р. між Антантою, з одного боку, та Німеччиною, з другого, що зафіксував результати першої світової війни 1914-1918 рр. Версальський договір санкціонував загарбання Польщею Східної Галичини і Західної Волині, анексію Закарпаття Чехословаччнною, Північної Буковини і Бессарабії - Румунією.

Скороход. - «Цим віршем одкидається дурна характеристика українців, які начебто «отличаются медленной походкой к волам», а також показуються успіхи нашого «мореплавання».

Колумб Христофор (1451-1506) - мореплавець епохи географічних відкриттів, здійснив 4 плавання через Атлантичний океан, відкрив частину островів Вест-Індії.

Ворони.- «Цей вірш перестарівся. Автор переконався, що українські ворони нічого не мають спільного з московськими. Коли «шматочок сиру» попадає в рот українській вороні, то його не тільки словами, а й зубами не вирвеш».

У журн. «Воля» (1920.- Т I.- № 3.- С. 118) вірш мав присвяту: «Серу Філіппе». Особу не встановлено, можливо, вигадана.

«ПОЗА ЗБІРКАМИ»

Більшість сатиричних віршів О. Олеся надруковано в періодиці під рубриками: «На теми дня», «Маленький фейлетон», «На біжучі теми», «Пісні дня». Ці назви в нашому виданні опущені, в примітках називаємо лише псевдоніми, якими підписані твори.

Сучасна байка.- Вперше надруковано в газ. «Рада».- 1911.- № 24.- С. 3. Підписано: Фотограф.

Подається за першодруком.

Меншиков Михайло (1859-1919) - російський письменник, публіцист. Відомий антиукраїнськими фейлетонами в журналі «Новое время».

Савенко - напевно, йдеться про Савенка Анатолія (1874- ?) - російського політичного діяча українського походження, члена Державних дум, відомого своїми виступами проти національно-визвольного руху на Україні.

«Темні сили» - маються на увазі члени погромницьких монархічних організацій «чорних сотень», діяльність яких була спрямована на розпалювання національної ворожнечі і боротьби проти революційного руху в Росії 1905-1917 рр.

«Чи ти мазепинець, чи руський?» Мазепинець - похідне від прізвища гетьмана Лівобережної України Мазепи Івана Степановича (1644-1709). Руський - «істинно руськими» називали себе чорносотенці.

Марки прусські - йдеться про земельні маєтності

У крилатого орла.- Вперше надруковано в журн. «Засів».- 1911 - № 10.- С. 146. Підписано: О. Олесь.

Подається за першодруком.

Коли, бувало, навмання... - Вперше надруковано в газ. «Рада».- 1911.- № 277.- С. 3. Підписано: Фотограф.

Подається за першодруком.

«Навік Савенко і Іуда...» Савенко - див. приміт до вірша «Сучасна байка». Іуда - за біблійним міфом, один з учнів Христа, який видав свого вчителя за 30 срібників. Ім’я Іуди стало символом зрадництва і запроданства.

Валентину Сад[овськом]у.- Вперше надруковано в сатиричному журн. «Гедзь».- 1917 - № 3.- С. 3. Підписано криптонімом О.

Подається за першодруком.

Садовський Валентин (1886-1947) - український економіст, громадський і політичний діяч. З 1917 р.- член Центральної ради від УРСДРП, генеральний секретар судівництва в уряді В. Винниченка.

Есер - член дрібнобуржуазної партії соціалістів-революціонерів у Росії (1901 -1923). На Україні - з квітня 1917 р.- Українська партія соціалістів-революціонерів (УПСР).

Есдек - член Української соціал-демократичної партії, яка була провідною в Центральній раді.

Мартовик - напевно, похідне від лідера меншовизму Мартова Л. (Цеденбаума Ю. О., 1873-1923), з 1917 р.- один із керівників його «лівого крила».

П'ятаков - йдеться, мабуть, про П’ятакова Георгія Леонідовича (1890-1937), учасника боротьби за владу Рад на Україні. В 1917 р.- голова Київського комітету РСДРП (б), виступав проти квітневих тез В. І Леніна, проти права націй на самовизначення.

Ідуть знов новозеландці... - Вперше надруковано в газ. «Трибуна».- 1918.- № 3.- С. 3. Підписано: Валентин.

Подається за першодруком.

Кадети - конституційно-демократична партія, офіційно - партія «народної свободи» - головна партія контрреволюційної ліберально-монархічної буржуазії в Росії.

