Олесь О.

ПОЗА ЗБІРКАМИ

«Парубоцькі літа - то бурхливий поток…»

Парубоцькі літа - то бурхливий поток,

Не страшні їм ні кручі, ні гори,

Для них, повних замірів, мрій і думок,

По коліна глибокеє море!

Ось попробуй - скажи, що минеться усе,

Що їх серце погасне з літами,

Що їх мрії, як вітер, життя рознесе

І розтопче своїми ногами -

Бережись! Їхнє слово - то куля метка,

Їхній сміх - то вогонь,- не повірять!

Та й хто зможе безодню душі юнака

Прямим оком і міркою змірять?!

Парубоцькі літа - то орел молодий,

Що до світу із скелі літає:

Тільки здалека вигляне промінь ясний,

Тільки барвами хмари вквітчає,-

Він давно вже в дорозі назустріч йому,

Він давно уже сонце вітає!

Та і гріх, надзвичайна ганеба тому,

Хто з душею живою дрімає.

Хай в блакиті небес дужий ворог чека,

Хай накинеться битись - байдуже!

Його віра одна невимовно зляка,

А, бач, молодість вірою дужа!

А і вмре в боротьбі - йому смерть не страшна,

Він не стане про неї й гадати:

Буде пить свою кров, ніби келих вина,

І нечутно, мов з хмелю, стихати...

І коли після смерті єсть знову буття,

Коли здатні ще слухать там люде -

Він розкаже таке їм про наше життя,

Чого, може, і ввік тут не буде!

ПЕРЕСЕЛЕНЦІ

Ой збиралися на вулиці люде,

І старі, і малі...

Що ж то за чудо-диво буде

У нас на селі?!

Чи то їдуть цигани

Менджувати, ворожити,

Чи то їдуть пани

Промовляти-дурити?!

Ой не їдуть, не йдуть

Ні наші, ні цигани,-

То стоять без шапок

Наші рідні селяни.

То стоять без шапок

Та прощаються,

Та гіркими слізьми

Умиваються.

А у ярмах воли

Все по пароньках,

На возах все добро,

Як на мароньках.

«Ой Сибіре, Сибіре,

Наш синочку,

Чи даси ж ти нам

Хоч скориночку?»

І як люде уже

Попрощалися,

У кривавих сльозах

Накупалися,

Де не візьметься

Якийсь парубок:

«Стійте!»

Розпрягалися

Сірі волики,

Клекотали орли

Та соколики.

Витягалися

Рала, косоньки,

В полі падали

Вряд покосоньки...

«Не одвертайтеся, вельможі…»

Не одвертайтеся, вельможі,

І ви, вельможні земляки:

Ще, може, нам Господь поможе

Із лісу вийти на шляхи.

Колись затулювались вуха,

Як ми зважались говорить,

А зараз вухо й ваше слуха,

Як наша мова зашумить.

Зима нас люта не убила.

Погляньте, скільки з нас живих!

Зміцніє сила, розправим крила

Для льотів вільних і нових.

Не одвертайтеся, вельможі,

І ви, вельможні земляки:

Ще, може, нам Господь поможе

І вас узяти в приймаки.

1909

«Говориш їм - знущаються, сміються…»

Говориш їм - знущаються, сміються:

«Ну, що за мова, за слова!

Таких зворотів, слів старинних

Й мамаша наша не вжива.

Ми любим всі пісні малоросійські -

Душа, мелодія, чуття...

А ваші ці «змагання», «мрії»

Такі далекі від життя...

Ви краще нам що-небудь заспівайте:

У вас чудовий голос, смак...

Заплющиш очі і, здається,-

Кобзар з бандурою в руках...»

- Спасибі... Я вам зараз заспіваю...

Сьогодні тільки хворий я

І не ручусь, що пісню пригадаю,-

Щось голова болить моя.

«Повій, вітре, на Вкраїну,

На безславную руїну,

Що сконала в лютих муках

І знайшла труну в онуках.

Між горами єсть долина,

В тій долині єсть хатина -

Пустка гола і похила -

То моя Вкраїна мила.

Повій, вітре, опівночі,

Де мій брат ланцюг волоче,

Де мій брат в болоті тоне

І чужинцю б՚є поклони.

Не вій, вітре, не вій, вітре,

Там отруєне повітря,

Ти там смороду нап՚єшся

І об трупи спотикнешся.

Не вій, вітре, на Вкраїну,

На ганебную руїну...

Там недолюдки-каліки

Продають її навіки…»

- Ні, ні! Нас не обдурите! Мамашо!

Адже ж в цій пісні щось не так?!

А ви... ви плачете?! Що з вами?..

А ще козак... а ще козак...

«Плила хмаронька над країною…»

Плила хмаронька над країною,

Над країною-сиротиною,

Плила хмаронька, зупинилася,

На сирітоньку задивилася.

Зупинилася, задивилася,

Сумом вкрилася, слізьми вмилася

І заплакала над оселями,

Над оселями, над пустелями:

«Я набачилась світу Божого

І широкого, і хорошого,

Квітне маком він, розстилається,

Морем-казкою розливається.

Тільки ти стоїш, Українонько,

Тільки ти стоїш, сиротинонько,

Як могилонька почорнілая,

Як дівчинонька помарнілая».

23.09.1911

ШИПШИНА ЗИМОЮ

Ні листу, ні квіту -

Коралі одні...

Ой смуток, шипшино,

Ти будиш в мені!

І я колись, сестро,

І цвів, і шумів,

Та цвіт мій обсипавсь

І лист облетів.

Від мрій моїх стебла

Буріють одні,

І в спогадах ранять

Жалі жалібні.

А пориви-стріли

В душі молодій

Забились у попіл

Погаслих надій.

В колисці примир՚я

Бажання дріма.

Ой, люті морози,

Ой, люта зима!

Хоч ти ж, моя сестро,

Жалів не торкай

І в хугу коралі

Під снігом сховай.

25.03.1911

В «ПРОСВІТІ»

На білій подушці, на плахтонці шовковій

В «Просвіті» нашій хлопчик спить,

І казки-ночі відблиск смарагдовий

Йому на личенько летить.

Хтось змив головоньку і розчесав волосся,

На ніжці рану зав՚язав,

В руці його волошки і колосся,

Що десь в степу він назбирав.

Сидить сліпий кобзар, співає тихо думи

І в душах будить каяття,

А ми, схилившись, слухаєм в задумі

Казки минулого життя.

Пройшли вони багато довгих миль сьогодні,

Минали села й хутори...

Мочили їх дощі холодні,

Сушили сонце і вітри.

Ішли вони бог зна відкіль і поспішали

Туди, у місто, в той куток,

Де їх уже не раз стрівали

І щире слово, і шматок.

О, як я вірити хотів би в ту годину,

В той день ясний після негод,

Коли зогріють, як дитину,

«Просвіти» наші весь народ.

23.12.1911

«Геть з рушничкою своєю!..»

«Геть з рушничкою своєю!

Що се здумалось тобі?!

Я ніколи не стріляла

І не влучу далебі».

Не стріляла? Але завжди

Погляд твій без маху б՚є:

Ти щоразу ним влучаєш

В саме серденько моє.

ЗА РОКОМ РІК МИНАЄ

Літа пливуть. За роком рік минає,

А ми усе ждемо чогось...

Хоч серце кров՚ю запеклось

І ржа надію доїдає...

А ми ждемо усе чогось.

Не вірим і ждемо! І нам здається,

Що ось колись, ясного дня

Прудкіш козацького коня

По селах чутка пронесеться...

Ось-ось, колись, ясного дня.

