Олесь О.

ПОЕЗІЇ

Книга V

НА ЗЕЛЕНИХ ГОРАХ

(Уривки)

В моїй душі гримлять перуни,

Мій мозок ріжуть блискавки...

О, де ви, де ви, злотні струни,

Шаблі кобзарської руки?..

Розвійте ніч, зметіть пороги,

Розбийте пута хоч на мить,

Бо гнівна пісня без дороги

Мені все серце спопелить...

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Ні, тихо, тихо, струни, грайте

У сей страшний, проклятий час...

I частина

I

Країно див! Далека мріє,

Зелена казко серед гір,

Де вітром дух наш вільний віє,

На гори загнаний, як звір;

Де, ніжний, крила простягає

Вночі над тишею осель,

А вранці соколом літає

Або голосить серед скель;

Де голод він пустив до хати,

Де дав він тіло розп’ясти,

Щоб тільки скарби заховати,

Щоб тільки душу зберегти.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

II

На храм збираються гуцули;

Встають до ранньої зорі,

Виймають ремені, кресані,

Тобівки файні, киптарі.

Давно, давно гуцулки встали,

Шумлять, щебечуть, говіркі...

Як мак червоний, в барвних строях

І в огальонах, як зірки.

Як сарни, сходять полохливо,

Мов квіти, в доли з гір ідуть,

То зникнуть в травах на хвилину,

То знов під сонцем розцвітуть.

Іде, жартує з ними легінь,

В руці у його топірець

І фист на збоченій кресані,-

Співак, музика і стрілець.

По всій Гуцульщині зеленій

Гудуть чутки про юнака...

Ніхто не зможе в танцях, співах

Перемогти чарівника.

Хто вміє стільки коломийок?

Хто так прикаже до ладу?

І хто так палко поцілує

В уста гуцулку молоду?

На крилах сизого туману

Летить з землі рожевий сон,

І сонце кинуло на гори

Вогняно-злотний огальон.

З кущів Лісниці виглядають,

До себе легіня зовуть…

То руки з усміхом простягнуть,

То враз туманом попливуть.

Вже сонце високо на небі,

Вже в бубни Черемош гуде,

Цвіте Гуцульщина квітками,

На храм Гуцульщина іде!

Безводня, Ільця і Синиця,

Магорка, Вінчя і Пушкар,-

Немов розсипали коралі,

Що в доли котяться з-під хмар.

III

Мовчить гуцул, мов уст не має,

І мовчки вище в гори йде,-

За його гірський ліс співає,

За його Черемош гуде.

За його гори ладан курять

І камінь чайкою кричить...

Він тільки плаче, як одурять,

Він тільки терпить та мовчить...

Мовчить гуцул, мов уст не має,

І далі, вище в гори йде,-

За його гірський ліс співає,

За його Черемош гуде.

IV

Хоч злидні взяв гуцул до хати,

Хоч жити став в гнізді орла,

Але над ним природа-мати

З любов’ю руки простягла.

Там стали гори, як титани,

На варті волі і краси,

Там, наче сизі океани,

Шумлять незаймані ліси.

Там струмінь голубам туркоче,

Там дивна папороть цвіте,

Там ніжна Мавка в срібні ночі

Вінок на голову плете.

Там під смерекою густою

Чугайстер Мавку стереже,-

І враз знімається стрілою,

Біжить, регочеться і рже!

Давно він зник уже в просторах,

Великим білим птахом зник,

А ще гримить, як грім по горах,

Його веселий хижий крик.

Там Водяник людей мороче

І гріє руки крижані,

Коли рибалки серед ночі

Запалять весело огні.

Там свистом Лісовик скликає

Ведмедів, рисів і вовків,

А сарн Лісовка напуває

З криниць смерекових лісів.

Вночі, як місяць випливає,

Мавки танцюють свій танок,

Їм вітер тихо трембітає

І в лад приплескує струмок.

Там люде, духи і каміння

Віки живуть життям одним,-

Одно проймає всіх проміння

І в’яже з лісом віковим.

V

Полонинський день світає,

Полонинський дивний день!

Вже трембіта трембітає,

Вже шумить поток пісень.

На Синиці, на Безводні,

На всіх горах рушив лід.

Полонинський хід сьогодні,

Полонинський дивний хід!

Ржання коней, рев маржини,

Псів схвильованих виття...

Дивний ранок Полонини,

Полонинського життя.

«Віо, гайда, гей!» - гукають,

В роги грають стадарі,

Козарі з крісів стріляють,

Дзвінко свищуть вівчарі.

«Гей, зелена Полонино,

Чи збулася ти зими?

Вьо, худобо! Гей, маржино,

На шовкові килими!»

Полонинський хід рушає,

Полонинський хід іде,-

Вся Гуцульщина співає,

Вся Гуцульщина гуде!..

...А вгорі, на сизих горах,

Ледве морок ночі зник,

Рано-рано встав на зорях

Ватаг - дивний чарівник.

Вже палає ватра в стаї

І лягає сизий дим,

Мов кружляють птахів зграї

Понад озером блідим.

І синіє Полонина,

І радіє «депутат»:

Збережеться вся маржина

І великий буде дат!

VI

З гуком пісні голосної,

На дарабі стоячи,

Аж до Вижниці самої

Їдуть хлопці-плавачі.

І на голос їх здалека

Озивається луна,

Їм байдужа небезпека

І негода не страшна.

Через скоки, через скелі,

Як орли, вони летять...

Їдуть легіні веселі,

Громом в долах гуркотять!

Бачать дівчину на груні,

Квітку макову лісів.

І до гірської красуні

Обізвавсь плавацький спів:

«Молодих не жди до хати,

Не марній, сватів ждучи...

Бо хто вміє так кохати,

Як кохають плавачі?!

На дарабу! разом з нами!

Поруч - з кермою в руках!

Погуляєш з плавачами

По бурхливих бурунах».

Одвернулася красуня,

Одвернулася ясна.

І друга уже до груня

Лине пісня голосна:

«З плавачами на дарабі,

По бурхливих бурунах,

Не трястись беззубій бабі

З кочергою у руках.

На дарабах в повідь линуть

Тільки легіні-орли,

Тільки сміливі не гинуть

Серед темряви і мли!»

II частина

VII

Ой, ще гори у темряві спали,

Та не спали тумани на них,-

Голосили, тужили, ридали,

Припадали до скель кам’яних.

Ой, злітались тумани до світу,

Ой, збиралися в хмару тяжку,

А вітри трембітали в трембіту

І скликали на раду гірку.

І на голос сумної трембіти,

На тривожний, розпачливий крик

Виглядала Лісовка крізь віти,-

І виходив з кущів Лісовик.

Наче велетень з білого снігу,

Прокидався Чугайстер зі сну,

Перекидував скелі з розбігу,

Перескакував прірву страшну.

І лісун, що без тіни був зроду,

Тремтячи, озиравсь навкруги,

І Русалки ховались у воду,

І під ними тряслись береги.

А тумани по горах літали,

Наче зграї орлів молодих,

Голосили, тужили, ридали,

Припадали до гір кам’яних:

«Ой сестриці, ой братики милі,

Прокидайтесь, співайте пісні

На глибокій, високій могилі,

На великій гуцульській труні.

Прокидайтеся, гори високі,

І фортеці будуйте міцні,

Розставляйте сторожі стоокі,

Роздавайте рожки голосні.

Прокидайтеся, сизі орлиці,

І з грудей своїх викиньте нам

І заліза, і міді, і криці,

Щоб не бути без зброї рукам».

І всі Духи на раду зібрались,

Злі і добрі зійшлися боги;

І уперше за вік привітались

Споконвічні страшні вороги.

VIII

Лежав ведмідь і спав в улозі,

Не гнався Дідо ні за ким,-

Хто ж стелить хмари по дорозі

Конем, як вихором, палким?

Хто так нестримано по горах

Біжить на змиленім коні,

Зникає канею в просторах,

Літає з соколом врівні?

Які дарунки долів темних

В оседки гірські він несе?

Чом не засне в лісах таємних,

Свого коня не попасе?

Спини коня! бо рвуться сили...

Впаде, і ти впадеш!.. Рідня

Повік не взнає від могили,

Чого ти гнав свого коня.

Аж він уже біля халупи.

Він тільки вигукнув: «Війна!»

І впав з конем... Лежать два трупи,

І з ними тайна мовчазна.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

І підхопила крик луна...

І скрізь по горах покотилось:

«А-а!А-а!. . . . . . . . . . . . . . . . . . . .»

IX

Стогне Черемош, лютує,

В шумі білому шумить,

Греблі, камені шматує

І орлом кудись летить.

Наче лицар незрівнянний

Впав в бою і довго спав,

І прокинувсь, наче п’яний,

І кривавий бій згадав.

І підвівсь, і став на ноги,

І на поле очі звів...

Розстилаються дороги,

І пасеться кінь степів.

Рухом звіра молодого

Він на огиря злетів,

Свиснув соколом на його,

І - на лютих ворогів!

І понісся кінь. Літає,

І хропе, і дико рже,

Гостру шаблю обминає,

Від багнета береже.

Наче в піні, в шумі білім

Гнівний Черемош летить,

На коневі посивілім

Лицар зранений сидить.

Шлях кривавий в долах в’ється,

Рипи, скоки навкруги...

Кров гаряча з його ллється

На холодні береги.

X... XI... XII...

Стоїть Чугайстер в пеклі мук,

Стоїть сумний, як бранець,

В сльозах схилився на камбук

І дивиться на танець.

Мавки танцюють свій танок,

В останній раз танцюють,

І кожну квітку і листок,

Прощаючись, цілують.

Лісовка сарну обняла

Тремтячою рукою,-

Одна стріла їх пройняла

Невтішною журбою.

Задумавсь мовчки Лісовик;

Стоїть, як дуб похилий:

Навколо плач, і зойк, і крик...

І світ йому немилий.

В криниці плаче Водяник,

Когось благати хоче.

О, легше вирвати язик,

Навік стулити очі!