Знов чути про кабінет... - Вперше надруковано в газ. «Відродження».- 1918.- № 145.- С. 3. Підписано: Вовк.

Подається за першодруком.

Протофісові.- Вперше надруковано в газ. «Відродження».- 1918.- № 138.- С. 4. Підписано: Вовк.

Подається за першодруком.

Протофіс - абревіатура від початкових літер слів: про - промисловість, то - торгівля, фі - фінанси, с - сільське господарство. Всі вони об’єднані крупною буржуазією і промисловцями-капіталістами за часів гетьмана Скоропадського. Кооперативний журнал «Наша хата» (1918.- № 5.- С. 2) писав, що цей союз створений «не для того, щоб ощасливити Україну та вкраїнський трудовий люд, а щоб захищати свої власні, особисті інтереси та інтереси великих капіталістів, як павук, що заснував своє павутиння по всіх ділянках України».

Про мир уже бають... - Уперше надруковано в газ. «Відродження».- 1918.- № 155.- С. 3. Підписано: Дина.

Подається за першодруком.

«Про ноту Вільсона...» - Йдеться про президента США (1913-1921) Вільсона Томаса-Вудро (1856-1924). Від імені буржуазії світу висунув програму імперіалістичного миру - «14 пунктів», що передбачали продовження іноземної інтервенції на західноукраїнських землях.

Скільки їх, куди женуть їх... - Уперше надруковано в газ. «Відродження».- 1918.- № 162.- С. 3. Підписано: Ді-на.

Подається за першодруком.

Чорносотенці - члени погромницьких монархічних організацій («Союз руського народу», «Союз Михаїла Архангела» та ін., 1905-1917), крайні реакціонери.

«Хлібороби» знов спішать...» - Йдеться, напевно, про інсценований австро-німецькими окупантами «з’їзд хліборобів» у Києві 29.04.1918 р., на якому гетьманом України було проголошено П. П. Скоропадського.

Гора завагітніла! - Вперше надруковано в газ. «Відродження».- 1918.- № 166.- С. 4. Підписано: Вовк.

Подається за першодруком.

В основу твору покладено легенду Горація з «Послання до Пісонів» («Про поетичне мистецтво»).

Фортуна.- Вперше надруковано в газ. «Відродження».- 1918.- № 194.- С. 3. Підписано криптонімом О.

Подається за першодруком.

Вільзон - див. приміт. до вірша «Про мир уже бають».

Теми.- Вперше надруковано в газ. «Відродження».- 1918.- № 196.- С. 2. Підписано криптонімом О.

Подається за першодруком.

Дунька.- Вперше надруковано в газ. «Відродження».- 1918.- № 203.- С. 2. Підписано криптонімом В

Подається за першодруком.

«В мене кіт - Шаговець...» - Можливо, тут перекручено прізвище Чаговця Т. В. - співробітника газети ліберально-буржуазного напрямку «Киевская мысль» (1907-1918)

«Семаден» - мовиться, напевно, про відому кондитерську в Києві.

Романс.- Уперше надруковано в газ. «Відродження».- 1918.- № 208.- С. 3. Підписано: Вовк.

Подається за першодруком.

Гаттон - архієпископ з міста Метца, жив у X ст., відомий своєю скнарістю.

1918 рік.- Уперше надруковано в газ. «Трибуна».- 1919.- № 12.- С. 4.- Підписано: Валентин.

У вірші окреслено політичну ситуацію на Україні напередодні 1919 р. В сатиричних тонах подано обличчя тогочасних політичних діячів.

Подається за першодруком.

«Лукавий, хитрий був дідок...» - Це міг бути збірний образ, але чимало фактів, викладених у вірші, стосуються передусім М. С. Грушевського (1866-1934) - голови Центральної ради, яка вступила в співробітництво з каледінцями та Антантою, в Бресті закликала на Україну війська Німеччини та Австро-Угорщини.

Келлер - напевно, йдеться про Келлера Федора (1857-1918) - головного комісара усіх збройних сил України в уряді П. Скоропадського.

Вчора ждали сенегальців.- Уперше надруковано в газ. «Трибуна».- 1919.- № 18.- С. 3. Підписано: Валентин.

Як і в вірші «Ідуть знов новозеландці», автор мовить про уявні і можливі політичні сили і народи, які виявляли в ті роки інтерес до України.

Подається за першодруком.

Троцький Л. Д. (1879-1940) - ідеолог дрібнобуржуазного опортунізму, непримиренний ворог більшовизму

З Новим роком.- Уперше надруковано в газ. «Трибуна».- 1919.- № 20.- С. 2. Підписано: Валентин.