Мара... мара! Сніги. Морози люті..

Усі заметені стежки...

Чуток не чуть... нема муки...

Різдво... і діти необуті...

До нас заметені стежки.

1911

В БОРБІ З ЖИТТЯМ

Іде борба... лунає регіт десь...

Бряжчать, співають наші зброї...

Проклятий ворог мій - страховище якесь,

Упертий він, нечесний в бої...

Кипить борба, ламаються шаблі...

Давно я ввесь в крові і ранах...

Нечесний ворог мій - страховище землі,

Він - вільний, я - в тяжких кайданах...

Горить борба. Востаннє я борюсь.

Вже бризка кров і з ворога страшного...

Раз-два! Кінець! Ще раз! Кінець! Я не скорюсь!

Хоч мертвий, а впаду на нього!

«Степи-брати і мати Січ!..»

Степи-брати і мати Січ!

Свідки життя, краси і сили,

Хто вас згадав в сю довгу ніч

І хто оплакав вас, могили?!

Ніхто!

Ніхто вінка вам не зів՚є,

Із вас не гляне на простори,

Синок з чужинцем їсть і п՚є,

І по-чужинному говоре.

Ганьба!

Коли б мерці вставали знов,

Коли б соромитись уміли,

З могил би виступила кров

І всі б степи зачервоніли...

О глум!

[1912]

ШЕВЧЕНКОВІ

Палало сонце. Лютувала -

Горіла нива, ліс горів.

Палало сонце. Все мовчало,

Ніхто і дихати не смів.

Чорніла круком чорна нива,

І враз, як галас, Божий грім,

І враз, як сльози Божі, злива

В краю пустельнім і німім.

Минули тижні. В минулім полі

Усе забилось, загуло...

І стало сходити поволі

Життя майбутнього стебло.

24.02.1912

«З уст зриваються слова!…»

З уст зриваються слова!

Як пташки, летять, зникають,

Руки ловлять - не піймають...

Не запишуться слова!

Що хотів сказати я?!

Про якісь квітки-лілеї,

Про сніги душі твоєї...

Не згадаю зараз я.

Ні! Згадав. Скажи ясніш,

Дужче що? Чи сонце в небі,

Чи моя любов до тебе?!

Що і дужче, і ясніш?

Знаю, «сонце», скажеш ти,

Але сонце зводе вії,

А моя любов не вміє.

Вічно світить... бачиш ти!

Все не те... Вітрець летить.

І слова із уст злітають,

Як пташки, кудись зникають...

Біля їх вітрець летить.

Доручу йому слова!

Наче білий цвіт вишневий,

Вітер ніжний, полудневий

Донесе мої слова.

І розсипе біля ніг...

Ти збереш їх, прочитаєш,

Все узнаєш, угадаєш

І збереш їх біля ніг.

1912

«Коли лунає сміх і пісня…»

Коли лунає сміх і пісня

І ллються вина золоті,

Із п՚яних рук красуні долі,

Хтось мусить плакати в житті.

Я на бенкет зайшов нечутно,

Криваву рану затулив,

Співав з вибранцями, братався

І пив багато, страшно пив.

Я бачив шлях, квітками вкритий,

Від щастя я тримав ключі,

Проходив згордо мимо долі,

Її повією звучи...

І бачив крізь склянії стіни,

Як ти одна у самоті

Об землю билась і ридала...

Хтось мусив плакати в житті.

1913

НАД МОГИЛОЮ КОЦЮБИНСЬКОГО

Світлий, теплий день весняний,

Сонце і квітки...

Тихо, тихо спи, коханий,

Ти вже сплів вінки.

Цілу ніч ти був на варті,

Цілу ніч не спав:

З серця чистого, ясного

Іскри розсипав.

І світили іскри-зорі

Людям на землі,

Доки сонце не озвалось

На твої пісні.

Доки легше не зітхнула

Змучена земля,

Доки серце не втомилось

І рука твоя.

Цілу ніч ти був на варті,

Край свій вартував...

Спи, коханий, спи, наш любий,

Ти вночі не спав.

04.1913

ПАМ՚ЯТІ КОЦЮБИНСЬКОГО

Ти, що в могилі, не умер:

Ти щохвилини в думках воскресаєш,

Голосом любим до нас промовляєш...

Ти ще дорожчий, ще ближчий тепер.

Як ми забудемо арфу твою,

Як познімаємо струни із неї,

Хто з нас не чутиме пісні твоєї

В лісі, над морем, в в՚язниці, в бою?!

Ти, що в могилі, ти не умер!

Разом родившись, умреш ти не з нами,

Батьком-отаманом вкупі з синами

В радісне краще ідеш ти тепер.

1913

«Я щось хотів тобі сказати…»

Я щось хотів тобі сказати,

Але зустрів тебе й мовчу,

І все ж в думках кудись лечу,

Щоб там з тобою розмовляти,

Я мушу щось тобі сказати...

Ходім туди, ходім до гаю,

Там тихо-тихо, як вві сні...

Там всі мої слова-пісні,

Там все, що я забув, згадаю...

Я тут - німий. Ходім до гаю...

1913

«Демократизм», що з хамством нашим зрісся…»

«Демократизм», що з хамством нашим зрісся,

Не виведе нас з нетрів на узлісся:

Йому болота і ліси

Миліш простору і краси.

Міщанство наше, що врослося в душі,

Останні людські пориви в нас глуше,

І кожна квітка молода

Стоїть самотня і бліда.

Віки ми киснемо трухлявими грибами,

Про щось шепочемо безкровними губами,

І поробились за віки

Із наших крил шапки.

Та пройдуть тисячі, мільйони років,

І загримлять уста пророків,

І здійсняться шаленців сни

Про свято вічної весни.

1913

«Гарячий день, що бивсь тривожно…»

Гарячий день, що бивсь тривожно,

Стуливши вії, спати ліг,

Як тихо скрізь. Здається, можна

Почути тіні перебіг.

Як тихо скрізь. Заснули гори,

Серпанком вкрилися поля,

Все більш згортаються простори,-

В душі згортається змія...

Як тихо скрізь! Коли б заснути

З сією ніччю тихим сном,

А вранці вдарити-блиснути

Над ранком сонячним крилом!

1913

ПАМ՚ЯТІ ЛЕСІ УКРАЇНКИ

Нехай зоря в світах таємних

Не ллє вже сяйва й не живе,

Та промінь ще в проміннях темних

До нас з країв ясних, надземних

Ясною хвилею пливе.

І довго, довго литись буде

На землю промінь золотий,-

І скільки снів він кине в люде,

І скільки струн він в душах збуде...

І ляже сам, як шлях святий.

1913

«Вона як тінь... як мармур біла…»

Вона як тінь... як мармур біла.

В ній ледве ллється біла кров,-

Червону кров взяла любов,

Взяла і випила із тіла -

Вона іде, як привид, біла.

Цвіте троянда, червоніє!

Вона до неї підійшла,

Себе за віщось прокляла

І знов іде, і знов біліє,

Та ще троянда червоніє.

Весна і ніч... і хтось шаліє,

І хтось шепоче ніжно так

Вона стоїть, цвіте, як мак,-

Як мак, від ласки червоніє...

Троянда привидом біліє

04.1913

«Чом ті промені ясні…»

I

Чом ті промені ясні,

Що з очей твоїх лилися,

В дивні струни не сплелися,

Не вплелись в мої пісні?!

Я все ждав, здавалось, слів,-

Струн із променів не плів.

Все не вірив я очам...

А чому тепер так палко

Вірю їм, моя русалко,

Як нема вже сяйва там?

