Олесь О.

ПОЕЗІЇ

Книга X

«ФІАЛКИ СЛІПИЙ ПРОДАЄ…»

Фіалки сліпий продає:

«Візьміть хоч за хліба кавалок!..»

Ах, серце розбите моє -

Теж повне пахучих фіалок.

Вони не почули благань.

Не кинули хліба сліпому...

О серце розквітле, зів’янь:

Фіалок не треба нікому!..

«Згадую: так я в дитинстві любив…»

Згадую: так я в дитинстві любив

Вибігти вранці із хати:

Тільки послухати шелести нив.

З вітром пісні поспівати.

Що говорив мені в лісі струмок,

Що мені поле шуміло -

Мозок не міг зрозуміть їх думок,

Серце ж моє розуміло.

Дивною казкою був мені світ,-

Так, наче він мені снився.

Безліч пройшло з того часу вже літ,-

Світ же, як сон, і лишився.

19.02.1928

ПІСНЯ

Зеленіла рутонька у саду,

Цілували промені молоду,

Щебетали рутоньці солов'ї,

А барвінки слалися по землі.

Налетіли вихори з чужини,

Потоптали нивоньки і лани,

Підхопили рутоньку молоду,

Закрутили й кинули у саду.

13.08.1921

«Який шалений вітер!..»

Який шалений вітер!

Лягли, як килим, трави,

І лози впали і тремтять.

Берези - як дівчата...

Хустки зелені їх

Гойдаються і в'ються.

Здається, зірвуться з голів

І затанцюють свій танок в повітрі,

І зникнуть десь або впадуть

На озеро, на луки.

Який шалений вітер!

І він мене схопив на крила,

Поніс, поніс і закрутив в танку,

І кинув в цій країні.

Лежав я, наче непритомний,

Так довго, довго...

Нарешті очі розкриваю

Так широко, здивовано, неначе

Я спав уже віки,

Прокинувсь і не знаю,

Чи дійсність це.

Чи все ще сон глибокий сниться,

Страшний і разом дивно-дивний...

Який шалений вітер!

16.04.1925

«Весна ішла й мене минула…»

Весна ішла й мене минула...

Я крикнув їй - вона не чула,

Дзвіночок кинула струмку,

Віконце бростці одімкнула,

Дала росиночку листку,

Лише мене, мене минула.

Набік відкинута лежала

Моя сопілка, що колись

Мені весна подарувала...

Колись мої пісні лились,

Колись душа весну стрівала

І ждала все чогось... колись!

Весна ішла. Пташки дзвеніли,

Квітки цвіли, річки шуміли...

А я задуманий сидів:

Мої думки, як ніч, чорніли,

Пожовклий лист з душі летів...

Я засипав... пташки дзвеніли.

31.03.1924

«П'ять весен минуло, і шоста прийшла…»

П'ять весен минуло, і шоста прийшла,

Заслала лани килимами.

Ліси і сади в мережки одягла,

Прибрала всю землю квітками.

Пташки задзвеніли, як срібні дзвінки,

Про сонце, про щастя безмежне...

Чому ж весняні голоси, як гвіздки,

Вп'ялись в моє серце бентежне?!

Чому ж воно кров'ю усе облилось

І стогне, і плаче, і туже?

Не баче, що щастя кругом розлилось,

До цілого світу байдуже.

П'ять весен - не весен минуло уже,

І шоста іде не весною,

Весна - чарівна на Вкраїні лише,

Ах, там тільки віє красою.

Там разом з пташками я сонце стрівав,

Там серце моє розуміло

І вітру зітхання, і шелести трав,

Там серце цвіло і щеміло.

Невже ж не угледжу я більше її,

Невже не побачу ніколи,

Як линуть потоки, як квітнуть гаї

І морем хвилюється поле?

Угледжу, угледжу! Все має межу -

І щастя, і горя хвилини.

Так плач, моє серце, а я понижу

Всі сльози твої, як перлини.

23.04.1924

«Місяць квітень! Боже мій!..»

Місяць квітень! Боже мій!

Скільки сонячних надій

Він мені колись давав,

Як лугам - квіток і трав,

Там, в країні дорогій.