Подається за першодруком.

Палій - напевно, натяк на Палія С. П.- білоцерківського (фастівського) полковника, що очолив повстання на Правобережній Україні проти польсько-шляхетських загарбників у кінці XVII - на поч. XVIII ст

Горіла хата. Три брати... - Вперше надруковано в журн. «Воля».- 1919.- Т. 2.- № 5.- С. 205.

Подається за першодруком.

Есер - див. приміт. до вірша «Валентину Сад[овськом]у».

Е с д е к - див. там же.

Край! Хоч вибились із сили... - Вперше надруковано в журн. «Воля».- 1919.- Т. 1.- № 4.- С. 12. Підписано: Валентин.

Подається за першодруком.

Лист до волі.- Вперше надруковано в журн. «Сміх».- 1920.- № 2.- С. 7

Подається за першодруком.

Емігрантське («Лежимо в Варшаві...») - Вперше надруковано в журн. «Дзвони».- 1931.- № 6.- С. 379.

Подається за першодруком.

Видавничі спостереження.- Вперше надруковано в журн. «Тризуб».- 1928.- № 27 - С. 16-18. Підписано: В. Валентин.

Подається за першодруком.

«Просвіта» - культурно-освітня організація на Україні, що існувала з 2-ї пол. XIX - до кінця 30-х рр. XX ст.

З нашого спорту.- Вперше надруковано в журн. «Тризуб».- 1929.- № 11 - С. 12.

Подається за першодруком.

Полтавець, Горбанюк, Сагайдачний - гетьмани України.

Наші в Москві - Вперше надруковано в журн. «Тризуб».- 1929.- № 13.- С. 11.

Подається за першодруком.

Ах Ліго Націй, Ліго Націй...- Уперше надруковано в журн. «Тризуб».- 1929.- № 14.- С. 23.

Подається за першодруком.

Ліга Націй - міжнародна організація, створена 28.04.1919 р. на Паризькій мирній конференції, існувала до другої світової війни. Статут Ліги Націй передбачав боротьбу за обмеження озброєнь, за мир і безпеку народів, на практиці була знаряддям агресивної політики імперіалістичних держав.

Весна! Весна! І серце знову... - Вперше надруковано в журн. «Тризуб».- 1929.- № 18.- С. 15.

Подається за першодруком.

«В своїй хаті своя правда, і сила, і воля» («В своїй хаті непотрібно і матури мати...»).- Уперше надруковано в журн. «Тризуб».- 1929.- № 19-20.- С. 10.

Подається за першодруком.

Англійська делегація.- Вперше надруковано в журн. «Тризуб».- 1929.- № 21.- С. 19.

Подається за першодруком.

I. В хвилину розпуки; II. Груші на вербі.- Вперше надруковано в журн. «Тризуб».- 1929.- № 23.- С. 14.

Подається за першодруком.

«Наче в «Тризубі» - Коряк...». «Тризуб» - журнал української еміграції, виходив у Парижі (1926-1938). Коряк - йдеться про Коряка В. Д. (1889-1939) - літературознавця і критика, відомого вульгарно-соціологічним підходом до оцінки літератури.

I. Ad astra; II. Гра природи.- Вперше надруковано в журн. «Тризуб».- 1929.- № 25.- С. 9.

Подається за першодруком.

«І стали на Нові Шляхи». «Нові шляхи» - український літературно-науковий, мистецький і громадський місячник прорадянського характеру, виходив у Львові з 1929 р. за редакцією Антона Крушельницького.

I. Коли з Америки приїде...; II. Хай згинуть нерви і нирки... - Вперше надруковано в журн. «Тризуб».- 1929.- № 26.- С. 13.

Подається за першодруком.

I. Звіт; II. Коли б був Нансен полетів...- Уперше надруковано в журн. «Тризуб».- 1929.- № 27.- С. 16-17.

Подається за першодруком.

Нансен Фрітьйоф (1861-1930) - норвезький мандрівник, громадський діяч, лауреат Нобелівської премії Миру 1922 р.; один з організаторів допомоги голодуючим Поволжя у 1921 р.

Нобель Альфред Бернгард (1833-1896) - шведський інженер-хімік і підприємець, засновник щорічних (з 1901 р.) міжнародних премій.

I. «Українці - анархісти...»; II. Живе маленька в мене мишка.- Вперше надруковано в журн. «Тризуб».- 1929.- № 28.- С. 14-15.

Подається за першодруком.