Чом тепер я слів не жду,

Тихо плачу і іду!..

II

В долини тихий сон летить

І срібну сутінь розстилає...

На горах жертвенник курить,

На горах жертвенник палає!

Ще хтось вартує, хтось не спить.

Так ми спимо солодким сном,

Душа зневірена дрімає,

А хтось над нами б՚є крилом,

За нас змагається орлом,

За нас живе і умирає.

«На нивах зелених, в долинах, на луках…»

На нивах зелених, в долинах, на луках

Побожно зривали ми рідні квітки

І в тузі солодкій, і в радісних муках

На свято велике сплітали вінки.

І йшло нас на свято багато-багато,

І скільки несли ми квіток і пісень...

І як же не йти нам? Це наше вже свято,

Це наше вже сонце, це наш уже день!

І так ми шуміли, як гірські потоки,

І так ми шуміли, як гірські ліси...

А діти цвіли, як квітки синьоокі,

Як кобзи, дзвеніли у їх голоси.

І ось ми підходим з квітками, з вінками,-

Із жаху... неначе стаєм неживі.

Зачинена брама, стоять біля брами,

Вартують, чекають на нас вартові.

І тиша настала. Широка, як море,

Глибока, як туга, холодна, як жах...

Дивилися діти, вдивлялися в горе,

І іскри світились в дитячих очах.

І тиша росла, розросталась, німіла,

Пливла, як повітря, без крику, без слів...

І наша образа по світу гриміла,

Як гуркіт далеких громів.

1914

«Вони лягли, як лицарі в бою…»

Вони лягли, як лицарі в бою,

Вони, як страдники, спочили,-

Чому ж на спомин честь свою

Вони нащадкам не лишили?

Чому не кинули їм крил,

Орли крилаті України?

Хоча б спитали у могил

Живі недобитки-пінгвіни.

Хоча б пішли в гаї, ліси

Шукати кладу дідівського.

Хоча б почулись голоси

Якогось голосу людською...

Мовчать... зривають лободу...

«Фортеці» все будують...

Завзято грають в чихарду,

Ні слів, ні сліз не чують.

«Як дивний сон, справдилась мрія!..»

Як дивний сон, справдилась мрія!

Упав тиран - прокинувся народ...

Республіка! Нехай живе Росія!

Шумить, як шум весняних вод,

І не зазнає більш негод.

А що з тобою, Мати, буде,

Яка тебе, о пташко, доля жде?

Який перун тебе розбуде

І хто з могили поведе

В життя, як ранок, молоде?

А може, ти розтулиш вії,

Але не вгледиш стежки вже, сліпа,

І, як дитина, як раба,

За поли вхопишся Росії

І підеш журно.

5.09.1917

«Ще раз тобі всміхнулась доля…»

Ще раз тобі всміхнулась доля -

лови!

Спаде корона з голови,

впаде на голову неволя.

З тобою меч і серце в ранах -

бери!

За мент - і виростуть вітри,

І зникнуть з долею в туманах.

1917

«Хай згине світ - Пілат холодний…»

Хай згине світ - Пілат холодний,

Аби ти, страднице, жила!

Аби в просторах дух народний

Замаяв крилами орла.

А ти... біжиш! Біжиш в кайданах,

Як чайка, в՚єшся тут і там...

Сама в огні, в кривавих ранах

На рани других ллєш бальзам.

1917

«Ллється-давить кров камінням…»

Ллється-давить кров камінням,

Ллється сонячний поток,

Кров зливається з промінням

В море макових квіток.

Студять кров вітри холодні,

Розтають в огні сніги,

Гори падають в безодні,-

Рівно стеляться луги.

Смерть з життям схопилась - б՚ється,

Ллється кров із них обох...

Стогне смерть, життя сміється:

Переможе світлий Бог!

1917

ХРИСТОС ВОСКРЕС!

І як ми так довго терпіти могли,

І Духа святого вбивати...

Невже не могли ми, крилаті орли,

Розбити кайдани і грати?!

Душили ми вічні слова на устах,

Як камені мертві, мовчали,

Думки розпинали на власних хрестах,

В землі ідеали ховали.

Дивилися ми, як братів і сестер

Вели на Голгофу, на муки...

Здавалось, Христос, хоч і з вірою вмер,

Але не воскресне з розпуки.

І враз, невмирущий, він сходить з хреста

Блаженний, благий, як ніколи...

І пали темниці, отверзлись уста,

І з уст полилися глаголи.

«Воскресла! Воскресла! Хай дзвони лунають…»

Воскресла! Воскресла! Хай дзвони лунають,

Хай ллється громами по світу луна,

Хай небо, хай сонце, хай зорі співають:

«Воскресла, воскресла, воскресла Вона!»

Воскресла, як мрія, оплакана кров՚ю,

Згадалась, як казка, забута давно,

Вернулась, як бранка, в свій стан з хоругов՚ю,

Влетіла, як пташка весною в вікно.

Воскресла! Воскресла! Хай душі радіють,

Хай сонця усмішку піймають уста,

І нею всю землю, весь світ обцілують:

Се друге ясне воскресіння Христа!

НА МОГИЛУ МОРЯКА

Плакало небо дрібними сльозами,

В росах світились вінки.

Тихо, поволі сумними рядами

Йшли моряки.

Море в боях зберегло від загину

Вільного птаха свого.

Щоб принести за воскреслу Вкраїну

В жертву його.

Плакало небо, ридало без краю,

В росах світились вінки...

О, збережи його образ, мій краю,

Довгі віки.

14.11.1917

«І знову на площі ганьба і знущання…»

І знову на площі ганьба і знущання...

Ти, бідна, стоїш, як блудниця остання.

І терпиш, і чуєш прокльони юрби...

І в муках не можеш спинити ридання,

І кров՚ю не вмієш обмити ганьби.

Навколо тумани... тумани... тумани...

А що тоді буде, як вечір настане,

Як блазні і злодії підуть в хати,

І темряві ночі задзвонять кайдани,

І тихо до тебе підійдуть кати,-

О мати!

1917

ВЕСНОЮ

Жайворонком стати б! Знятись над ланами

І розкидать пісню срібними дзвінками!

Душу напоїти волею, красою

І розсипать повну срібною росою.

Ще ж весни такої зроду не бувало,

Ще ж так ясно сонце вранці не вставало,

Так не зеленіла наша вбога нива,

І не знали люде ще такого дива!

Жайворонком стати б! Землю привітати,

В кожній рідній хаті пісню проспівати,

В кожну хату кинуть золоту пшеницю:

«Роди, Боже, жито і всяку пашницю!..»

1918

«О Боже мій! Німа рука моя…»

О Боже мій! Німа рука моя,

Рука моя висить в безсиллі,

І я не граю на весіллі,

Хоч грав на похороні я.

Пустіть! Угледжу молоду,

Ясну і чисту, як лілею:

Я в снах колись стрівався з нею,

Вночі, в терновому саду.

О Боже мій! Рука моя німа,

Рука моя висить в безсиллі...

Стою, дивлюся на... весіллі!

Ні слів, ні усміху нема.

А згадую, коли вона в труні

Жива лежала під землею,

Як я в той час співав над нею,

Як грали струни жалібні!

З душею чайки, кобзо, ти...

Ти тільки плакати умієш,

Ти тільки сльози дрібно сієш,

Вінки сплітаєш на хрести.

І за веселими столами

Немає місця нам, сумним...

Ходім: над теплими тілами

Заплачем дзвоном жалібним.