А тепер я сльози ллю!

Б'ються в голову мою,

Як сполохані круки,

Все гадки, гадки, гадки -

Що там, в бідному краю?..

В снах... боюся я вже їх...

Все я чую плач і сміх,

Божевільний хтось кричить...

Ах, не муч, не смійся, цить,

Не роз'ятрюй ран моїх!..

Місяць квітень! Скільки літ

Сипав він у душу цвіт,

Як вишневий білий сад,

А тепер, як листопад...

День не день, і світ не світ.

1920

«Як камінь - серце. Крига в крові…»

Як камінь - серце. Крига в крові...

Думки безкрилі - на землі.

Квітки, неначе паперові,

Весна чи осінь в сірій млі...

Вернути б молодості роки!

Усе б, як в казці, ожило,

В долину б бризнули потоки,

У душу - сяйво і тепло.

Квітки б задихали пахуче,

Почувся б спів шовкових трав,

А вітер буйний і жагучий

Про мавку б в лісі розказав.

А солов'ї? Всю ніч до краю

Сльозами б щастя залили,

Усе б замовкло серед гаю,

Зітхнули б чайками орли.

Думки б полинули пташками

Її шукати по світах,

Барвінком слатись під ногами,

Цвісти квітками на устах;

В огні то з неба, то з безодні

Пісні пісень співати їй,

Їй, недосяжній і холодній,

Але моїй, лише моїй...

Вернути б молодість...

10.06.1928

«Там, десь за мурами, цвітуть луги…»

Там, десь за мурами, цвітуть луги,

Щебечуть жайворонки в полі,

А на мені мов ланцюги,

А я мов замкнутий в неволі.

На цеглі в пустці я сиджу,

Від сліз не бачачи нічого,

І на руках шматок держу

Чогось безмежно дорогого.

4.05.1922

«Дні прекрасні, золоті…»

Дні прекрасні, золоті

Пролітають наче стріли...

Я ж - неначе на хресті:

Гаснуть очі, гаснуть сили.

О, хотів би я стрілу

Хоч одну зловити в руку,

Хоч хвилиноньку одну

Залишить її без руху

Щоб поскаржився я їй,

Щоб наплакався я вволю,

Щоб знов в гордості своїй

Я не чув ніколи болю.

2.06.1928

«Широкий, красний світ…»

Широкий, красний світ.

Простори... Мають крила.

Лети вперед в простори...

Тріпочуть крила, рвуться.

Не полечу: душа в тюрмі.

Душа тяжка, як камінь,

Лежить на грудях у скорботи

І плаче, туже безнадійно.

14.08.1920

«Летять вперед в незмірених степах…»

Летять вперед в незмірених степах

Моїх думок золотогриві коні.

Горять огні в розпалених очах,

Цвітуть сліди, як кров, червоні.

Прудких вітрів, догнавши, обженуть,

Розірвуть зграю хмар на горах,

Пасмом проміння на лугах блиснуть

І зникнуть в куряві, в просторах.

Летять вони в далеку сторону,

Де кинув я весь скарб життя на страту...

О, як боюн, в ту ніч горобину

Не переміг я смерть прокляту...

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Чайками скиглючи, вертаються назад

Мої думки, поранені навіки,

Без слів, без втіхи, без порад

На землю падають каліки...

Круками чорними з моєї сторони

Вертаються мої думки, як ночі,

Гвіздками чорними впиваються вони,

Кривавлять мозок мій і очі...

О зграє проклята, кажи мені, кажи!

«Край, край!» - круки, як бубни, крячуть.

«Біжи, біжи! тужи, тужи!» -

Чайки скрипками плачуть...

1920

«Все жду чогось… чого, і сам не знаю…»

Все жду чогось… чого, і сам не знаю,

І хто його до мене принесе?

Пустеля стелиться без краю,

І навкруги умерло все.

А я все жду... Щодня, щоранку,

Коли прокинуся від сліз,

Питаю я стару служанку:

«Ну, що? - приходив і приніс?»

6.07.1922

«Швидко, швидко ми побачимось…»

Швидко, швидко ми побачимось,

Рідна матінко моя...