«Українці - анархісти» - напевно, мається на увазі махновщина.

Директорія - контрреволюційний буржуазно-націоналістичний «уряд» на Україні, створений 13.11.1918 р. Після закінчення радянсько-польської війни 1920 р. і розгрому петлюрівських банд Директорія припинила своє існування.

УНР - див. приміт. до вірша «Чи не мати для нас і для всіх УНР?».

Літо.- Вперше надруковано в журн. «Тризуб».- 1929.- № 31- 32.- С. 36.

Подається за першодруком.

«Народна рада» - тут, напевно, йдеться про «Народну раду русинів ЗДА» - політичну організацію українських емігрантів Закарпаття в Гомстеді.

Зачароване коло.- Вперше надруковано в журн. «Тризуб».- 1929.- № 33-34.-С. 31.

Подається за першодруком.

Ще лихо.- Вперше надруковано в журн. «Тризуб».- 1929.- № 35.- С. 15.

Подається за першодруком.

Нова перемога; Журавлі.- Вперше надруковано в журн. «Тризуб».- 1929.- № 44.- С. 20.

Подається за першодруком.

ЧК - йдеться про ВЧК - Всеросійську надзвичайну комісію по боротьбі з контрреволюцією і саботажем. Поет натякає на репресивні методи боротьби, що мали місце при захисті революції в діяльності ЧК.

Знов з есерами погано...- Вперше надруковано в журн. «Тризуб».- 1929.- № 48.- С. 11.

Подається за першодруком.

Кутєпов зник! Кутєпов зник! - Уперше надруковано в журн. «Тризуб.- 1929.- № 8.- С. 15.

Подається за першодруком.

Кутєпов - білогвардійський генерал.

Бріан Арістід (1862-1932) - французький державний діяч, дипломат.

Вандервельде Еміль (1866-1938) - бельгійський політичний діяч.

Лабіринт науки.- Вперше надруковано в журн. «Тризуб».- 1931.- № 5-6.- С. 23-24.

Подається за першодруком.

Рюрик, Трувер, Синеус - за Київським літописом, брати з князівської династії Рюриковичів.

Промова.- Вперше надруковано в журн. «Тризуб».- 1932.- № 2- 3.- С. 21-22.

Подається за першодруком.

Макдональд Джеймс Рамсей (1896-1937) - державний і політичний діяч Великобританії, один із засновників і лідерів Лейбористської партії.

Черний - мається на увазі Черни Ян (1874-1959) - чеський політичний діяч. У 20-30-х рр.- Голова Ради Міністрів, міністр внутрішніх справ Чехословаччини.

Не штука трактором чи плугом...; Ти не родивсь для фрака анітрохи!; Грицько, як інші хлопці наші...; Де ж ти в цей день святий, великий? - Уперше надруковано в журн. «Дукля».- 1969.- № 4.- С. 66.

Подається за першодруком.

«З НЕОПУБЛІКОВАНОГО»

Стомився я і сів на пень...; Дождались ми ясної ери! (№ 92).

Есдек - див. приміт. до вірша «Валентину Сад[овськом]у».

Есер - див. там же.

Діогенес - напевно, Діоген Сінопський - давньогрецький філософ.

Азеф - один з лідерів есерів, провокатор, таємний агент царської охранки Азеф Є. Ф (1869-1918). Його ім'я стало називним.

О, де ви, де, мої есери! (№ 609).

Ви чули? Ви чули?.. Зуави, зуави... (№ 274).

Шлюб (№ 95).

________________

Олександр Олесь

САТИРА

313

Друкований текст для вичитування взято з:

Олександр Олесь. Твори в 2-х томах. Київ, «Дніпро», 1990.

т. 1: Поетичні твори. Лірика. Поза збірками. З неопублікованого. Сатира.

ISBN 5-308-00322-Х (т. 1)

ISBN 5-308-00537

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

© Вичитування, правка, форматування і оформлення: OpenBook, 2018

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2018

1 - Дослівно: «Площа Віслюка» (нім.).

2 - Зоопарк (нім.).

3 - Тут: серед розкошів і розваг (фр.).

4 - Тут: «Неділимий!» (Фр.)

5 - Прапорщик.- Авт.

6 - Пальто.

7 - Так! (Латин.)

8 - Нулі (пол.).

9 - До зірок (латин.).

10 - У Празі

11 - Французькі поліцейські.

12 - Карта (пол.).

13 - Пояснення, подані в лапках, взято з «Додатка» (Пояснень)» і належать авторові. Всі інші - упорядникові.