«З гарячих вулиць, залитих кров՚ю…»

I

З гарячих вулиць, залитих кров՚ю,

До моря в думці лечу я знов,-

Тут кожний камінь палає кров՚ю,

Тут в кожнім слові клекоче кров.

З очей голодних, налитих кров՚ю,

Лечу на лоно ясних пісків,-

Тут кожний камінь палає кров՚ю,

Тут кожний камінь кричить без слів.

Від рук тремтячих, залитих кров՚ю,

Лечу до моря, до хвиль, до струн,-

Тут тарабани регочуть кров՚ю,

І свіжу кістку гризе дикун.

Від трун і трупів, покритих кров՚ю,

Лечу під небо без чорних хмар,-

Тут налилося і небо кров՚ю,

По вінця повне кривавих кар!

II

Кинув місто. Знов я в лісі...

Ранок. Сонце золоте...

Легко тінню листя грає,

Біла яблуня цвіте.

О дитинство, любе, миле!

Знов ти в серці: як колись,

Знову в серці дивовижно

Щастя з мрією сплелись.

Обніму мої дерева,

Обніму мою траву…

О, закуй мені, зозуле,

Чи я довго проживу.

Гей, метелики, куди ви?!

І мене туди візьміть -

На степи, квітками вкриті,

Де зелений май шумить.

Не набігаюсь до ночі,

Не надихаюсь за день,

Не нап՚юсь уволю сонця,

Вітру, пахощів, пісень!

О, щаслива будь, хвилино

Золотого забуття!..

Завтра знову в пекло, в місто,

В вир кипучого життя!..

«Молюсь... Лише молюсь, благаю…»

Молюсь... Лише молюсь, благаю,

Шукаю Бога в небесах,

На землю падаю в сльозах

І в муках мучусь-умираю.

О Боже, змий з землі своєї,

Як мак, червону людську кров.

Хай зацвітуть в серцях лілеї,

Братерство, воля і любов!

Сховали шлях від нас тумани,

Ми заблудилися вночі...

О Боже, згляньсь на наші рани,

Склади скривавлені мечі!

І те, що ми ціною крові,

Ціною жертв купили ми,

Із милосердя, із любові

У вбогих нас не одніми.

Молюсь! Лише молюсь, благаю,

Шукаю Бога в небесах,

На землю падаю в сльозах

І в муках мучусь-умираю.

12.1918

«Сіються, стеляться білі сніги…»

Сіються, стеляться білі сніги...

Рідна земля мармурова...

Сковують, ріжуть її ланцюги,

Тихше, о тихше, ні слова...

Друже, по білому мармуру хтось

Мак жалібний розкидає...

Наче червоне вино розлилось.

Хтось до вина припадає...

Білі намети... троянди цвітуть...

Казка, ніколи неждана...

Згадуєш, друже: потоки пливуть,-

Ми ж кричимо їм: «Осанна!»

Друже, ти плачеш... поглянь навкруги -

Рідна земля мармурова...

Маком цвітуть-червоніють сніги...

Годі, о годі... ні слова.

1918

«Чом «Марсельєза» в краї не лунає…»

Чом «Марсельєза» в краї не лунає,-

Воля - на рідній землі.

Серце, як арфа, до вас простягає

Сонячні струни свої.

З грому і вітру, з квіток і проміння

Сплів «Марсельєзу» Руже.

Хай же заглушить вона голосіння:

Час і для пісні уже!

Громом, вітрами, квітками, промінням

Вкрийте, залийте весь край.

Луно! Далеким світам і створінням

Свято землі передай!

1917

«Ранок. Сонце. Ліс і сонце…»

Ранок. Сонце. Ліс і сонце.

Діаманти сліз чи рос...

Хто се плакав?! Усміхнися...

«Я се плакав... Я - Христос».

Ти се плакав? Усміхнися:

Чуєш - пісня солов՚я...

Бачиш - мак цвіте на хмарах..

«Це не мак, а кров моя...»

Боже, Боже, усміхнися...

Стільки радості в житті!

О, ходім, щоб ти угледів…

«Я лишуся на хресті...»

1918

«Нехай скувала крига знову…»

Нехай скувала крига знову

І вільні ріки, і поля,

Нехай в сей час, в сю ніч зимову

Як в білім савані земля,-

Ще зашумлять ясні потоки,

Ще в хмарах з՚являться орли,

Ще загримлять святі пророки

І поведуть нас, як вели.

Ще тепла кров не захолола,

Серця ще корчаться в тілах,

Ще шабля арфою Еола

Бринить їм в пам՚ятних боях.

Ще зашумлять ясні потоки,

Ще в небі з՚являться орли,

Ще загримлять святі пророки

І поведуть нас, як вели.

1918

«Вона - наш витвір, наша мрія…»

Вона - наш витвір, наша мрія -

Іде над виром, як сновія...

Непевний рух - прощай життя!

І все прощай без вороття.

Де вірна варта? Охорона?

Ах, як горить на ній корона!

А самоцвіти, як живі!

Тремтять, як роси на траві.

Спасіть її! Візьміть за руку.

Вона впаде від слова, звуку!

І ми за нею впадемо,

Бо вмре для нас життя само.

Ми стоїмо... слабі, нікчемні,

Не бачать наші очі темні,

Де ворог наш, де друг і брат.

Навколо кров і грім гармат.

На волю Божу вся надія,-

Спаси її: вона - сновія.

Вона в короні золотій

Із сліз кривавих і надій.

1918

«Печуть мене жалі безмірні…»

Печуть мене жалі безмірні,

І ллються сльози каяття.

Спинися, сонце надвечірнє,

Спинись, мій заходе життя!

В кривавих відблисках пожежі,

В квітках, в короні золотій,

Нехай горять прекрасні вежі

Моїх запалених надій.

І поки я упасти мушу,

До них свій погляд прикую,

І ще раз їм віддам всю душу,

Останній крик і кров мою.

1918

«Лишись, лишись»,- йому лунали хвилі…»

«Лишись, лишись»,- йому лунали хвилі.

«Там стрінеш смерть»,- пророчили вітри.

Але йому кричали друзі милі

І звали рідні прапори.

А він пішов назустріч сонцю, волі

І впав, як лицар, в боротьбі...

Шумлять йому вітри у полі,

І плачуть хвилі у журбі.

1918

«В землі віки лежала мова…»

В землі віки лежала мова

І врешті вибилась на світ.

О мово, ночі колискова!

Прийми мій радісний привіт.

Навік пройшла пора безславна...

Цвіти і сяй, моя державна...

І розцвіла, як квітка, мова

На рідній ниві, над струмком,

Але прийшла на лан корова

І завертіла язиком...

Недовго думала і ждала,

Взяла і всю її злизала...

Отож чужих корів годуйте

Сінцем, помиями в хлівах,

Але вночі і вдень пильнуйте,

Щоб не ходили по ланах.

Коли ж у вас серця телячі,

Зробіть намордники собачі.

13.10.1918

«Сльози, сльози! Годі литись…»

Сльози, сльози! Годі литись

На могилі, на труні...

Сльози, в іскри обернітесь,

Очі випаліть мені...

Щоб не бачив я знущання

У неволі і пітьмі...

Заглушіть моє ридання,

Гніву Божого громи!

«Христос народивсь не в хоромах…»

Христос народивсь не в хоромах,

Христос народився в кошарі,

Де в сутіні тихій, вечірній

Зажурено вівці стояли.

Поклали Христа не в колиску,-

Поклали на ясла пахучі,

Поклали на скошені трави,

На квіти зів՚ялого крину.

І першими радісним криком,

Вернувшись з зеленого поля,

Христа пастухи привітали,

І глянули перші на його.