Сидять, голосять дужче всіх

На березі Русалки...

Чому не виловили їх

Тії весни рибалки?!

І тільки Скарбник, наче звір,

Без шелесту ступає

І глибше в землю, серед гір,

Великий скарб ховає.

XIII... XIV... XV...

Заплачте, смереки, і рученьки-віти

Навіки, до суду на грудях складіть...

По горах, по долах заграйте, трембіти,

І Бога самого у серце вразіть.

Як люде оглухли, хай скелі ридають,

Хай камені плачуть, потоки, річки,-

Хай гори розбитими грудьми палають,

Як в храмі сумнім над труною свічки.

Хай небо застогне, хай зійдуться хмари

І слізьми затоплять улоги-яри,

Хай сонце застелить китайкою мари

І винесуть мертву на крилах вітри.

Але ви, пілати, що руки умили,

Що мовчки дивились на муки її,

Ні слова, ні руху!.. і геть від могили,

Як місце ще єсть вам на рідній землі...

XVI... XVII

Нема того, за ким сумують доли,

Кого виспівуть вітри,

Хто вже не вернеться ніколи

В оседки гірські - хутори.

Не чути вже його флояри,

Не ллється пісня юнака...

Шуміть, смереки, плачте, хмари,

Як пух, о земле, будь легка!

XVIII

Квітки синьоокі в потоках цвітуть,

Потоки широкі на гори пливуть,

Біліють, як білі лілеї, квітки,

І мають, як крила, на їх пелюстки.

Потоки широкі на гори біжать,

Квітки синьоокі голосить, кричать...

В їх роси, в їх сльози в великих очах,

З очей виглядає розпачливий жах.

А Голод голодний попереду йде

І з долів на гори потоки веде.

Наїсться досхочу маленьких квіток

І сіру могилу насипе з кісток.

XIX… XX…

А у долах «рідний брат»

Вже «щасливий, вільний»:

На сумних руїнах хат

Плаче, божевільний.

На могилах рідних спить,

Землю-пух цілує.

То голосить, то кричить,

То щось зле віщує.

То бліді його уста,

Скривлені від гніву,

Ганять Бога, і Христа,

І Пречисту Діву...

XXI

Покинь їх, покинь їх! Нехай фарисеї

Вбивають і ставлять хрести...

Ісусе, Ісусе, на горах лілеї,-

Лілей захисти!

На горах біліють під скелями квіти,

За скелями вітер гуде,

А Голод їх косить під звуки трембіти

І в копи кладе.

Ісусе! Ісусе! вмирають лілеї...

О, змилуйсь над ними хоч Ти...

Лежать океани любові Твоєї

І ласки - світи.

О, змилуйсь, Ісусе, як хочеш, як знаєш...

Вже нікуди литись дитячим сльозам.

Чи, може, Ти в синіх пустелях конаєш

І сльози виплакуєш сам?..

XXII

Де ти, Мавко, гуцулятко,

Немовлятко, янголятко

В лісі темному знайшла?

Пригорнула, притулила,

Груди матері відкрила,

Повні нектару, тепла...

І завмерла молитовно...

Хоч в очах у тебе повно

Самоцвітної роси.

Хоч твої клянуться руки,

Що на холод, голод, муки

Ти дитину не даси.

Мавко, Мавко, близько люде...

Що, як прийдуть?! Горе буде!

О, тікай, тікай мерщій!

Ти не чуєш? Спиш ти, може?

Ти холодна! Боже, Боже,

Ти замерзла! Боже мій!

Боже, Боже, що це з нею?

Мавко, Мавко, на кирею

Вітер гуглю принесе.

Але в відповідь - ні слова...

Мов статуя мармурова...

Гуцулятко груди ссе.

XXIII

Дідо, Дідо, де ти, милий?

Чи чатуєш на стежках,

Чи, зневірений, безсилий,

Гірко плачеш в камбуках?

Чи на грунь каміння зносиш,

Купчиш хмари на чолі,

Чи у долів ласки просиш

І плазуєш по землі?..

Чи вовком біжиш в простори

І прощаєшся навік?

Заваліться, сизі гори,

Коли Дідо з вас утік!..

Досить, досить трембітати:

Груди стомлені украй...

Розступися, земле-мати,-

Сизі гори поховай.

Хай лежить в сумній могилі,

Як в скарбниці, скарб віків,

Хай по ній гуляють хвилі

Новорождених степів.

Хай вночі в степи виходять

Духи гір напівживі,

Хай мерці щоночі зводять

Руки в ранах і крові.

Хай вінки Мавки сплітають

І танцюють свій танок,

Хай їм тихо трембітають

На трембітах із кісток.

Хай Мавки танок танцюють,

Хай мерці в могилах сплять,

Доки кінський біг почують,

Доки сурми загримлять!

1915

ДЕСЯТЬ ЛІТ

Десять літ минуло, як пісні крилаті

Вирвалися з серця на широкий світ,

Побули в хоромах і в селянській хаті

І вернулись знову через десять літ.

І одна сказала: «Я літала всюди,

Восени співала людям про весну,

Падала промінням на холодні груди,

Проганяла думу чорну, навісну.

Я співала людям - як живуть русалки,

Як у лісі темнім папороть цвіте,

Як ловили щастя неводом рибалки,

Як на небо впало сонце золоте.

І мене любила дівчина-школярка,

І жила я часом в серці юнака...

І пливла я вільно, як по небу хмарка,

Тиха і безжурна, ніжна і легка».

І сказала друга: «Теж була я всюди,

Кликала, боролась, бурею ревла,

Кидала камінням у порожні груди,

Гнівом, як залізом вогняним, пекла.

О, коли б я знала - краще б не родилась,

Поламала крила, зогнила в багні...

Десять літ змагалась! Скаржилась! Молилась!

Билася об скелі мертві, кам’яні.

Крику ран смертельних не почують вуха

Вільних в рабстві власнім і в ганьбі рабів,

Очі їх не вгледять крил святого Духа,

Що над ними віяв і ридав без слів.

З міст я бігла в села, на лани, на луки,

Кров’ю говорила,- кров’ю і зійшла.

Досить мужикові і своєї муки,-

Куркою б прожити з крилами... орла...»

...І замовкла пісня, і зложила крила...

І нічим не міг я втішити її...

А глибока північ всі шляхи укрила...

О розбите серце, о пісні мої!

13.1.1917

«І холод, і вітер, і хмари осінні…»

І холод, і вітер, і хмари осінні,

І зле щось віщують сичі,

І крає всю душу чиєсь голосіння...

Мовчи, моя пісне, мовчи.

Далеко до сонця, далеко до ранку...

Заснути б і спати вночі,-

Так хтось і регоче, і плаче на танку...

Мовчи, моя пісне, мовчи!

1914

«Живу в якімсь чаду-тумані…»

Живу в якімсь чаду-тумані...

Лечу на дикому коні

В краї таємні і незнані,

А там, у рідній стороні,

Сумують образи кохані.

О, як давно я всіх їх кинув!

Утік і слова не сказав,-

Коня, як злодій, осідлав

І вітром в темну ніч полинув...

Чому не впав, чому не згинув!?

Вернутися б, упасти в ноги,

Але затримати тепер

Уже коня немає змоги,

І вкрила курява химер

Усі стежки, усі дороги.

Лечу в якімсь диму-тумані,

Навколо привиди страшні,

Краї пустельні і незнані...

А там, у рідній стороні,

Сумують образи кохані.

1913

«Надії всі поховані тобою…»

Надії всі поховані тобою,

О краю мій, потаврений ганьбою.

І як душа моя в журбі

Пісні співатиме тобі?!

Я - мов сурмач без сурми голосної,

Я - мов стрілець без зброї золотої,

Я - мов орел без сизих крил,

Я - мов вістун серед могил.

1915

«Лебеді плавають!..»

Лебеді плавають! Лебеді плавають

В місячнім сріблі, в срібнім саду...

Жду я на березі, жду лебединої,

Дивної пісні я жду.

О, проспівайте нечувано солодко,

Я ж проспіваю свою

Слізьми невтішними, кров’ю гарячою

В ріднім, далекім краю.

Відень, 1912

«Хтось постукав в моє серце…»

Хтось постукав в моє серце...

О, який знайомий стук!

Скільки він навіяв смутку,

Дивних спогадів і мук...

Скільки він розлив тривоги,

І проміння, і тепла...

О, невже любов се знову

Несподівано прийшла?!

1912

«Люблю, люблю, а що - не знаю…»

Люблю, люблю, а що - не знаю:

Повітря, може, сонце, день,

Траву шовкову, цвіт вишень,-

Комусь я руки простягаю,

Але кому - кого спитаю?!

Мовчать квітки і день квітневий,

Дерева моляться без слів,

І спів пташиний занімів,

А вітер теплий, полудневий

Шепоче щось крізь сон рожевий.

Забудусь! В тиші раювання

Нехай мовчать уста мої!

Аж стрепенулись солов’ї!

І враз на всі мої питання

Озвались піснею кохання.

1915

«Тепер в маю, тепер весною…»

Тепер в маю, тепер весною,

Коли цвіте весь Божий світ,

Зацвів небесною красою

Очей твоїх небесний цвіт.

І се весною, се в маю

Обсипав душу він мою!

Шумлять-співають ниви, луки...

Як пісня - вся душа моя,

А де її слова і звуки?!

Мовчу, мовчу, о Боже, я.

Ні, ні! Тепер, тепер, в маю,

Скажу, признаюсь, що люблю!

1912

«Щодня ми стрівались з тобою…»

Щодня ми стрівались з тобою

І мовчки сідали за стіл...

Дививсь я на тебе й не бачив

Ні книг, ні рахунків, ні діл.

А май розцвітав... Зеленіли

Сади, і поля, і гаї,

І часом ми чули з тобою,

Як кликали нас солов’ї.

І крикнуть хотілося: «Люба!

Утіхо і щастя моє,

Дай руку свою і полинем

Туди, де зозуля кує».

І крикнуть хотілося: «Люба!