Наговоримось, наплачемось...

Розжену я хмари-тученьки

На пооранім чолі,

Обцілую твої рученьки...

Замету усі доріженьки,

Де ходила ти сумна,

Змию слізьми твої ніженьки...

Розкажу тобі, старесенькій,

З чим зустрівся я в житті,

Коли вийшов я малесенький...

Все розтрачено, розгублено,

Бо воно було людьми

Не шановано, не люблено...

І зберіг я тільки, ненечко,

Скарб один, що ти дала,-

Золоте, як зірка, сердечко...

Виглядай мене в віконечко:

Незабаром я прийду.

Принесу я серце - сонечко...

6.05.1922

«Роси упали на землю…»

Роси упали на землю,

Тут, на чужині, упали...

Чом вони любі безмежно,

Чом вони рідні без краю?

Може, це сльози далеких,

Може, це сльози коханих...

Роси упали на очі,

Роси з сльозами злилися...

14.08.1920

«Хтось лучком по скрипці водить…»

Хтось лучком по скрипці водить,

Ллється пісня жалібна,

Хтось сльозами тихо сходить

Там... над келихом вина.

Тихо люстри-самоцвіти

Фіалкову сутінь ллють...

Тут лишатись... полетіти…

Там... де ждуть...

Полетіти б... що погрози,

Що знущання - коли там!..

Ах, на очі впали сльози,

Заступили світ очам.

Там я... знову. Сонце сходить.

Квітнуть яблуні... весна...

Хтось мечем по серцю водить...

Ллється кров замість вина...

1920

«Ніч - як море, світять зорі…»

Ніч - як море, світять зорі,

Сосни стали і стоять...

Ніч - як море, світять зорі,

Світять зорі там...

Плинуть з вогниками люде,

Світять сині, золоті,

Плинуть з вогниками люде,

Може, плинуть там...

Хтось згадав, обняв дитину...

Де він, де він, що він там...

Хтось обняв мою дитину,

Де він, де він, що він там...

Серце стислось, душать сльози,

Сине Божий, ти воскрес...

О жорстокий! Душать сльози...

Ллються сльози там...

1919

«Твоя рука, твої слова і муки!..»

Твоя рука, твої слова і муки!

Чи відчуваєш ти в цей час,

Як простягаю я до вас

Мої, уже зомлілі руки?

Чи в млі трьохлітньої розлуки

Вже промінь віри в вас погас?

Ні, ні! Найближчою весною

З квітками разом прийде день,

Коли ви будете зо мною

Серед садів, гаїв, пісень,

Розквітлих яблунь і вишень.

4.02.1922

«Як сонцем світ, напоєні тобою…»

Як сонцем світ, напоєні тобою

Мої тривожні сни,

Щоночі ти, схилившись надо мною,

Голосиш вітром восени.

Щоночі ти свої лілеї-руки

Кладеш на голову мою

І кров'ю серця, жаром муки

Шепочеш: «Любий мій, терплю...»

О, жди! О, вір: я розкую кайдани,

Що тяжко так скували мозок мій,

І гіркість сліз твоїх прийму на рани

Там, там,- в країні дорогій.

2.11.1920

«Тривожні сни…»

Тривожні сни...

Душа сполохана тремтить листком берези

І притулитись все, припасти все хотіла б

До дужого і разом ніжного плеча;

Забитися хотіла б у куток

І голову в пітьму сховати.

Тривожні сни... і ночі.

А день приходе, як коваль:

Бере у руки молот,

Замість ковадла - серце

І гучно б'є по ньому.

Кує нове, майбутнє.

Я падаю, благаю на колінах:

«...Убий мене! Не муч так довго!

Мій кожний атом зойком сходить!

Убий мене!» А він на те:

«О ні! Ти мусиш жити!

І жити будеш».

Смеркає. Рука якась непевна...

Ще мить - і він відкинутий

Набік недбало.

Коваль пішов, замкнувши кузню.

Лежу без тями.

Нарешті десь в кутку

Цвіркун співати починає

І приграє тоненько на сопілці.