Христос не для вас народився,-

Христос народився для вбогих,

І першими учнями в його

Були галілейські рибалки.

Христос не сміявся ніколи,

Христос тільки плакав і плакав...

А другим сушив лише сльози,-

Нікого до сліз не доводив.

«Прийдіть всі трудящі до мене,

Прийдіть всі, обтяжені горем...»

Христос нещасливих покликав,

Христос до нещасних звернувся.

Христа розп՚яли не убогі,

Тепер розпинають за його,

Але його дух не радіє

І очі, як плакали, плачуть.

І мусить удруге прийти він,

І тішити хвилі рукою,

Скривавлених слізьми обмити

І їх обсушити любов՚ю.

І мусить сказати він вдруге:

«Прийдіть всі трудящі до мене,

Прийдіть всі, обтяжені горем,

Бо царство приходить убогих».

[1917]

«О дивний мент! О дивний час!..»

О дивний мент! О дивний час!

Весь всесвіт дивиться на нас.

Сам Бог над нами став, здається,

І чуть, як Боже серце б՚ється.

Сам Бог байдужість переміг

І на похмурих хмарах ліг,

І звідти стежить за полками,

Готовий кинуть блискавками.

О дивний мент! О дивний час!

Нехай же він запалить вас

І вам сплете вінки лаврові

На полі честі, полі крові.

Хто спить тепер під грім гармат,

Той мрець для нас, злочинець, кат...

Всі друзі наші під стягами

В боях кривавих з ворогами.

Брати! За шаблю, за мушкет!

Всі за республіку! Вперед!

Вперед, вперед - одна дорога!

А там за нею: перемога!

1918

«Спасіть Республіку! Кривавий ніж…»

Спасіть Республіку! Кривавий ніж

Анархія над нею підняла,

І в груди пазурі вп՚яла,

І дивиться усе страшніш.

Меча Республіці! Підмоги їй!

Росте анархія в краю!

Спасіть Республіку свою,-

Живу дитину ваших мрій.

Анархія зруйнує любий край,

Потопче, знищить все живе

І знову ката позове:

«Катуй і кров՚ю запивай!»

І буде плач і зойк в краю,

Але не буде вороття...

Спасіть себе, спасіть життя,

Спасіть Республіку свою!

«Від потали, від загину…»

Від потали, від загину,

Для великої мети

Ми боронимо країну,

Наші села і хати.

На шляху стару гадюку

Ми припинимо мечем,

Хто на нас підніме руку,-

Гнівно руку одсічем!

Наче леви в ріднім полі,

На сторожі ми лягли.

Ми раби були в неволі,

А на волі ми - орли.

«Так! Це - весна! Коли шумить…»

Так! Це - весна! Коли шумить,

Як море, вітер полудневий,

І цвіт, первісний цвіт рожевий,

На землю, зірваний, летить,

Це вже весна!

Минуть літа, минуть віки,

І прийде літо для народу,

Але про тих, хто впав в негоду,

Лишаться в пам՚яті згадки.

Згадки живуть!

І вам, стократ позаздрять вам

Майбутні наші покоління...

Як честь, як гордість, як сумління,

Ви снитись будете вікам.

Амінь - вікам!

КАПЕЛІ

Експромт автора на бенкеті

в честь Української

республіканської капели

26 липня, у Відні

Ах, нам тут сонце не світило,

Ми тут не бачили весни,

Тут небо хмарою закрило.

Ах, нам тут снились тільки сни.

Нам снились сни... Не сни, а муки,

Прокльони, стогін, плач і крик.

Нам снились сльози, зойки, руки,

Те, що не висловить язик.

І нам минали тижні цілі...

Нас жах голодним звіром їв.

Удень закопаних в могилі,

Вночі в залізних стисках снів.

І враз нам сонце засвітило,

Ах, сонце рідної землі,

Нам рідне поле зашуміло,

Нам заспівали солов՚ї.

З серпом селянка вийшла жати,

Чумацька пісня... степ вночі...

Кайдани... глум... І Чайка-Мати,

І син на зраненім плечі.

І щось страшне, як грім в негоду,

Як в день похмурий блискавки,

Як гнів великого народу,

Що був покривджений віки,

Як вільна пісня перемоги,

Життя, і правди, і краси,

Всього, що, краю мій убогий,

Ти щедро світові даси.

Це знову сон? Ні, ні, кохані,

Ви знов вернули все мені

І засвітили знов в тумані

Давно погашені огні.

В моїй душі вмирають муки,

Надія знову ожива,

Цвітуть сади, степи і луки,

Шумить над озером трава.

І Україна із пожежі

Безсмертним Феніксом летить...

Горять і світять її вежі,

Круг неї цілий світ шумить.

1919

ПАМ՚ЯТІ Д. ВІТОВСЬКОГО

Схилімо голови... Нова труна.

Нова тяжка, безмірна втрата...

Розбитий келих без вина,

Народ - без сина і без брата.

Схилімо голови... Новий удар,

Нова стріла в розбиті груди...

Упав орел, упав з-під хмар,

І вже його нема й не буде.

Упав орел... Високі небеса

Орлячих крил уже не бачать,

Умерла гордість і краса -

Душа і очі плачуть.

О, не хиліть голов своїх в журбі,

Найдіть на рани ліки.

Хто умирає в боротьбі,

В серцях живе вовіки!

Живе! Хай Чайка-Мати над Орлом

Не в՚ється і не квилить.

Хай ворог сам віддасть чолом

І голову похилить.

1919

«Нас ждуть, що знову ми прилинем…»

Нас ждуть, що знову ми прилинем

На рідні села і міста,

Що ми ярмо з народу скинем

І матір знімемо з хреста.

Нас ждуть по тюрмах бідні бранці

І сплять, нас бачачи вві сні;

Щоб знов в сльозах устали вранці

І гризли грати навісні.

Нас ждуть в ярах і пущах темних

Голодні й голі втікачі.

І вже до гуркотів таємних

Не прислухаються вночі.

Нас ждуть в зеленій Буковині,

В Угорщині, в Галичині,

На кожнім кроці України,

Де тільки падали в борні.

Де впала крові хоч краплина,

Де тільки тихий стогін чуть,

Всі, як душа, одна-єдина.

Нас ждуть.

1920

Г. МАСАРИКУ

Блажен стократ, хто не стулив очей

І йшов вночі все вище й далі...

Хто, як великий Мойсей,

Приніс народові скрижалі.

Блажен народ, що зрозумів

Слова й думки свого пророка

І стріти сонце полетів,

Коли була ще ніч глибока.

Благословенне будь ім՚я

Проводиря, борця, титана!

В цей день без сліз журба моя,

І тихше стогне моя рана.

«Проходять дні... проходять сумно…»

Проходять дні... проходять сумно,

Як вояки, що йдуть у бран...

Ідуть і йдуть каліки сірі,

В живий зливаючись туман.

Спинити б їх! Залити сонцем,

Заграти в сурму голосну,

Стяги, як крила, розгорнути,

Летіть у рідну сторону!

Летіть з піснями бойовими,

Прекрасні, горді, як орли!

Чому ж ви голови схилили?!

Хіба не ми перемогли?

Ідуть і йдуть каліки сірі,

Ідуть не в рідний край, а в бран...

Ах, бризнути хоча би кров՚ю

На сіре тло із власних ран.

3.01.1923

«Ліс умирає. Падає листя…»

Ліс умирає. Падає листя...

Листя чи сльози, сльози чи кров...

Листя зелене, наче надії,

В՚яне і жовкне... край їм прийшов...