Покинь рахівниці, книжки,-

У поле злетілись співати

На наше весілля пташки».

«Наче море в краях полудневих…»

Наче море в краях полудневих,

Зеленіють зелені сади,

Білий цвіт на деревах вишневих -

Наче шум весняної води.

Наче в морі русалки, ридають

І сміються в садах солов’ї,

Наче хвилі, мене заливають

Недоспівані співи мої.

1915

«В червоній мантії, з мечем, без слова…»

В червоній мантії, з мечем, без слова,

Він став і жде...

Яка усмішка загадкова,

Яке обличчя молоде!

Іди, чужий!.. або лишися з нами,

Налий вина!

Промов до нас громами, блискавками,

Оглухла наша сторона!

1.1.1913

«Наш край в неволі і в нарузі…»

Наш край в неволі і в нарузі,

Великі святощі в смітті...

О, в тихих скаргах, в тихій тузі

Заплачте, струни золоті.

Приспіть на мить народні болі,

Людські серця заколишіть...

Дивіться - люд кона в неволі,

В ярмі залізному кричить.

Але послухайте! Погляньте!

Хто топче прапори святі!?.

О струни, грати перестаньте,

Порвіться, струни золоті!

1909

«Не нам, не нам, осміяним, сміятись…»

Не нам, не нам, осміяним, сміятись,

Не нам, скаліченим, іти,

Німим - піснями заливатись,

Сліпим - відшукувать світи.

Не нам ловить в небеснім морі

Зорі.

Не нам -

Орлам!

А ми давно свої згубили крила,

Та чи й були вони у нас?!

Нудьга нам байку утворила,

Непевні фарби кинув час,

І ми повірили правдиво

В диво...

Мана

Одна!

Родились ми холодними мерцями

І уявили з себе щось,

І нам, з порожніми серцями,

Комусь кричати довелось:

Вперед! Вперед! Самоофіра!

Віра

В мету

Святу!

Кричали ми на площі і в пустелі,

Жили віки в короткий час,

І чули нас, здається, скелі,

Але ніхто не слухав нас,

Бо не носили прапори шовкові -

Крові.

А кров -

Любов.

А де нема любові і страждання,-

Там не живе, не б’ється і життя...

І доведеться нам під людське глузування

Спинить свій галас без пуття.

А замість нас великий встане раб в кайданах,

В ранах.

Огнем,

Мечем!

1913

«Коли нема пророка на землі…»

Коли нема пророка на землі,

Нехай злетить він з зір таємних!

І спиниться на хмарах темних

З небесним гнівом на чолі.

Нехай, як грім, гримлять його слова,

І гнів, як блискавка, палає,

Хай в людях серце заридає,

Заб’ється вся душа жива.

Коли ж пророка сміхом осміють,

Хай грім промов його ударе,

Хай гнів його запале хмари,

І вогняні дощі поллють!

1915

«З нудних, мізерних, сірих днів…»

З нудних, мізерних, сірих днів

Лечу я вглиб віків великих,

На гори хвиль шалено-диких,

Під реви-стогони громів.

...Залив всю землю океан...

Сичать, шумлять дощів потоки.

Ревуть-гримлять громи-пророки,

І скрізь пітьма, і скрізь туман.

Ніде нікого навкруги...

Лише в пітьмі, як ніч, глибокій

Літає демон огнеокий

З душею, повною снаги.

Неначе велетень-орел,

Завмер на крилах він в надії...

І силу, силу п’є з стихії,

З її незайманих джерел.

А грім реве, а дощ гуде,

І хвилі груди розривають,

Голосять, стогнуть, проклинають,

І щось страшне, Майбутнє йде.

І глянув демон в прірви ран,-

І гнівом очі зайнялися,

І іскри-сльози полилися

З очей на чорний океан.

І знявся він, і полетів

Під браму райську кинуть сльози,

Свої жалі, свої погрози,

Своїх проклять безсилий гнів.

1914

«Мов келих срібного вина…»

Мов келих срібного вина,

Шумить під срібним небом море,

А вдалині синіють гори

І пильно дивляться на море,

На келих срібного вина.

Їм тяжко, душно від жаги,

Їх кров пече, їх палять думи...

Які щасливі береги,

Що п’ють і п’ють ті хвилі-шуми,

Що не вмирають від жаги!..

О, швидше б день палкий погас!

В чеканні б гори заніміли,

Тумани б вогкі прилетіли

На гори тихі, занімілі...

Останній промінь би погас...

І тихо б падала роса

З густих остуджених туманів,

Як поцілунки океанів,

Як їх слова із уст туманів...

І так приспала б їх роса...

Італія, 1913

«Італійська ніч підкралась…»

Італійська ніч підкралась,

Розлила солодкий чад;

Десь здаля луна озвалась

Флорентійських серенад.

Марить море Середземне,

Ледве лащить береги...

Щось жагуче, щось таємне

Палко диха навкруги.

...Не заснула, сни не снились,

Одчинила двері в сад:

В тіло, в душу покотились

Срібні хвилі серенад.

Ніч проміння позбирала

І змотала у клубок...

Наче тінь жива упала

Біля ганку у куток.

Наче тінь, ламає руки,

І страждає, як жива,

І розказує про муки,

І пригадує слова.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Тихо море щось воркує,

Ледве лащить береги...

Хтось милує, хтось цілує...

Ніч вартує навкруги.

Італія, 1913

ТИ НЕ ПРИЙШЛА

Ти не прийшла в вечірній час...

Без тебе день вмирав сьогодні,

Без тебе захід смутно гас

І сонце сходило в безодні...

Ти не прийшла в вечірній час.

Тебе, здавалось, ждало море,

І все не гасли скелі гір,

І все дивилися в простори...

І довго їх останній зір

Шукав тебе і гас на морі.

Ти не прийшла в вечірній час...

Самотньо сонце попрощалось,

І сумно, сумно день погас...

Когось мов серце не діждалось,

Хтось не прийшов в вечірній час.

Італія, 1913

«Вахляром проміння впало…»

Вахляром проміння впало,

Сріблом хвилі облило.

Дужче море заспівало,

На скрипках, басах заграло,

Густо в бубни загуло.

В шумі білому біліє,

Мов вишневий сад цвіте,

А над морем вітер віє,

Хвилі крилами леліє

І на берег цвіт мете.

Італія, 1913

ЗАХОДЕ СОНЦЕ

Праворуч - сонце і пожежі!

Палають гір високих вежі,

Палають хвилі вогняні,

І хмари в димі і огні.

Ліворуч - сиза казка ночі,

Чиїсь ласкаві ніжні очі,

Чиїсь зітхання, шелест, шум,

І тихий стогін, тихий сум.

Ліворуч - місяць ллє проміння,

І на воді горить каміння...

Ліворуч - місяць іскри ллє,

Мов в небі золото кує.

Ліворуч - місяць сплів мережку

І застилає нею стежку,

Мов зараз буде в млі ясній

Цариця ночі йти по ній.

... Погасли хвилі, гори, хмари,-

І над землею в’ються чари,

І над землею в’ються сни...

Забудься, серце, і засни...

Італія, 1913

«Коли твоє убрання біле…»

I

Коли твоє убрання біле

Зіллється з білим шумом моря

І тільки хустка червоніє,-

Мені здається,- квітне квітка

На березі пустельнім моря.

Мені здається - наче бризнув

Хтось кров’ю... Наче вирвав

Хтось серце друга. Взяв і кинув!

Воно ж спинилося в повітрі

І ще ясніш цвіте любов’ю.

II

Коли струнка, граційна, боса,

В своїм рожевому убранні,

Ти ходиш в день палкий над морем,-

Мої думки летять на Нігер,

На берег Нігера далекий,

Де, може, в цей же час фламінго

Дрімає-журиться самотній

І в снах тебе над морем баче.

Італія, 1913

«В долини тихий сон летить…»

В долини тихий сон летить

І срібну сутінь розливає,-

На горах жертвенник курить,

На горах жертвенник палає,-

Ще хтось вартує, хтось не спить.

Так, ми спимо невільним сном,

Душа зневірена дрімає,

А хтось над нами б’є крилом,

За нас змагається орлом,

За нас живе і умирає.

Італія, 1913

«Розкриваються білі бегонії…»

Розкриваються білі бегонії,

Наче келихи в ряд розставляються

Для гостей довгожданих, невиданих!

Срібний місяць вином наливає їх,

Через вінця вином їх наповнює

Для гостей довгожданих, невиданих!

Перекинусь я квіткою-крихтою,

Пригорнусь до барвінку зеленого,

Припаду, перестану і дихати...

На гостей надивлюсь, надивуюся,

За столом їх промови підслухаю...

Припаду,- перестану і дихати...

«Не заллється співом серце…»

Не заллється співом серце,

Не затуже знов:

З ран гарячих, ран кривавих

Тихо капа кров.

По краплині кров спадає,

Крапля в краплю б’є...

І, вмираючи, співає

Серденько моє!

«О прийди, прийди хто-небудь…»

О прийди, прийди хто-небудь,

Сядь, схилися, припади,

На чоло моє гаряче

Братню руку поклади.

Я стомивсь в борні нерівній,

Я згорів в своїм огні,

Я покинутий на полі,

В невідомій стороні.

Але гострий меч зо мною,

Ціла зброя вояка,

І до кобзи простяглася

З криці вилита рука.

Ой ударити б по струнах,

Тих збудити, хто вві сні,

Розгойдати мертве море

В нерухомій стороні.

Не ударю: хто почує,

Хто озветься на мій дзвін?!

Навкруги одні руїни,-

Я один серед руїн...

1915

«Хтось близький, близький приснився…»

Хтось близький, близький приснився,

Хтось приходив уночі;

Хтось ридав і тихо бився

На моїм плечі.

Не згадаю слів тремтячих,

Хоч їх жар пече,

І в сльозах його гарячих

Все моє плече.

Хто ж ти, духу-брате рідний?!

Може, вік шукав

По світах мене ти, бідний,

І вві сні спіткав.