Сюрчить сопілка, як струмок далекий.

Думки-метелики знімаються на крилах,

Ламають їх і падають безсило…

Я, стомлений, тону все глибше й глибше

В якесь бездонне тихе море...

Тоді злітають сни

Страшні. Тривожні.

17.04.1925

«Як пес голодний, кинутий і гнаний…»

Як пес голодний, кинутий і гнаний,

Блукаю я по вулицях чужих...

Сміється з мене жах, глузує, невблаганний,

З думок сполоханих моїх.

Сміється цілий світ... Мовчать спокійно друзі,

Вмира без відгуку мій крик,

Іду кудись в сльозах, в ганьбі, в нарузі.

За роки я до всього звик.

А сни вночі, як яструби прокляті,

На частки душу рвуть... Встаю,

З кутка в куток ходжу у темряві по хаті

І втому, змучений, ловлю.

Впаду, і ніжно тихий, дивний сон злітає:

Далеко все - і сльози, і ганьба...

Мене хтось піснею широкою стріває,

І квіти кидає захоплена юрба.

24.04.1926

«Скінчиться ніч людського божевілля…»

Скінчиться ніч людського божевілля,

І грім востаннє загуде,

Щоб змити кров'ю кров насилля,

Щоб просурмить, що день іде.

І після довгих років муки

Уперше промінь заблищить,

І вперше люде стиснуть руки,

І мир на землю прилетить.

О, вірте, страдники великі:

Вже сонце сходить. Близько день...

Я чую вже щасливі крики

І хвилі радісних пісень.

4.01.1930

«Тумани облягли долини й гори…»

Тумани облягли долини й гори,

Їх вітер вже розвіяти не може,

О Боже!

Тумани облягли і серце хворе,

З далечини щось сіре, півпрозоре,

Як привид кам'яний, іде до мене...

О Нене!

О, де моя ти, тепла зоре?

Поглянь, навколо сиве море,

Наш корабель об камені розбився...

Лишився

Я сам та всенародне горе.

6.09.1923

«Чому не маю я широких крил, як ці простори?!…»

Чому не маю я широких крил, як ці простори?!

Я розгорнув би їх і впав на сизі гори,

Припав би грудьми я до зимного каміння

І остудив би їх, і втишив би горіння.

Чому не маю я широких крил, як море?!

Упав би я туманом на ці гори.

Чому не вітер я?! Я б вир людський покинув

І на долини ці, на ці поля полинув...

Я б не крутився дико вихором шаленим,

Я б тихо плив над килимом зеленим,

Розплився б я, заснув би сном глибоким,

Не марив би у сні і ранком яснооким.

1.07.1923

«Стомився я вкрай в цій безмежній пустелі…»

Стомився я вкрай в цій безмежній пустелі,

Людину живу зовучи.

Здавалось мені, що ворушаться скелі,

З очей своїх сльози ллючи...

Здавалось мені, що гієни й шакали

Дивились з сльозами в очах,

А люде повз мене ішли і зникали,

Як тіні на сірих пісках.

13.04.1924

«Таке життя! Отак справдились мрії!..»

Таке життя! Отак справдились мрії!

І напівсни - передчуття,

Як світ, прекрасного життя,

Що тільки в снах дитячих мріє.

Брехня, насильство, зрада, кров

Мене каміннями зустріли,

Вп'ялися в мозок, в серце стріли,

І з верхогір я вниз пішов.

Пішов туди, де регіт дикий

Душив ридання, стогін, крики,

І крізь туман я вгледів там,

Як плакав Бог, безсилий сам.

І Бог обняв мене крилом,

І вийшли ми, змагання повні,

І вдвох боролися зі злом,

Аж доки впали непритомні.

25.04.1924

«Вже не молюсь ні Богу, ні богам…»

Вже не молюсь ні Богу, ні богам,

Ні хвилям навкруги, ні сизим берегам

Там... там.

В цей час моїх скорбот і горя

Стою на човні серед моря

Я сам.

Дарма я кликав Бога і богів.

І друзів дорогих, і лютих ворогів...

Гай-гай!..