Листя пожовкле, спалене вітром,

З шепотом тихим тихо летить.

Все, все минуло... без повороту...

Цить моя пісне, о цить!

У ЛЬВОВІ

І ось я знову серед них,

Братів і сестер дорогих...

Я бачу усміхи, вітання,

Я чую стиски теплих рук,

Мов нагороду за вигнання,

За океани сліз і мук.

Чого ж так боляче мені

В ці незабутні свіжі дні?

Що знов нестиму хрест вигнання?

Що знов терпітиму?! О ні...

Що, може, зустріч це остання

У другій рідній стороні.

1929

«Готові будьмо! Близько час…»

Готові будьмо! Близько час,

Коли святі церковні дзвони

Благовістять нам сонця схід

І сколихнуть усі кордони.

Готові будьмо! Це не сон -

Я бачу натовпи великі,

Обійми, сльози на очах,

І теплі стиски рук, і крики.

О дзвони радісні, гудіть,

Надію лийте в хворі груди,

Дивіться: в натовпі - Христос,

Дивіться: люде - знову люде.

13.11.1929

«Життя єдине, світле, миле…»

Життя єдине, світле, миле,

Як сонце ввечері, зайшло,

І щось легке, жорстоке, сміле

Простерло темряви крило.

Зів՚яли трави, листя, квіти,-

Лишились сірі стовбурі,

І їх виспівують піїти

І славословлять кобзарі.

Поклони б՚ють неправді-силі,

Замість вина - в піалах кров...

І на Голгофу йдуть похилі

Братерство, Воля і Любов.

17.12.1931

«Життя минає, наче сон…»

Життя минає, наче сон,

У пущі, серед лісу.

І вже чиясь страшна рука

Береться за завісу.

Постій! Ще вечір не погас,

Ще повний шуму праліс!

Ще серце кров՚ю не зійшло,

Пісні не доспівались!

13.1.1944

«Метелиця чи дівчина…»

Метелиця чи дівчина

З сусіднього села

Навколо подивилася

І хустоньку взяла.

З кишені білу хустоньку

Мережану взяла

І в танці закрутилася

Красуня із села.

Мороз, дідок рожевенький,

Мов яблучко в саду,

Всміхається, закоханий

В красуню молоду.

Та що він їй, старесенький,

Їй легіні в думках,

І сльози рясно котяться

В Мороза по щоках.

Прага, 13.1.1944

«Ні, не погасла Ти мені…»

Ні, не погасла Ти мені,

А світиш, як світила,

Твої проміння чарівні

Були мені, як крила.

На них літав я у світи,

Що ти мені відкрила.

Але і там світила Ти

І душу мою гріла.

4.01.1944

«Дніпро, Дніпро, ти покохав…»

Дніпро, Дніпро, ти покохав,

Як матір Україну.

Ти рідним братом її став

І другом до загину.

Давно колись, в часи війни,

Гуляв ти з козаками,

Носив на плечах їй човни,

Ховав очеретами.

Але думки летять в віки,

У час походів княжих -

Хіба ж не ти встеляв шляхи

Єдвабом, шовком вражим?

Хто ж чеше кучері твої

І мед-вином частує?

Хто сріблом пояс тобі тче

І золотом гаптує?

Вітри розчісують тебе,

Річки вином частують,

Русалки пояс тобі тчуть

І золотом гаптують.

Дніпро! Хто бачив раз тебе,

Не зможе вже забути.

Ти наче вільний, як орел,

В кайдани незакутий.

Ти тихо в день ясний пливеш,

Заглиблений в минуле,

І сумно згадуєш про тих,

Що вже давно поснули.

На кого ж думкою куєш

У кузні своїй зброю?

Крилаті іскри золоті

Кого зовуть до бою?

Чому ти часом в день ясний

Кувати перестанеш?

Чому насупишся, як сич,

Темніший ночі станеш?

І хвилі буйні поженеш,

Неначе чорні коні,

На сірі скелі й береги,

На греблі-перепони?

Та все ж розіб՚ються вони

В боях нерівних, лютих,

І знов застогнеш тяжко ти,

І знов - невольник скутий.

Та в ранній час весни, коли

Все в світі хоче жити,

Немає сили і тобі

Конати і тужити.

І знов, могучий, кличеш ти

Боротися за волю,

І хвилі вже твої летять,

Гудуть, ревуть по полю.

І ти вже сивий - не Дніпро,

А ціле буйне море!

Лише твої тепер степи,

Поля, ліси і гори.

Невольник вбогий вчора ще,

Сьогодні - цар розкутий...

Дніпро! Хто бачив раз тебе,

Не в силі вже забути.

Коли збагне думки твої

Рибалка в час вечірній,

Уже до смерті стане він

Тобі товариш вірний.

«Коли ви в місті живете…»

Коли ви в місті живете,

І жити вже немає сили,

Коли обридло вам і те,

Що вчора ви ще так любили,

Коли і ваші лікарі,

І ліки їх, і друзі зрадні,

Говорять вам уже згори,

Що помогти вони безрадні,

Коли самі ви лишитесь

Один, покинутий, забутий,

І стане круком світ увесь,

А небо келихом отрути,-

Не все ще втрачено для вас,

Ще ліки є на ваші рани...

Ідіть туди, де в ранній час

Встають, як привиди, тумани.

Покиньте міста сірий брук,

Виття сирен і зойк трамваїв,

І йдіть на килим срібних лук,

На синє озеро під гаєм.

Вудки візьміть і за кущем,

Або високим очеретом,

Перед промінням чи дощем

Зелені сховані наметом

Закиньте вудку і сидіть,

В музику ранку, дня вслухайтесь,

Самі лучком в душі водіть

І в море струменем вливайтесь.

І моря хвилі голубі

Намул, як камінь, з серця знімуть,

І вас, як білі голуби,

На крила візьмуть і полинуть.

А там, далеко від землі,

Звучить музика зорь таємних.

Вона заглушить всі жалі,

Всі зойки ваших ран нікчемних.

Або надвечір йдіть туди...

Я чув давно, колись ще змалку:

Сам Бог приходить до води,

Сам Бог відвідує рибалку.

Сам Бог сідає, розмовля

Про пережите, про майбутнє,

За що покарана земля,

Чом щастя й досі є незбутнє.

Як ви розкажете про все -

Погладить ніжно вас рукою...

Лише дмухне і весь тягар

Розвіє пилом над водою.

Коли ж приходить він, святий,

І вдвох з рибалкою сідає?

Як сходить ранок золотий

Або як сонце погасає.

І можна бачить стежку ту,

Якою Бог до вас приходив:

Хтось наче стрічку золоту

Йому послав на срібні води.

5.04.1944

«Співи, співи... Скільки співу…»

Співи, співи... Скільки співу

Скрізь: на небі, на землі...

Ліс співає, вітер, річка,

І дзвенить дзвінок у млі.

І чому це?.. Що за свято?

Глянув в серце... і завмер...

Хтось простяг мені обійми...

Знаю, знаю вже тепер.

30.04.1942

«Бурхливе море навкруги…»

Бурхливе море навкруги,

І дихають все дужче хвилі.

Де ж тихі, любі береги

І дні ясні, спокійні, милі?

В шовковім шелесті трави

Чи в шелесті піску морського

Казки бабусі чули б Ви

І не хотіли б більш нічого.

12.01.1944, Прага

«Вам сняться все сніги глибокі…»

Вам сняться все сніги глибокі

І самоцвіти на снігах.

На небі зорі синьоокі,

І лебідь-місяць на хмарках.