«Я хочу тиші... Досить слів…»

Я хочу тиші... Досить слів,

Образ, докорів і вінків,

Я все вернув, я все віддав

І струни стомлені порвав.

Не звіть мене! Моя труна

Така спокійна і ясна...

І любо-солодко мені

Лежати-марити в труні.

Хай рев гармат гримить, гуде,

Хай дивний бій на смерть іде,-

Я сам боровсь в руці з мечем

І впав удосвіта борцем.

Я впав на рідну хоругов,

І як благав спинити кров!..

А ви труну дали мені,-

Я меч обняв і ліг в труні...

1916

«І де ми сили беремо…»

І де ми сили беремо,

Тягти віки своє ярмо,

Ворожі сльози утирати

І посміхатися крізь грати?

Свистять над нами батоги,

Списи залізні навкруги,

А ми в думках вітаєм волю

І тільки кривимось від болю.

Літа пливуть, а ми йдемо

І ярем дерево тремо,

Хоч до кісток ми шиї стерли

І кращі спільники умерли.

Свистить батіг. Рипить ярмо,

А ми убогу оремо...

Ні сліз, ні стогону, ні слова,-

В кривавих ранах вся розмова.

А очі наші, як огні,

А зорі тонуть вдалині

І ждуть з-за обрію ясного

Якогось дива неземного.

«Не чують наших слів ні кат, ні брат…»

Не чують наших слів ні кат, ні брат,-

Не чують:

Тепер гримлять громи гармат,

Пророками віщують.

Не бачать наших сліз і молитов,-

Не бачать:

Тепер не сльози ллються,- кров!

І очі кров’ю плачуть.

Тепер, хто хоче жить, в огні

Палає.

В землі, в повітрі, на коні,

Як лицар, умирає.

А ми, каліки і старці,

Ридаєм,

І, може, гинем, як борці,

Але за що - не знаєм.

1916

«Мій труп спаліть! і киньте попіл бурі…»

Мій труп спаліть! і киньте попіл бурі,

Моїй сестрі, улюбленій моїй...

Нехай вітри, як демони похмурі,

Його підхоплять в танець свій.

Нехай несуть його через тумани,

Туди, де мури не стоять,

Де груди рвуть могучі океани

І небу помстою гримлять.

Нехай мій попіл волею уп’ється,

Остудить свій і жаль, і гнів,

І знов назад з вітрами принесеться

Туди, де я колись горів.

«Ми останні вже весла ламали…»

Ми останні вже весла ламали,

І далекі були береги...

А над нами мушкети блищали,

І сміялися з нас вороги.

І ніж ними усе свої люде,

Все сусіди, свати, земляки...

Все Степани, Івани, Іуди,

Єнки, Овські, Уки... Павуки.

Нашу чайку розбили бескети,

Переможно пливли вороги,

А над нами блищали мушкети,

І зникали навік береги.

1909

«Промінь в темряві руїн!..»

Промінь в темряві руїн!

Нетерплячий, дивно-ранній...

Я не знаю - перший він

Чи останній?!

Що се? ранок, вечір, ніч?

Чом так тихо скрізь навколо?

Нащо промінь? З ним страшніш,

Він упав на мертве чоло...

Нащо промінь? Погасіть!

Він пече криваві рани...

Хтось прокинувсь голосить,

Хтось гризе свої кайдани...

1916

ПІСНЯ

Коли вже ти, сонечко, мені зійдеш,

Коли вже ти весело усміхнешся?

А вже ж моя душенька наболілась,

А вже з мене доленька насміялась,

Розвіяла листячко мого саду,

Потоптала ніжками мою ниву,

Мої вільні крилонька пов’язала,

Мою горду голову похилила,

Моє щастя в озері потопила.

1915

«Зима... і пролісок блакитний!..»

Зима... і пролісок блакитний!

Навколо ще лежать сніги,

А він всміхається, привітний,

А він вже скинув ланцюги!

Така і ти! Ще ніч навколо,

Весь край в руїнах і хрестах,

А в тебе сміх, безжурне чоло

І пісня ранку на устах.

31.03.1915

«Твій плач - то хмари в дні осінні…»

Твій плач - то хмари в дні осінні,

Сумної чайки голосіння,

Твій плач - то дзвони жалібні,

Марія Діва на труні.

Твій сміх - се танець водоспадів,

Се злива сонячних каскадів,

Зелений ліс в майовий день

В дощу з проміння і пісень.

1915

«О, ближче стань! ні, краще далі…»

О, ближче стань! ні, краще далі...

Далеко будь, як мрія, сон...

Як сонце будь! і стань на сході!

І сходь поволі, як воно.

Дай час найти слова молитви,

Тобою сповнитись душі...

Ні, ближче стань: як страшно тяжко,

Коли стоїш далеко ти.

...Не треба! ні! іди на захід,

Заходь, жалем все серце зрань,

Сточи всю кров, всю душу вийми,

І тихо труп мій ніччю вкрий.

1915

«Лунає пісня солов’я…»

Лунає пісня солов’я,

Майовий день розводе вії,

Як молода, в квітках земля,

І ледве чутно вітер віє.

А я ходжу, як тінь, як мрець:

Навік розлучений я з нею...

І тихий стогін двох сердець

Пливе подзвінням над землею.

1914

«І знов німа моя рука…»

І знов німа моя рука,

І третій день я вже приходжу

Без вінка.

Ах, я сплести вінка не можу.

Не можу я руки звести.

Найменший рух зробити нею...

О, прости,

Візьми на спомин сю лілею.

1914

«Світи усім лампадою ясною…»

Світи усім лампадою ясною,

Світи, як в темну ніч зоря,-

Родилась ти черницею святою

Для тихих стін монастиря.

Родилась ти для тиші лісової,

Для сліз, зітхань і молитов.

Твої думки від бурі життьової

Тікають в сутіні церков.

Іди ж туди, де островом на морі

Біліє храм серед лісів,

Де в небеса спокійні і прозорі

Твоїх сестер несеться спів.

«Лечу в думках над море Середземне…»

Лечу в думках над море Середземне,

Шумить воно і в берег б’є,

А італійська ніч таємне

З очей небесних сяйво ллє.

Ще мент - і я, як море, б’юся гнівно,

Стогну, і плачу, і люблю,

А ти, як ніч, спокійно, рівно

На душу дивишся мою.

1915

«Я знаю,- тяжко вам... І чую я докори…»

Я знаю,- тяжко вам... І чую я докори:

«Ти, наче зрадник, кинув нас

І щастя власного пішов шукать в простори

В такий страшний, проклятий час...»

Схиляю голову, становлюсь на коліна...

Простіть мене, брати мої...

Нехай простить мене і мати Україна,

О, не забув, не зрадив я її.

Я, справді, кинув вас, мої степи і луки,

Та де б не був я, завжди скрізь

В моїх піснях стогнали ваші муки,

Тремтіли роси ваших сліз.

Чому ж вагаюсь я розкрить свої змагання,

Усю пожежу дум моїх?..

Але як соромно в часи свого конання

В знесиллі згадувати їх...

О, як я тяжко вас любив колись в дитинстві,

Мої степи, мої лани!

І кинув вас... Але в своїм злочинстві,

Сліпий, не бачив я вини.

Я марив лицарем з’явитись перед вами,

Гінцем і вісником життя!

І ось стою з порожніми руками

В сльозах ганьби і каяття.

Хай громом присуд ваш мене ударе,

Хай серце проймуть блискавки...

О рідний громе, рідні хмари,

О смерть від рідної руки!..

«День... Весна... Прозоре небо…»

День... Весна... Прозоре небо...

Кожний світиться листок...

...Із різниці тихо ллється

Крові темної струмок.

Все в цвіту рожевім, білім...

В душах - радість і любов...

...Над струмком корова стала,

З жахом дивиться на кров.

Пісня жайворонка ллється.

Верби радісно шумлять...

...Купи сірих тіл доходять,

Б’ються, стогнуть і хриплять.

На даху голубка сіла

І годує голуб’я...

Поміж трупами шукає

Матір кинуте ягня...

День. Весна. І серце в квітах,

Серце в щастя вірить знов...

Мають крила! кров на крилах...

О, чия на крилах кров?!

«Кричи, паяце, смійсь, байдужий!..»

«Кричи, паяце, смійсь, байдужий!

Розваги, жарту, сміху дай...»

«...Співай нам, грай, поете дужий,

Колишнє піснею згадай!..»

Кричить паяц, свистить, стрибає,

Пташками дзвоники знялись...

...Горить поет, на арфі грає,

А струни кров’ю налились.

...Пішли, вдоволені бенкетом.

Погасли люстри золоті.

В пітьмі паяц обнявсь з поетом,

Стоять і плачуть в самоті.

«Надо мною в’ються хмари…»

Надо мною в’ються хмари,

Як над чайкою орли,

І зарані хрест і мари

Мені друзі принесли.

Чорні хмари відбивають

В блискавках гарячу кров,

З рук у мене одбирають

Вірні друзі хоругов.

Як із каменю, із криці,

Непохитно я стою...

Чорні хмари, як орлиці,

В’ються - чують кров мою...

Вірні друзі хрест і мари

Мені чемно принесли...

Надо мною в’ються хмари,

Як над чайкою орли.

1916

«Старі мої рани, і гнів, і пісні…»

Старі мої рани, і гнів, і пісні,

Та ж сама у мене і Мати.

Гидкі мені ваші слова голосні

І ними позлочені грати.

Чужа мені ваша вітчизна нова

І ваші вітання до неї.

Похилена низько стара голова

Коханої Неньки моєї.

О, киньте свій галас і крик без пуття,

І Матері-страдниці дайте

Хоч тихо скінчити скорботне життя,

А потім співайте і грайте!

1916

«Хто се мак щороку сіє…»

Хто се мак щороку сіє,

Розкидає по ланах?

Мов китайка червоніє,

Мов жалоба на житах.

Хто коралі, хто рубіни

В чистім полі розгубив...

Хто це серце України

На землі її розбив?..