Мій крик від сірих скель вернувсь луною

І в серце впивсь отруйною стрілою:

«Вмирай».

22.01.1924

«Коли я вмер - забув, не знаю…»

Коли я вмер - забув, не знаю...

Я в чорній прірві забуття...

О краю мій, коханий краю,

Коли ж це стратив я життя?!

І скільки вже минуло років,

Як мертвий я лежу в труні,

Лежу, не чуючи пророків

І не палаючи в огні?..

І сниться сон мені: неначе

Десь на холодній чужині

Якийсь вигнанець гірко плаче

І заздрить мертвому мені.

4.10.1925

«Ніжну-ніжну, як подих билини…»

Ніжну-ніжну, як подих билини,

Я хотів би вам пісню сплести

Із проміння зорі, із ниток павутини,

Яких людським очам не знайти.

Я хотів би вас тихо приспати

На руці, на листочку трави,

І вві сні вам не сни, а метеликів дати,

Щоб спочили потомлені ви.

Я загоїти хочу вам рани

Не навіки чи роки - на мить...

Бо розмиють їх знов океани,

Бо ще буря і досі шумить.

3.03.1923

«Відпочину, відпочину…»

Відпочину, відпочину

Там, в садах, в лісах таємних,

На шовкових крилах тиші,

У глибинах забуття.

Ляжу я в зеленій казці,

Вкриюсь ніжним листям мрії,

Покладу надії руку

І на теплій їй засну.

Вітер всі жалі розвіє,

Оджене колючі болі,

Рани подихом остудить,

Звіє сльози з вій моїх.

Так спочину... а тепер я

Знов іду з хрестом на гору...

Хай плюють мені в обличчя,

Б'ють бичами... хай плюють...

«Хоч промінь надії - і я оживу…»

Хоч промінь надії - і я оживу,

На арфі єдвабній заграю

І знов вас до сонця, до зір позову,

І шлях вам квітками вквітчаю.

Хоч промінь надії... Даремно прошу...

Слова ваші - важчі каміння,

І струни живі я руками душу,

І ллються мої голосіння.

2.05.1925

«Коли б гора зневіри впала…»

Коли б гора зневіри впала,

Коли б зажеврілась мета,

Моя б ще сурма золота

Весняним громом пролунала.

Мовчу, мовчу. Кому співати?!

Цим фарисеям, крамарям?

Та кожний з них готов продати

Ще раз зруйнований наш храм.

Хіба розбудиш їх громами,

Хіба їх душі кам'яні

Запалиш, проймеш блискавками

Ти, весь палаючий в огні?!

О ні! Єдина в них турбота -

Це хліб та гріш на чорний день,

Чужа для них твоя скорбота,

І плач, і гнів твоїх пісень.

Для них ти що? Страшна потвора,

Безсилий блазень, що упав,

Що криком-зойком ще учора

Заснуть їм міцно не давав.

Мовчу... Іду шляхом зневіри,

Тернами, кручами іду...

І капа кров з моєї ліри,

І квітне маком по сліду.

23.08.1924

«В ранах моє серце…»

В ранах моє серце,

В ранах вогняних...

Ти стрілу наставив,

Ти смієшся з них.

Бий - ще буде рана...

Що вона мені?!

Кров'ю я стікаю,

Цілий я в огні.

Плюнути ти хочеш!?.

О, не смій! не смій!

Бо злетить до мене

Бог великий мій!

8.09.1924

«Як тихо скрізь!.. Заснули доли…»

Як тихо скрізь!.. Заснули доли,

І полонина в тиші спить...

Не зашумить шовкове поле,

Ніде листок не затремтить...

Хотів би так і я заснути,

Та серце зранене моє

Усе ще з келиха отрути

Останніх крапель не доп'є.

«О, не торкай болючих ран…»

О, не торкай болючих ран:

І найніжніший дотик твій

Схвилює муки океан

В душі моїй.

Мовчи: хай тиша мовчазна

Приспить їх біль, і зойк, і крик -

Подай, подай мені вина,

Поклич музик!

9.02.1928

«Серед юрби веселої, гучної…»

Серед юрби веселої, гучної

Я цілі дні стою,

Стою, дивлюсь на барви, строї

І забуття ловлю.