Це дух Ваш, томлячись без краю,

Прикутий тілом до землі,

Вночі кайдани одмикає

І нишком кидає її.

12.01.1944, Прага

«Так шкода кожної хвилини…»

Так шкода кожної хвилини,

Що порошинкою пролине

І зникне в прірві забуття,

Лишивши жаль і каяття.

Як любі нам хвилини ті,

Що, наче іскри золоті,

Летять дощами вогняними,

А серце і думки за ними.

Яке солодке забуття,

Коли, як вихор, все життя

Пролине стежкою своєю

Або без стежки над землею.

25.01.1944, Прага

«Не знаю й сам - чому я знов…»

Не знаю й сам - чому я знов

Весь день до Вас лечу думками,

Чому так радісно пташками

Вони щебечуть про любов

І сиплють іскри в душу й кров.

Чом не приборкаю думок?..

Чом не розвію сну ясного?

Я сплю: із лісу чарівного

Шумить мені пісень поток

І линуть пахощі квіток.

7.02.1944, Прага

«Як серед мли на океані…»

Як серед мли на океані

Зникають рідні береги,

Так Ви зникаєте в тумані,

Щоб стало пусто навкруги.

Щоб знов я йшов чогось шукати

Серед пустелі і пісків,

Щоб знов не знав, кому співати

І хто б почув з пустелі спів.

10.03.1944, Прага

«Затопила чорна туга…»

Затопила чорна туга

Мого серця береги...

Ані брата, ані друга,

Тільки люті вороги...

Лийся, пиво бурштинове,

Чорну тугу розпускай,

Оберни ніч в день майовий,

А чужину - в рідний край.

19.11.1927

ЛИСТ ДО М. РИЛЬСЬКОГО

(Закінчення)

...Та я хотів у Вас спитати:

Як Бог Вас досі уберіг?

Як досі Ви чужої хати

Не переступите поріг?

Гарчать на Вас, кусають пси,

А Ви - обличчям до краси!

Згадайте, друже мій, охранку:

Як легко нам тоді жилось!

Під сірим захистом серпанку

Чи ми боялися когось?!

Тепер зніміться в небесах,-

І там зустрінете Ви жах!

А Вас усюди пси продажні

На кожнім кроці бережуть,

За кожне слово нерозважне

Вас трибуналу віддадуть...

ФАНТАСТИЧНІ МРІЇ

Коли б я у Харкові рідному був,

Я б, певно, тепер комунара здобув.

І мав би уже, що бажає душа,

А скільки б в кишені бряжчало гроша!

Я б їздив на авто туди і сюди,

На зібраннях лив би потоки води,

Без краю, без ліку молов би дурниць,

Слонів будував би із бліх та блощиць.

Коли б я у Харкові рідному був,

Давно б всі крутійства і кривди відчув,

Давно б я у руки взяв галицький кріс,

Давно б на останній осиці повис.

18.11.1929

«В Вас стільки сонця золотого…»

Марії Фабіановій

В Вас стільки сонця золотого,

Блакиті чистої, тепла,-

Неначе з краю чарівного

Вас хвиля моря принесла.

І як Ви можете тут жити,

Серед безлюдних цих пустель,

Промінням серця свого гріти

Граніт холодний мертвих скель!!

Чи принесли Вас крила хвилі,

Щоб Ви світили в сизій млі,

Щоб люде вірили, терпіли

І ждали сонця на землі.

18.09.1941

«Вона - як жайворонок в полі…»

М. Ф.

Вона - як жайворонок в полі...

Палають села і міста,

Народ як знятий із хреста,

А він співає гімни волі,

І спів - як арфа золота.

21.11.1942

ПРИМІТКИ

Парубоцькі літа - то бурхливий поток...- Уперше надруковано в зб. «Багаття» (Український альманах).- Одеса.- 1905.- С. 153. Вірш був першою частиною диптиха «З пісень молодості». Другим був вірш «Хай вона грає, танцює, співає», що потім ввійшов до першої збірки «З журбою радість обнялась».

Подається за першодруком.

Переселенці.- Вперше надруковано у книжці «Читанка для вищих початкових та середніх шкіл».- Ч. II.- Видання Подільської губ. нар. управи Кам՚янця на Поділлю.- Львів, 1918.- С. 116.

Подається за виданням: журн. «Наша культура».- Кн. 1.- Варшава, 1935.- С. 48. У примітці зазначено: «Цей вірш мав увійти до першої збірки віршів Олеся 1905 року, але російська цензура викреслила його».

Не одвертайтеся, вельможі...- Вперше надруковано в народному календарі «Село».- 1909.- №17.- С. 6.

Подається за першодруком.

Говориш їм - знущаються, сміються...- Вперше надруковано в журн. «Українська хата».- 1909.- №7-8.- С. 352. Цензура вилучила три рядки, що йдуть після слів «Повій, вітре, опівночі…».

Подається за першодруком.

Плила хмаронька над країною...- Вперше надруковано в журн. «Засів».- 1911.- №30.- С. 466.

Подається за першодруком.

Шипшина зимою.- Вперше надруковано в журн. «Засів».- 1911.- №4.- С. 56.

Подається за першодруком.

В «Просвіті».- Вперше надруковано в журн. «Засів».- 1911.- №42.- С. 656.

Подається за першодруком.

Геть з рушничкою своєю! - Вперше надруковано в зб. «Квітничок».- К., 1911.- С. 9.

Подається за першодруком.

За роком рік минає.- Вперше надруковано в календарі «Село» - 1911.- №11.- С. 101.

Подається за першодруком.

В борбі з життям.- Уперше надруковано в календарі «Село».- 1911.- №12.- С. 10.

Подається за першодруком.

Степи-брати і мати Січ.- Уперше надруковано в журн. «Засів».- 1912.- №1.- С. 5.

Подається за першодруком.

Шевченкові.- Вперше надруковано в журн. «Засів».- 1912.- №8.- С. 69.

Подається за першодруком.

З уст зриваються слова! - Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник».- 1912.- №10.- С. 52.

Подається за першодруком.

Коли лунає сміх і пісня...- Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник».- 1913.- №3.- С. 441.

Подається за першодруком.

Над могилою Коцюбинського.- Вперше надруковано в газ. «Рада».- 1913.- №3.

Подається за першодруком.

Пам՚яті Коцюбинського.- Вперше надруковано в журн. «Дзвін» - 1913.- №4.- С. 226.

Подається за першодруком.

Я щось хотів тобі сказати...- Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник».- 1913.- №4.- С. 27

Подається за першодруком.

«Демократизм», що з хамством нашим зрісся...- Вперше надруковано в журн. «Дзвін».- 1913.- №5.- С. 305.

Подається за першодруком.

Гарячий день, що бивсь тривожно...- Вперше надруковано в журн. «Дзвін».- 1913.- №11.- С. 345.

Подається за першодруком.

Пам՚яті Лесі Українки.- Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник».- 1913.- №10.- С. 11.

Подається за першодруком.

Вона як тінь... як мармур біла.- Вперше надруковано в журн. «Сяйво».- 1913.- №4.- С. 99.

Подається за першодруком.

I Чом ті промені ясні...; II. В долини тихий сон летить...- Уперше надруковано в журн. «Дзвін».- 1913.- №9.- С. 11.

Подається за першодруком.

На нивах зелених, в долинах, на луках...- Уперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник». 1914.- №2.- С. 216.

Подається за першодруком.

Вони лягли, як лицарі в бою...- Вперше надруковано в журн. «Дзвін».- 1914.- №3.- С. 194.

Подається за першодруком.