«Коли б ми плакати могли…»

Коли б ми плакати могли,

Які б річки з очей незрячих,

Які б річки із сліз гарячих

По Україні потекли!

Коли б ми плакати могли...

Коли б ми вірити могли,

Які б ми витерпіли муки,

Яку б вагу взяли на руки,

Які б хрести ми понесли!

Коли б ми вірити могли...

Коли б ми гніватись могли,

Які б пожежі засвітили,

Які б кайдани ми розбили,

Якого б ката розп’яли!

Коли б ми гніватись могли...

«Глузуйте, кпіть над рідною землею…»

Глузуйте, кпіть над рідною землею,

Вкривайте склом і терном нашу путь,

Вбивайте нас байдужістю своєю,-

Презирством діти вас уб’ють.

На батька син оганьблений не гляне,

Зречеться матері безтямної дочка,

І Гонти гнівний дух з могили встане,

І піде тінь Залізняка.

Даремно б ви упали на коліна,

Об землю бились би в тенетах каяття;

О, не простить вас гнівна Україна

За вік ганебного життя.

І в ранок той, коли ударять дзвони

І вас на суд народний приведуть,

Із тисяч уст розітнуться прокльони

І вам на голови впадуть.

«Хай плачуть струни, хай сльози ллються…»

Хай плачуть струни, хай сльози ллються,

Хай пісню нашу несуть вітри,-

Колись заплачуть ті, що сміються,

Колись на землю впадуть з гори.

Колись на нивах, слізьми политих,

Розквітнуть дивні квітки весни,

Колись на нивах, квітками вкритих,

Бабками будуть літати сни.

І вільно в грудях серця заб’ються,

І зійдуть тіні із нив в яри...

Хай плачуть струни, хай сльози ллються,

Хай пісню нашу несуть вітри.

«Знов лечу я над степами…»

Знов лечу я над степами,

Над смарагдом нив…

Дух, що з муки народився,

Тіло окрилив...

Не цвіте уже усмішка

В мене на устах,

Не зриваються привіти

В золотих словах.

І не тішить мене ранок,

Як сльоза, ясний.

Я лечу спокійно, просто,

Тихий, мовчазний.

Я несу в душі зміцнілій

Вечір, захід свій.

Дорогий безцінний попіл

Спалених надій.

Я лечу назустріч ночі

В тихому краю,

Щоб на груди їй схилити

Голову свою.

Зірку з іскрою малою

Залишаю я...

Збережи маленький вогник,

Зіронько моя!

1916

«На крила, на крила! До сонця, брати!…»

На крила, на крила! До сонця, брати!

Покиньмо сумне кладовище.

Хай стануть нам крилами наші хрести,

І з ними все далі, все вище.

До райської брами! щоб вгледів нас Бог,

Бо він нас не баче із раю,

Як блудимо ми по лісах без дорог,

Як змучились тяжко, без краю.

На кобзах розбитих заграємо ми

Про скарги і сльози народні,

Про наші блукання в країні пітьми,

Про наші змагання безплодні.

І струни-проміння на кобзи сумні

Повісить нам Бог в нагороду.

І росами радості бризнуть пісні

В серця безнадійні народу.

1916

«Так, як Данте любив Беатріче…»

Так, як Данте любив Беатріче,

Як Петрарка Лауру любив,

Так люблю я тебе, моя пташко,

Хоч тобі я і серце розбив.

Так вже дивно буває на світі:

Друг найближчий - і ворог же твій...

Від руки найніжнішої рани

Заживають в могилі одній.

«Про мене ти забула…»

Про мене ти забула,

Давно я знаю все...

Щодня про тебе вітер

Чутки мені несе.

Сьогодні прилетів він,

Засмучений украй,

І в відповідь заплакав:

«О, краще не питай!»

Учора, як смеркалось,

Прийшов він до вікна,-

Віконце розчинилось,

І скрикнула вона.

І руки простяглися,

Дві рученьки її...

«О друже, не розпитуй,

Вони вже не твої!»

«Ні, душу мучити свою…»

Ні, душу мучити свою

Я більше вже не можу...

Тепер я іншу вже люблю,

На тебе... схожу.

О, легко як мені іти

З своєю молодою!

Вернулась молодість! і ти...

Стоїш живою.

Від слів її щасливий я,

А серце, як шалене!..

Немов рука... рука твоя

На серці в мене.

Ні, душу мучити свою

Я більше вже не можу,-

Тепер я іншу вже люблю,

На тебе схожу.

«Нагадала ти сонце моє…»

Нагадала ти сонце моє,

Що мені вже проміння не ллє,

Що зайшло, закотилось за гори

В голубі неоглядні простори.

О, зайшло, закотилось! І зійде мені

Тільки в мрії моїй, вдалині, вдалині...

І поллє на скривавлені рани

Свої сльози, докори, догани...

1916

«Нехай сніги лежать, як килим…»

Нехай сніги лежать, як килим,

Нехай хоч цілий вік метуть!

Дарма: мені над снігом білим

Квітки очей твоїх цвітуть.

Нехай мороз всю ніч шаліє

І тоне в темряві земля,-

Мене здаля, як сонце, гріє

Усмішка сонячна твоя.

Нехай зима мій волос вкрила,-

У серці квітень розцвіта!

І знов назад, рознявши крила,

Мої вертаються літа.

Ланцюги... Могили... Мури...

Ланцюги... Могили... Мури...

Сумно, тихо, мертво скрізь...

Мов розбиті всі бандури,

Мов немає більше сліз.

Де ж співці, що нам співали,

Де великі кобзарі?

Чом дзвонити перестали

На дзвоницях дзвонарі?

Тихо, тихо... скрізь руїни,

Мовчазливий плач кісток,-

На могилу України

Хоч би кинув хто квіток.

На могилу?! Ні, в’язниця -

Не могила, не труна.

Хай конає в ній орлиця,

Але ще жива вона!

Ще горять у неї очі,

Ще палають в ній думки!..

Гнівно пазур, пазур точе

І шпурляє блискавки.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Де ви? де ви? час минає,

Божа правда в світ іде.

Божа правда вас спитає

І не знайде вас ніде.

1915

«Не ніч-страховище лякає…»

Не ніч-страховище лякає,

А чим зустрінем світлий день...

В порожніх душах в нас немає

Ні слів, ні квітів, ні пісень.

Ах, нащо співи, привітання,

Коли б було в нас каяття,

І гнів, і сором, і бажання

Ясного, вільного життя.

Коли б ми обрії широкі

Життя нового обняли,

І з пущ, з ярів людські потоки

На гори, вгору повели!

1916

ЩЕ РІК

Ще рік минув... Проклятий рік змагання,

Кривавий рік безкровної борьби,

Глибоких втрат, даремного чекання,

Терпіння мертвої юрби.

А як хотілось нам внести якесь проміння

В країну рабства і пітьми...

За людські постаті лічили ми каміння,

І ним самі побиті ми.

Ще рік... Ідем! Ми міцно стисли рани,

Обмили слізьми теплу кров,

І має знов, і світе крізь тумани

Велика наша хоругов!

1912

«Гніздо? Чи хмари і вітри…»

Гніздо? Чи хмари і вітри,

І сизі гори, і яри?

Чи тиха радість і зітхання,

Чи море мук і раювання!?

Прости! Лечу. Не плач в журбі -

І там пісні мої тобі!

І перед тим, як в хмарах згину,

Тобі я жмут проміння кину.

1916

«Хай літають вітри, хай сміються громи…»

Хай літають вітри, хай сміються громи,-

Ми не звернем з своєї дороги,

Ми розіб’єм вітри молодими грудьми,

Грім заглушать пісні перемоги.

Тільки той досягає мети, хто іде,

Тільки той, хто горить, не згорає,

Стеле килим для його життя молоде,

Смерть вінок йому вічний сплітає.

Вище ж прапор ясний! Більше віри в борні,

Глибше сумніви, стогони, сльози:

Пролітає життя на крилатім коні,

Розкидає квітки по дорозі.

«Я ще вернуся! Гарячим вітром…»

Я ще вернуся! Гарячим вітром,

Потоком гірським до вас вернусь,

Я обпалю вас палким диханням,

Могучим громом збуджу я вас.

В долинах ваших застогне вітер,

Пустелі ваші поток заллє...

На сині гори побіжете ви,

До неба руки здіймете ви.

О, час мій прийде! І він в дорозі,

І він шукає мене в ярах,

Де я, упавши на камінь, плачу

І слізьми-кров’ю все не зійду.

«Хіба не сонце ти прекрасне…»

Хіба не сонце ти прекрасне,

Що будить землю в час весни,

Хіба не вітер ти майовий,

Що навіває срібні сни?

Хіба не квітка ти привабна,

Що береже в диханні смерть...

І ще хіба тії отрути

Моя душа не повна вщерть?

1915

«Над нами ніч безрадісна, осіння…»

Над нами ніч безрадісна, осіння.

Ми горнемось, ховаємось, тремтим...

А десь в пітьмі несеться голосіння

З прокляттям віковим.

І мало нас... і як іти із ночі?..

Не сплять, пильнують хижі вартові...

Хтось гостре спис, хтось шаблю точе,

Хтось лізе по траві.

Куди іти... кудою нам тікати...

Оточені зусюди катом ми...

Коли не смерть, так вічні грати

Проклятої тюрми.

Над нами ніч безрадісна... осіння...

А там, десь в душах, день ясний без бур,

Весна, тепло і сонячне проміння,

І тихий-тихий дзвін бандур.

1910

«Із панських прихвоснів-рабів…»

Із панських прихвоснів-рабів

Ми людьми з прізвищами стали

І вголос прізвища сказали

Під зле сичання ворогів.

З своїх подертих сорочок

Ми прапор в темну ніч пошили

І кров’ю власною скропили

При тихім сяєві свічок.

Ми йдем до кращою життя,

Нам мрія шлях квітками вслала,

Однаково: потала так потала!

Але назад немає вороття...

І. Ч.

Я таким лишився, як колись і був,

Наших днів дитинства я ще не забув...