Серед юрби я, мов на кладовищі...

Там є могила і моя...

В могилу ту все нижче, нижче

Щодня спускаюсь я.

12.04.1921

«О сонце, всміхнись хоч мені…»

О сонце, всміхнись хоч мені,

Зігрій мою душу холодну,

Заглянь в мою чорну безодню,

Кинь в неї проміння ясні.

Я щастя давно вже не жду,

Давно вже не вірю я в нього.

Кинь жмут тільки сну золотого

За мить перед тим, як впаду.

1.12.1924

«Вже вам пісень не почути…»

Вже вам пісень не почути...

Пташка лежить на землі.

Пройнята стрілами пташка,

Пройнято серце її.

Смійтесь, радійте, мисливці...

Прийдуть за сміхом жалі.

Вітер над нею затуже,

Трави прикриють її.

17.01.1926

«На небі родилась зоря чарівна…»

На небі родилась зоря чарівна,

Як папороть в лісі, розквітла.

Вже тисячі років, як згасла вона,

А люде не бачать ще світла.

Не плач, моє серце...

9.02.1928

«А ТИ, МАРКУ, ГРАЙ...»

На небі хмари. Все більш смеркає,

І ніч безмежна, як світ, іде.

Все скуте жахом, а Марко грає,

А Марко грає, що сонця жде.

Посуха. Голод. Народ вмирає.

Де ж Милосердний? Нема ніде.

Нема й не буде! А Марко грає,

А Марко грає, що Бог іде.

Не стало Марка: упав голодним,

Упав на землю мерцем німим...

Засяло сонце над ним, холодним,

І Бог в задумі схиливсь над ним.

5.05.1922

«Хай його передчасно не стало…»

Хай його передчасно не стало,

Хай він спить, як співець, у труні,

Та не вмерли його ще пісні,

Бо пісні його серце співало.

Коли стихнуть всі зойки і крики

В сутеренах, на площах, хрестах,

Ви почуєтє серце велике,

Що співало в кривавих сльозах.

7.03.1929

В. САМІЙЛЕНКОВІ

Скільки пісень нам співець проспівав,

Скільки нам кинув під ноги

Маків червоних і білих купав!

Тих, що в полях і на багнах зривав,

Тільки б заслати дороги...

Вдень і вночі ми по вулиці йшли,

Весело ловлячи згуки,

Що ж ми співцеві натомість дали?

Може, вінок ми за пісню сплели?

Може, ми стиснули руки?!

Ні, ми занадто убогі й малі,

Щоб кобзаря зрозуміти...

Стогоном був він німої землі,

Сльози і кров він носив у полі,

Кидав же перли і квіти.

«Ані робітництва, ні панства…»

Ані робітництва, ні панства,-

Маленькі дрібні куркулі...

На смітник цього громадянства

Він викинув перли свої.

Давно їх вони позбирали

І чванились навіть разком,

Хоч би вони словом згадали

Того, хто лишивсь жебраком.

1922

«Нове життя, світи і сонця!..»

Нове життя, світи і сонця!

А я... я спати хочу...

Стомився я в борні нерівній

І хочу тільки відпочити...

Нове життя, світи і сонця!

А навкруги мене пустиня...

Хто ранок співом привітає?!

Ходім заснем: співці в могилах.

Нове життя, світи і сонця!

Ось він іде, не йде, а сходе -

Він, наш Великий Переможець...

А я... засну... нехай іде і сходе.

7.02.1922

«Чом пізно так зійшло моє прекрасне сонце?..»

Чом пізно так зійшло моє прекрасне сонце?

Я ждав, так довго ждав тебе,

Даремно в темряві блукав я,

Даремно руки простягав до неба:

О Сонце!

Тепер, коли я стратив вже надію,

Упав поранений і кров'ю стік,-

Тепер ти сходиш, моє сонце,

Віщуючи погожий ранок.

О Сонце!

Прийми ж останній усміх мій і брязкіт кобзи,

Згадай мене колись у день блискучий,

Стули на мить свої вогняні вії

І на мою могилу кинь пучок проміння!