Як дивний сон, справдилась мрія!; Ще раз тобі всміхнулась доля…- Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник».- 1917.- Кн. II.- С. 294.

Подається за першодруком.

Хай згине світ - Пілат холодний...- Уперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник».- 1917.- Кн. V-VI.- С. 312.

Ллється-давить кров камінням…- Уперше надруковано в журн. «Шлях».- 1917.- №7.- С. 33.

Христос воскрес! - Уперше надруковано в «Робітничій газеті».- 1917.- №4.- С. 1.

Подається за першодруком.

Воскресла! Воскресла! Хай дзвони лунають...- Уперше надруковано в журн. «Народна воля».- 1917.- №157.- С. 1

Подається за першодруком.

На могилу моряка.- Вперше надруковано в журн. «Народна воля».- 1917.- №16.- С. 1.

Подається за першодруком.

І знову на площі ганьба і знущання...- Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник».- 1918.- Кн. I.- С. 56.

Подається за першодруком.

Весною!; О Боже мій! Німа рука моя...; I. З гарячих вулиць, залитих кров’ю; II. Кинув місто. Знов я в лісі...- Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник».- 1918.- Кн. II-III.- С. 116-117

Подається за першодруком.

Молюсь... Лише молюсь, благаю...- Вперше надруковано в газ. «Трибуна».- 1918.- №12.- С. 1.

Подається за першодруком.

Сіються, стеляться білі сніги...- Вперше надруковано в журн. «Нова Рада».- 1918.- №20.- С. 2.

Подається за першодруком.

Чом «Марсельєза» в краї не лунає...- Вперше надруковано в газ. «Відродження».- 1918.- №2.- С. 2.

Подається за першодруком.

Ранок. Сонце. Ліс і сонце...- Вперше надруковано в газ. «Відродження».- 1918.- №32.- С. 2.

Подається за першодруком.

Нехай скувала кригу знову...- Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник».- 1918.- Кн. IV-VI.- С. 55.

Подається за першодруком.

Вона - наш витвір, наша мрія...- Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник».- 1918.- Кн. IV-VI.- С. 125.

Подається за першодруком.

Печуть мене жалі безмірні…; «Лишись, лишись»,- йому лунали хвилі.- Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник».- 1918.- Кн. XII.- С. 145-146. Із циклу з 4-х віршів подаємо тут два останні. I і II див. у зб. «На хвилях. Кн. IV» - «Гаснув день, як надія остання...» та «Квітне мак рожевий...»

Подається за першодруком.

В землі віки лежала мова...- Вперше надруковано в газ. «Відродження».- 1918.- №160.- С. 3. Підписано: Вовк.

Подається за першодруком.

Сльози, сльози! Годі литись...- Уперше надруковано в журн «Літературно-науковий вісник».- 1918.- Кн. XII.- С. 145-146.

Подається за першодруком.

Христос народивсь не в хоромах...- Уперше надруковано в газ. «Трибуна».- 1919.- №17.- С. 1.

Подається за першодруком.

О дивний мент! О дивний час! - Уперше надруковано в журн. «Україна».- 1919.- №9.- С. 2.

Подається за першодруком.

Спасіть Республіку! - Вперше надруковано в журн. «Громада».- 1919.- №1.- С. 2.

Подається за першодруком.

Від потали, від загину...- Вперше надруковано в журн. «Громада».- 1919.- №2-3.- С. 4.

Подається за першодруком.

Так! Це - весна! - Вперше надруковано в журн. «Громада».- 1919.- №10-12.- С. 2.

Подається за першодруком.

Капелі.- Вперше надруковано в журн. «Воля».- 1919.- Т. 2.- №1.- С. 25.

Йдеться про Кошиця Олександра Антоновича (1875-1944) - українського хорового диригента і композитора, який очолював Українську республіканську капелу. Подорожуючи в 1919-1923 рр. по Європі та Америці, здобув світову славу.

Подається за першодруком.

Пам՚яті Д. Вітовського.- Вперше надруковано в журн. «Воля».- 1919.- Т. 2.- №1- С. 49.

Подається за першодруком.

Вітовський Дмитро (1887-1919) - український громадський діяч, письменник (псевдонім Гнат Буряк). Загинув за загадкових обставин в авіаційній катастрофі.

Нас ждуть, що знову ми прилинем...- Уперше надруковано в журн. «На переломі» - 1920.- №2.- С. 24

Подається за першодруком.

Г. Масарику.- Вперше надруковано в журн. «На переломі».- 1920.- №3.- С. 11

Подається за першодруком.

Масарик Томаш Гарріг (1850-1937) - чехословацький державний і політичний діяч. У 1918-1935 рр.- президент Чехословацької республіки.

Проходять дні... проходять сумно...- Вперше надруковано в журн. «Нова Україна».- 1923.- №1-2.- С. 3.

Подається за першодруком.

Ліс умирає. Падає листя...- Вперше надруковано в журн. «Вольное казачество» - «Вільне козацтво».- 1928.- №21 - С. 2.

Подається за першодруком.

У Львові.- Вперше надруковано в журн. «Літопис «Червоної калини».- 1930.- №2.- С. 2.

Подається за першодруком.

Готові будьмо! Близько час...- Уперше надруковано в журн. «Дзвони».- 1931.- №4-5.- С. 225.

Подається за першодруком.

Життя єдине, світле, миле...- Вперше надруковано в журн. «Дзвони».-1932.- №1(10) - С. 1.

Подається за першодруком.

Життя минає, наче сон...- Уперше надруковано в журн. «Дозвілля».- 1944.- №21-22.

Подається за першодруком.

Метелиця чи дівчина...; Ні, не погасла Ти мені… - Вперше надруковано в журн. «Дукля».- 1964.- №3.- С. 85.

Подається за першодруком.

Дніпро, Дніпро, ти покохав...- Уперше надруковано в газ. «Літературна Україна» - 1966.- 29 липня.

Подається за першодруком.

Коли ви в місті живете...- Вперше надруковано в журн. «Дукля».- 1967 - №2.- С. 69-70.

Подається за першодруком.

Співи, співи... Скільки співу…- Вперше надруковано в журн. «Дукля» - 1969.- №4.- С. 70. Присвячений Марії Фабіановій - коханій жінці, матері його сина Олександра Кандиби.

Подається за першодруком.

Бурхливе море навкруги…, Вам сняться все сніги глибокі..., Так шкода кожної хвилини.; Не знаю й сам - чому я знов...; Як серед мли на океані...- Вперше надруковано в газ. «Молода гвардія».- 1988.- №232.- С. 4 (Із спогадів художниці Галини Лащенко)

Подається за першодруком.

Затопила чорна туга…, Лист до М. Рильського; Фантастичні мрії.- Вперше надруковано в газ. «Молода гвардія».- 1988.- № 232.- С. 4. (Із недрукованої зб. «Маски»)

Подається за першодруком.

В Вас стільки сонця золотого...- Вперше надруковано в газ. «Літературна Україна».- 1988.- №48.- С. 6. Присвячений Марії Фабіановій.

Вона - як жайворонок в полі...- Вперше надруковано в газ. «Друг читача» - 1988.- №49.- С. 4.

________________

Олександр Олесь

ПОЗА ЗБІРКАМИ

309

Друкований текст для вичитування взято з:

Олександр Олесь. Твори в 2-х томах. Київ, «Дніпро», 1990.

т. 1: Поетичні твори. Лірика. Поза збірками. З неопублікованого. Сатира.

ISBN 5-308-00322-Х (т. 1)

ISBN 5-308-00537

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

© Вичитування, правка, форматування і оформлення: OpenBook, 2018

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2018