Не забув я сонця, сонячних привітів,

Снів і мрій юнацьких, вільних заповітів,

А мужицькі сльози, а мужицький гнів

Бережу я в серці до останніх днів.

Правда, я зігнувся в бурі життьовій,

І тремтить останнє листя моїх мрій,

Але в серці й досі ще огонь палає,

І рука то кобзу, то меча тримає,

І коли я плачу, то шумлять ліси,

І в лісах пташечі мовкнуть голоси.

«Горять огні і самоцвіти…»

Горять огні і самоцвіти,

Дзвенять веселі голоси,

І, повні грішної краси,

Цвітуть і усміхи, і квіти.

Сам Гріх стоїть в червоних шатах,

Сміється громом перемог,

Стріва людей з усіх дорог

І їх вітає в вільних хатах.

1916

«Гриміть, потоки, летіть по горах…»

Гриміть, потоки, летіть по горах,

Несіть долинам пісні весняні,

Будіть тривогу в німих просторах,

П’яніть тверезих, потоки п’яні!

Щоб зашуміли ліси зелені,

Щоб налетіли вітри шалені,

Щоб завернули волю зрадливу

На наше поле, на нашу ниву.

1916

«Чому я барвінком в гаю не стелюсь…»

Чому я барвінком в гаю не стелюсь,

Де ніжки твої ластівками літають...

Де руки-лілеї назустріч комусь

Квітки лісові простягають?

Чому не літаю я вітром в гаю,

Де ввечері сяєш ти, зоре?

Схопив би на крила я пташку свою,

Одніс би за гори, за море.

«Чом ти між нами, чом не на ниві…»

Чом ти між нами, чом не на ниві,

Де твої сестри-волошки цвітуть,

Там, де воркують колосся щасливі,

Там, де джмелі над квітками гудуть?

Вернешся ти - і тебе не пізнають:

Личко зів’яло... на віях роса...

«Де ти, о сестро, блукала,- спитають,-

Де твоя, сестро, змарніла краса?»

В відповідь ти тільки глянеш з журбою,

Схилиш голівку свою до землі...

Стануть волошки в сльозах над тобою,

З жахом одскочать од тебе джмелі.

1916

«Ти все любиш його безнадійно…»

Ти все любиш його безнадійно,

Моє щастя і сестро моя...

О, для мене ти рідна подвійно,

Бо люблю безнадійно і я.

Будем разом ридати по мрії,

Ти по ньому, а я по тобі,

Доки серце в огні спопеліє,

Доки очі погаснуть в журбі.

«Скільки слів-казок казалось…»

Скільки слів-казок казалось

І усмішок розсипалось

Над ставком, в гаю!

Ледве, ледве не зірвалось:

«Раю мій! люблю!»

Так, «люблю» ми не сказали,

Ми все ждали, одкладали,

Розтягали час,-

Ми все думали-гадали,-

Скаже хтось за нас.

І справдилися гадання:

Хтось прийшов і без вагання

Взяв тебе й повів...

Ти вклонилась на прощання,

Я й сього не вмів.

«Чи згадуєш?.. Хоч згадуєш?.. Хоч снюсь?..»

Чи згадуєш?.. Хоч згадуєш?.. Хоч снюсь?

Чи в думоньках літа вертаєш...

Степи і ниви розстеляєш

І в небо молишся комусь?..

Чи йдеш за коворот вві сні

В житах волошки сині рвати...

Мене увечері стрівати

В степу на змиленім коні.

Пригадую... слова мої

Тебе то сонцем обливали,

То душу сумом розривали,

То чарували солов’ї.

...А потім... муки і кайдани,

Змагання, сльози, скарги, гнів,

Руїни мрій... безодні-рани

І чорні ночі серед днів.

І потяглись літа без ліку...

Літа без тебе, без мети...

Знемігся я від сліз, від крику,-

Але була далеко ти...

І ось, неначе із могили,

Тебе питаю: чуєш ти?

Чи пам’ятаєш образ милий,

Що рвавсь в простори, у світи?!

Чи згадуєш? Озвись, приснися...

Вві сні хоч руку поклади...

Давно вже сльози не лилися...

Поплачем... разом... вдвох... прийди...

1916

«Не треба струн! Меча мені гостри…»

Не треба струн! Меча мені гостри,

Заграй на кремені і криці,

Завий кайданами в’язниці,

Піснями волі одури.

Не треба струн! Хай струни сплять

І ждуть ясного дня обнови,

Коли святі пісні любові

В серця криваві полетять.

Але тепер, коли один вночі

Нахабний, лютий кат панує

І матір і дочку гвалтує,

Хай струни сплять, живуть мечі!

1916

«Замовкніть всі: великий час прийшов…»

Замовкніть всі: великий час прийшов.

Мовчать в сю мить громи-гармати,

Схилилась наша хоругов,

І на коліна стала мати.

На терезах життя і смерті ми,

І хтось один з них переваже...

Коли життя - гриміть, громи!

За волю кожний з нас поляже!

1916

«Нових і слів, і діл блискучих…»

Нових і слів, і діл блискучих,

Нових, озброєних надій,

Бажань і поривів могучих,

І грому в бурі молодій!

Об землю ліри! - Бубни в руки.

Вперед, веселий тарабан!

Зітхань, зневір’я і розпуки

Навік розвіявся туман!

Женіть думки старі і кволі,

Займіться полум’ям ясним,

І всім гуртом назустріч волі

Летіть потоком вогняним.

О, всім гуртом! В єднанні - сила,

В єднанні успіх перемог,

Бо розтіч - всіх надій могила,

Пустеля сіра без дорог.

Зробіться ж гідні ви народу,

Сліпого велетня свого,

І з лісу в бурю і негоду

На поле виведіть його!

«Тебе - нема!» Хоч біль тебе пече…»

«Тебе - нема!» Хоч біль тебе пече

І в крові все твоє плече,

І над тобою плаче Мати,

І божевільно-гаряче

Тебе клянеться не віддати.

«Тебе нема!» Чому ж над місцем тим,

Де ти лежиш, так смішно їм?!

Кому показують дорогу?

І, так знущаючись, над ким

Свою справляють перемогу!?

1915

«Не голосу - громів небесних!..»

Не голосу - громів небесних!

Не слів, а каменів важких,

Щоб міг я гнівно кинуть в них,

В рабів безглуздих і безчесних!..

Не струмня сліз, а океану!

Щоб міг втопити я свій сум,

Залить пожежу хворих дум

І остудить гарячу рану.

1915

«Про світ ви марили, і ось світає…»

Про світ ви марили, і ось світає...

Дивіться: хмари вже в огні...

Чому ж так мало вас стріває

Схід сонця в рідній стороні!?

Схід сонця жданого! Світає!

Наш дивний ранок, день іде!

Хіба сліпі ви: сонце грає,

Життя шумує молоде!

Як сніг, тумани ночі тануть,

В квітках палає небосхил...

Як ви не встанете, то встануть

Мерці великі із могил.

1916

«Хвала і честь вам, гречкосії!..»

Хвала і честь вам, гречкосії!

В холодну зиму на полях

Вас безліч падало в боях

За славу мачухи Росії.

А що, як інший час настане,

Коли застогнуть буруни,

І рідна Мати із труни

Рабою-страдницею встане?

О, ви, що там не чули зради

І проливали братню кров,

Чи тут ви йти готові знов

На смерть, на бій, на барикади?

Чи перший крик і брязкіт зброї

Розвіє всіх вас по кутках,

І Воля з прапором в руках

Впаде за вас без вас, герої?..

І Україні скрутять руки,

В залізо знову закують,

Їй в саму душу наплюють

І поведуть на глум, на муки...

О ні! Тоді за вас каміння

На цілий всесвіт закричить...

Порветься в Господа терпіння,

І сам Господь з мечем злетить!

1915

«Грім і буря - смерть для нас…»

Грім і буря - смерть для нас,

Але зараз смерті час,-

Хто не вмре і не воскресне,

І ім’я загубить чесне.

В руки зброю! В душу гнів!

В серце сміливість батьків!

Щоб вродила наша нива,

Хай іде червона злива!

1915

«Ми ідем з прокльоном в землю…»

Ми ідем з прокльоном в землю,

Та не спати йдем,-

Не дає нам гнів заснути,

Палить нас огнем.

Хоч зреклись ми сну навіки,-

Не зреклися мук:

В своє серце ми впустили

Тисячі гадюк.

Не дадуть вони нам спати,

І, як прийде час,-

Грізно вийдуть із могили

Міліони нас.

1915

«Ходімо плакати, молитись і конати…»

Ходімо плакати, молитись і конати,

На трунах наших мрій і снів...

В самотній пустці вмерла наша Мати

І прокляла синів.

Чого ж ти дивишся? Про що мене питаєш

Чому, о змучена, не йдеш?

Чому очима серце краєш,

Огнем мене печеш?

Я зрозумів тебе... Півкраю ти сходила

І наскрізь ліс незайманий пройшла,

Знайшла загублені в нім крила

І спільників знайшла.

О мечу мій, о Орлеанська Діво!

Навік я вірний лицар твій;

Я мов прозрів... і ясно бачу диво

В пустелі сій.

Поглянь, поглянь: корогви мають

І в дзвони рідні руки б’ють,

І влад полки ідуть, ступають,

Мов ковалі кують.

Вперед! вперед...

1916

ЮНАЦЬКА ПІСНЯ

Олегові

Розпались кайдани, минула зима,

Розвіялись хмари, розтала пітьма,

І сонце всміхнулося рідній землі,

Голодну, холодну зогріло в теплі;

Як поле, хвилюється рідна земля,

Як море розкуте, широко буя.

Потоки, потоки шумлять та гудуть,

Сини України ідуть та ідуть.

Як хвилі, позлочені сонцем згори,

Шумлять і гойдаються їх прапори.

А Воля в темниці, а Воля в тюрмі,

Орлицею б’ється об стіни німі.

Потоки, потоки шумлять та гудуть,

Сини України ідуть та ідуть.

І чутно вже Волі, як хвилі шумлять,

І видно вже Волі, як мури тремтять

І прапор вже має у неї в руці...

О, швидше б до неї, о, швидше, борці!

Земля розступилась! І з праведних трун

Виходять Хмельницький, Мазепа, Богун!

І з Волі знімають кайдани міцні,

І слізьми співають щасливі пісні.

А буйні потоки все дужче шумлять,

А стіни високі все більше тремтять...

Ще хвиля остання - і мури впадуть!

Сини України на мури ідуть.

1915

«Коли б сказав я: «Пташко!..»

Коли б сказав я: «Пташко!

Мені без краю важко,-

Спасеш єдина ти...

Побудь же, не лети!

Ти полетіла б?»

Летіла ти. Я гинув!..

Крик-блискавку я кинув:

«Рятуй: вмираю, край!»

Оглянулась: «Прощай!»

І... полетіла.

З ЩОДЕННИКА. Р. 1917

«Воля!? Воля!? Сниться, може?..»

Воля!? Воля!? Сниться, може?

Друже! Брате! Говори!

Що? народ? солдати?! Боже!

Бій... червоні прапори!..

З тюрем в’язнів випускають!?

Прилучаються міста!..

Далі, далі! Хай співають

Золоті твої уста.

«Марсельєзу»! Швидше б ранок!

Чом так тихо на селі?!

На дзвіницю! вже світанок!

Люде! Воля на землі!

1917

«Схід сонця зустріти я вийшов у поле…»

Схід сонця зустріти я вийшов у поле

І став на коліна до сходу.

Привіт тобі, сонце! Привіт тобі, Воле,

Від серця мого і народу!

Привіт тобі мій, злотокрила орлице,

І тисячі криків до неба!

Як цілі ще мури твоєї темниці,

Візьми мою кров, коли треба.

Яка ж ти, о Воле, прекрасна, пречиста!

Ти нам і не снилась такою...

Спинися ж над нами і сяй, промениста,

Довіку своєю красою.

1917

«Ранок, ранок! Час світання…»

Ранок, ранок! Час світання...

О, який прекрасний час!

Криком щастя і страждання

Україна кличе нас.

Голос страдниці лунає!

Голос матері, сини,

Під корогви вас скликає

Стати в грізні буруни.

Тіні прадідів блукають,

Тіні ходять по землі,

Нам корогви розгортають,

Нам дають свої шаблі.

Швидко дзвони в Україні

Залунають, загудуть...

Швидко нас великі тіні

Під стягами поведуть...

Час горіння... час світання.

О, який прекрасний час!

Криком щастя і страждання

Україна кличе нас.

1917

1 МАЯ

Червоні прапори, куди не кинеш оком,

Цвітуть на вулицях, як макові квітки,

Під ними хвилями, нестриманим потоком

Ідуть і йдуть робітники.

В щасливий край розрівняна дорога

З віків неправд усіх веде трудівника;

В очах його і в рухах перемога,

В ході - удари молотка.

О «Марсельєзо», бий в серця черстві, холодні,

Глухих, сліпих під прапори скликай,

Зови народ на свято всенародне,

Веди народ в обітний край.

19.04.1917

ПІСНЯ

Живи, Україно, живи для краси,

Для сили, для правди, для волі!..

Шуми, Україно, як рідні ліси,

Як вітер в широкому полі.

До суду тебе не скують ланцюги,

І руки не скрутять ворожі:

Стоять твої вірні сини навкруги

З шаблями в руках на сторожі.

Стоять, присягають тобі на шаблях

І жити і вмерти з тобою,

І прапори рідні в кривавих боях

Ніколи не вкрити ганьбою!

1917

«Крики... Усміхи привітні…»

Крики... Усміхи привітні...

Прапори... пісні...

- Будьте мужні, непохитні,

Єдністю міцні!

Свято волі... скрізь бенкети...

Мрій, надій рої...

- Зброю в руки! за мушкети!

Будуть ще бої!..

Де дівались пута, грати...

Люде як брати...

- Вартові, вночі не спати!

Пильно стерегти!

Розчинилися темниці...

Друзі серед нас...

- Будьте тверді, як із криці:

Бавитись не час!

Скільки сонця і блакиті -

В небі, на землі!..

- Чи рушниці всі набиті?

Гострені шаблі?

Гей, стрільці, як слід влучати

І назад не йти!

Вартові, вночі не спати!

Пильно стерегти!

19.03.1917

ТРОЯНДИ

На паростках троянд щепили рожі

Вельможі...

Щоденно їх ласкаво поливали

І ждали...

Троянди кровію ридали.

Прийшла весна, і ріки зашуміли,

Шуміли!

І щепи рож знесли вітри, негоди

І води...

Цвітуть троянди, повні вроди!

«Співають, сміються, а я не сміюсь…»

Співають, сміються, а я не сміюсь,

А я ще примар і страховищ боюсь...

Мій мозок і тіло ще душать кайдани,

І палять огнем незагоєні рани.

Я тільки підвівся, я тільки встаю...

Ще сонце не впало в безодню мою,

Хоч десь надо мною життя вже буяє

І пісня широка, як воля, лунає.

Я - наче невольник, що нагло вночі

Прокинувсь і чує десь близько... мечі!

І ледве схопився, щоб стати на ноги,

Як вже загриміли пісні перемоги.

30.02.1917

«Стою на березі крутому…»

Стою на березі крутому,

Дивлюсь на повідь весняну…

Брати мої на білих кригах

Летять в щасливу сторону.

На синім тлі корогви мають,

Мов крила птахів золотих,

Брати за обрієм зникають,

І тихо гасне пісня їх.

Стою один, чужий, самотній,

Плету вінки з своїх казок...

По вінця повен келих злотний;

Не вип’ю - виллю на пісок.

31.03.1917

ЛЕБІДЬ

На болоті спала зграя лебедина.

Вічна ніч чорніла, і стояв туман...

Спало все навколо, тільки білий лебідь

Тихо-тихо сходив кров’ю своїх ран.

І співав він пісню, пісню лебедину,

Про озера сині, про красу степів,

Про велике сонце, про вітри і хмари,

І далеко нісся лебединий спів.

Кликав він проснутись, розгорнути крила,

Полетіли небом в золоті краї...

Тихо-мирно спала зграя лебедина,

І даремно лебідь звав, будив її.

І коли він вгледів, що брати не чують,

Що навік до себе прикував їх став,-

Закричав від муки, вдарився об камінь,

Зранив собі груди, крила поламав.

Чорна ніч чорніла, не світало вранці,

Ввечері далекий захід не палав...

Тихо зграя спала, тихо плакав лебідь,

Тихо кров’ю сходив, тихо умирав.

Аж колись уранці зашуміли хвилі,

І громи заграли в сурми голосні,

Вирвалося сонце, осліпило очі,

Роздало навколо обрії ясні.

Стрепенулась зграя, закричала біла:

«Тут гниле повітря, тут вода гнила!..

А над нами сонце, небо, простір, воля!» -

І ганебно спати більше не змогла.

Зашуміла зграя піною на хвилях,

Зашуміла вітром... ще раз! І - прощай!..

І летіла легко, наче біла хмара,

І кричала з неба про щасливий край.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Тихо, тихо сходив білий лебідь кров’ю,

То, здавивши рани, крила рознімав...

І в знесиллі бився... Зграє лебедина!

Чи хто-небудь в небі лебедя згадав?

2.04.1917

«Вона прийшла, як мрія довгождана…»

Вона прийшла, як мрія довгождана,

І вийшли всі назустріч їй,

І всі кричали їй: «Осанна!

Благословенний ранок твій!»

І враз усмішкою гіркою

Її всміхаються уста...

І враз показує рукою

Нам на Голгофу! на хреста...

1917

«Після довгих літ мовчання…»

Після довгих літ мовчання,

Після довгих літ журби,

В час прекрасного світання

Не прокинулись раби.

Не прокинулнсь в могилах,

Не воскресли в день святий,

Не знялись на вільних крилах

В небо, в простір золотий.

І потоки слів розкутих

З рабських уст не полились,

Тіням лицарів забутих

На шаблях не поклялись.

В час прекрасного світання

Прогунявили раби...

Після довгих літ мовчання

І невтішної журби.

12.04.1917

«Вчорашні спільники на нас здіймають зброю…»

Вчорашні спільники на нас здіймають зброю,

Ідуть з мечем на нас брати,

Готові братньою рукою

Нас на Голгофі розп’ясти,-

О Боже, Волю захисти.

Сліпою помстою і кров’ю

Їх груди дихають в огні...

Закрийте Волю хоругов’ю,

Не дайте впасти їй в борні...

Північний привид вдалині.

Червона пара над землею,

Кричать над Волею круки...

Невже розлучимося з нею,

Невже від братньої руки

Впадуть підкошені квітки?!

О, схаменіться! Тільки дайте

Напитись сонця і краси,

А потім бийте, ріжте, крайте,

Тіла рубайте, як ліси,

І Волю розірвіть, як пси.

22.04.1917

«Хто з вас вийде, хто з вас скаже…»

Хто з вас вийде, хто з вас скаже

Як неволя прийде знов,

Хто з вас лицарем поляже

За велику хоругов?

Хто із вас хоч заголосить,

Коли сонце закричить,

Коли сонце жертв попросить

І востаннє заблищить?!

Хто на голову похилу

Сірий попіл покладе,

Кине квіти на могилу

І на неї упаде...

28.03.1917

«Сміється хтось, плює нам в рани…»

Сміється хтось, плює нам в рани,

Цілує - як огнем пече,

При нас на нас кує кайдани

І обнімає гаряче.

О, хто ти, хто ти, невідомий,

Ти, сину Ночі і Гріха?

І голос в відповідь знайомий:

«Я Каїн, брате, ха-ха-ха!»

1917

«О Воленько, билинонько моя…»

О Воленько, билинонько моя...

Нема тобі життя на світі!..

Тверда у нас земля,

Засохнеш на граніті.

А не умреш сама - уб’ють тебе вітри:

На крила схоплять і полинуть...

Закрутять, скрутять і згори

На гострі скелі кинуть.

6.05.1917

«Радійте, співайте пісні голосні…»

Радійте, співайте пісні голосні,

Квітками заквітчуйте чола ясні.

Ридайте і смійтесь в сльозах, солов’ї,

Стрівайте воскреслі надії свої.

Минули навіки дні чорних негод -

Живе Україна! і вільний народ,

Як з попелу Фенікс ожив і злетів

І зорями зміряв простори степів.

О Боже, без меж милосердя твоє!

І правда, о Боже, на світі ще є,

Недарма нам снилась вона уночі,

Недарма ми гибли, до неї йдучи.

3.06.19І7

«Він ждав і все не вірив крику ран…»

Він ждав і все не вірив крику ран...

Він все повірити боявся,

І, зуби зціпивши, сміявся,

Оганьблений народ-титан.

Вампіри з його ссали кров - терпів,

Мовчав в ярмі під батогами,

Коли знущались діти-хами,-

Бур’ян незайманих степів.

Здавалось - Бог його навік прокляв,

Здавалось - кинув на наругу,

І дав йому найбільшу тугу,

Але найменшу честь одняв.

Всі йшли, всі рвались далі і вперед,

Жили, боролися, творили,

І на горбу його могили

З квіток життя збирали мед.

Він гнив в землі... і, може б, гнив віки,-

Не стерпів Бог... Озвавсь громами,

Заплакав мідними дощами

І кинув гніву блискавки.

І встав народ... О, встав народ-титан,

Обмитий потом, слізьми, кров’ю;

І руки з ніжною любов’ю

Простяг в небесний океан.

7.06.1917

ПРИМІТКИ

Уперше збірка вийшла в Києві в серпні 1917 р., в друкарні товариства «Криниця». У примітці до цього видання зазначалося: «Книжка була зложена до революції. Частина поезій замінена новими». Насправді ж первісний варіант цієї примітки був значно ширший. Подаємо за підготовленим до друку чистовим рукописним варіантом: «У той час, коли ся книжка була уже зложена, в Росії відбулись події величезної ваги, історичного значення. Упали мури російської темниці, і на поріг вийшла з сонячною усмішкою невольниця Воля. Вона усміхнулась всім народам від Півночі до Півдня, від Сходу до Заходу неоглядної держави. Незабутній день! Великдень Невольників. І не піснями минулого треба було б зустріти довгождану Гостю... Але в сій книжці єсть пісні, які розкажуть Волі, як вони любили її і як журились за нею» (ф. XV, № 1005).

До збірки ввійшли вірші, що датуються з 1909 по червень 1917 р.

Подається за виданням: О. Олесь. Поезії.- Кн. V.- Вид. 2.- Відень. [в-во «Дніпросоюз», 1919].

На зелених горах.

Поему надруковано окремою книжкою у Відні 1919 р., у видавництві «Дніпросоюз».

Написана 1915 р. після відвідин Олександром Олесем Гуцульщини. У листі до дружини, якого прохав її зберегти, він ділився враженнями про побачене й пережите: «Сьогодні я пережив буквально сон. У Криворівні був «храм». Ще сонце не оглянуло землю, а вже з зелених гір, які ти зустрінеш лише на Гуцульщині, спускалися гуцули й гуцулки в своїх барвистих убраннях. Наче квітки, що ростуть на горах, ожили і сходять до Черемошу, щоб напитися студеної води. Зачервоніло незабаром все біля церкви, збудованої сотню літ назад, наче розцвів нагло квітник або хто розкидав червоне як мак багаття. В церкві почалася служба Божа, і церква наповнилась живими фарбами, живими квітами. Зо всіх околиць, з найвищих гір зійшлися люде на свято. Заголосили, залебеділи сліпці й каліки, заграли сопілки, зашумів народ і заглушив Черемош. Гуцулки ходять, пишаються своїми дорогоцінними убраннями (а убрання коштує найменше 150-200 крб.). Горді гуцули в орлячих і страусових пір’ях залицяються до дівчат... Я стояв, дивився і не міг надивитися на сей прекрасний народ, що не зазнав панщини, що зберіг вільну душу, мову і старосвітські звичаї, повні краси. Філософія у них епікурейська: «Життя - мент, і треба набутися». І вони живуть красивим життям… Скільки я цікавих людей пізнав! Які багаті натури! Після обід посідали ми в окремій кімнаті і розпочали балачки уже на літературні теми. Приятелями ми поробились, і цілі дні укупі: Коцюбинський, Могилянський, Гнатюк з родиною, Крушельницький (директор гімназії і драматург). Сими днями їду на дарабі (дерева, зв’язані докупи, сплавляють по бурхливому Черемошу) аж до Вижниці верст з 10. Цікаво, хоч, може, і доведеться десь брести. Зо мною їде Коцюбинський. Забава цілком безпечна і надзвичайно цікава. Відпочиває душа моя серед гір, серед гуцульської краси» (ф. XV, № 1460).

У пролозі до поеми пропущено дві строфи:

Ні, в хмарах спіть, громи-перуни,

Доки весна не збудить вас.

Ви тихо-тихо грайте, струни,

У сей страшний, кривавий час.

На схід душі, як в дзвони, бийте,

Колишнє згадуйте життя,

Із тихим сумом сльози лийте

І слізьми мийте забуття (ф. XV, № 47).

До поеми автор подав такі пояснення:

Ремінь - широкий ремінний пояс в оздобі.

Кресаня - бриль, капелюх.

Фист - оздоба на капелюху з орлиних пер тощо.

Тобівка файна - красива, гарна торбинка збоку.

Киптар - короткий білий, часом вишиваний, кожушок без рукавів.

Барвні строї - кольорові убрання.

Огальон - золота стрічка, якою прикрашають убрання, а дівчата - чоло.

Дараба - пліт.

Гугля - біла свитка.

Трембіта - велика довга сурма з кори.

Флояра - флейта.

Кріс - кременева рушниця.

Маржина - товар, худоба.

Полонина - пасовисько на горах.

Стая - хата на полонині.

Полонинський хід - гін худоби з центрального місця на полонииу.

Депутат - головний ватаг, старший пастух.

Дат - прибуток.

Скоки, рипи - пороги, підводні камені.

Грунь - голі місця на горах.

Улоги - яри.

Камбук - недорозвинена сосна.

Безводня, Ільця, Синиця, Магорка, Вінчя, Пушкар - гори біля Криворівні.

Вижниця - містечко на Буковині.

Оседки - гірські хутори.

Каня - гірський орел.

Легінь - молодий, вродливий парубок.

Чугайстер - білий велетень, фавн.

Мавка - фея, лісова русалка.

Лісниці - духи в образі поганих жінок, що іноді обертаються у вродливих дівчат.

Лісовик - лісовий пан, господар лісу.

Дідо - дух сили, оборонець гірських лісів.

Скарбник - дух, що стоїть на варті скарбу.

Не нам, не нам, осміяним, сміятись…

Уперше надруковано в журн. українських соціал-демократів «Дзвін» (1913, № 3) Цей номер журналу, присвячений Карлу Марксу, був конфіскований, зокрема й через вміщений тут вірш О. Олеся.

Наведемо «Журнальное постановление Киевского временного комитета по делам печати, состоявшегося 3.03.1913 г.».

«Слушали: Доклад о № 3 издающегося в Киеве в текущем 1913 г. ежемесячного, на малорусском наречии, журнала «Дзвін», а именно о содержании стихотворения Олеся и статей Бувшого, Миргородского и Садовского.

Стихотворение Олеся (с. 145) представляет обращение к малорусскому простонародью - «орлам» - от имени единомышленной поэту малорусской интеллигенции - «искалеченной», «немой» и «слепой». «Мы,- говорит поэт,- кричали (народу): «Вперед! Самопожертвование! Вера в святую цель!..» Но никто нас не слушал, ибо на наших шелковых знаменах не было крови. Придется нам,- заканчивает поэт,- прекратить бесполезные возгласы, а вместо нас восстанет огнем и мечем великий раб в цепях и ранах».

Усматривая в содержания стихотворения призыв малорусского простонародья к революции «огнем и мечем», а в содержании трех прозаических статей призыв крестьян и рабочих России к посятательствам на государственный и общественный строй...

Комитет по делам печати постановил: наложить арест на № 3 журнала «Дзвін» за текущий (1913) год».

Кричи, паяце, смійсь, байдужий…

Уперше надрукований у «Літературно-науковому віснику» (1912, № 4), мав зовсім іншу редакцію:

Кричи, паяце, смійсь, байдужий,

Розваги, сміху, жарту дай!

Співай і ти, поете дужий,

Весну нам співом нагадай!

Співа паяц, співа, стрибає,

Дзвіночки весело бряжчать...

Кричить поет, на арфі грає,

А струни порвані висять.

...Пішли, вдоволені бенкетом...

Співці лишилися самі.

Стоять. Паяц обнявсь в поетом,-

Обидва плачуть у пітьмі.

Нехай сніги лежать, як килим…

Вірш у чорновому автографі має варіант:

Нехай сніги лежать, як килим,

Нехай весь день вони метуть,

Дарма! Мені над снігом білим

Квітки очей твоїх цвітуть.

Нехай до ранку вітер виє,

По літу похорон справля,

Мене вночі, як сонце, гріє

Усмішка сонячна твоя.

Нехай мороз прожитих років

Упав на голову мою,

Але вві сні я молодію

І знову мучусь і люблю (ф. XV, № 25).

________________

Олександр Олесь

ПОЕЗІЇ

книга V

303

Друкований текст для вичитування взято з:

Олександр Олесь. Твори в 2-х томах. Київ, «Дніпро», 1990.

т. 1: Поетичні твори. Лірика. Поза збірками. З неопублікованого. Сатира.

ISBN 5-308-00322-Х (т. 1)

ISBN 5-308-00537

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

© Вичитування, правка, форматування і оформлення: OpenBook, 2017

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2017