18.04.1922

«Можливо, я живу уже віки…»

Можливо, я живу уже віки,

Перелітаючи з планети на планету,

З планет на сонце, на зірки,

На мить одну спадаючи у Лету.

На мить, щоб з духа тіло змить

І в інше тіло перебратись...

Щоб в іншім світі через мить

Ридати знову і сміятись.

30.04.1924

«Гіркий був келих життьовий…»

Гіркий був келих життьовий,

А ще хотів би з його пити,

Любити, мучитись, і жити,

І знать, що ти є ще живий.

В колисці простій під рядном

Хотів би я в цю мить лежати,

А надо мною б ніжна мати

Схилилась зморщеним чолом.

Струмком би лився спів її,

І сльози капали на мене,

А за вікном десь солов'ї,

І хилить буз гілля зелене.

І грає арфа, мов у сні,

Про щось солодке і болюче,

І все життя - як ліс дрімучий,

Як ліс терновий навесні.

8.04.1925

«Як любо, як безмежно любо жити…»

Як любо, як безмежно любо жити,

Дивитися на білий Божий світ,

Впиватися повітрям чистим

І слухати, як б'ється серце Боже.

А ранки росяні, рожеві,

А дні, а ночі сизокрилі,

А білий шум, як цвіт на хвилях,

А рев громів в пустелях чорних.

А перше щебетання пташки,

А перші усміхи дитини

І щастя матері над нею...

Як любо, як безмежно любо жити.

14.08.1920

«Ще не вмерла пісня, ще живе в мені…»

Ще не вмерла пісня, ще живе в мені,

Борсається в крові, корчиться в огні,

І кричить, і тужить, і кляне, і зве...

Ще не вмерла пісня, ще горить, живе!

Я розбив би клітку, випустив її,

Та закуті в крицю рученьки мої,

А на плечах камінь, важчий від гори,

А навколо скелі, кручі та яри.

10.08.1924

«Розцвіла троянда і горить, як жар…»

Розцвіла троянда і горить, як жар.

Розцвіла, щоб зливи полились із хмар,

Розцвіла, щоб вранці підтяли її,

Щоб в кущах замовкли вранці солов'ї...

Так і серце в мене розцвіло колись,

Розцвіло, щоб рясно сльози полились,

Розцвіло, щоб стріли пройняли його,

Щоб не чули люде голосу мого.

4.06.1924

«Була, як ніч, душа моя…»

Була, як ніч, душа моя,

Як ніч, безрадісна, осіння,

І враз тебе угледів я,

І враз - очей твоїх проміння!

І враз торкнулися вони

Моїх очей... і диво сталось,

Квітки розквітли восени,

І в хмарах сонце засміялось.

Забилось серце... Мертва кров

Порвала кригу, зайнялася,

Вернулась знов стара любов

І знов круг серця обвилася.

22.09.1920

«Принесла мені весна…»

Принесла мені весна

Те, що пилом вже припало.

Знов земля мені тісна,

Знов повітря мені мало.

Знов хотілося б мені

Буйним полум'ям зайнятись,

То горіти вдалині,

То зірками розсипатись.

То по полю б я хотів

Чорним вихором летіти...

То мавок серед лісів

Я б ловив на зойк трембіти.

Знов земля мені тісна,

Знов повітря мені мало,

Знов зоря моя ясна,

Знову серце заспівало!

1920

«Твоїм очам цвісти б у полі в житі..»

Твоїм очам цвісти б у полі в житі,

Твоїм устам ловити в морі шум,

Ходив би я і рвав волошки сині,

Із моря б я коралі діставав.

Тобі б зорею сяйво лити,

Цвісти лілеєю в раю.

В пустелю б я пішов навіки,

Щоб стать безгрішним і святим.

20.06.1925

«Прийди в мій сад, як з сонцем стане…»

Прийди в мій сад, як з сонцем стане

Прощатись гаснуча земля,

Коли легкі, як пух, тумани

На ніч встилатимуть поля.

Прийди в мій сад, коли творити

Молитву стане він богам,

Коли почнуть квітки курити

Густий, пахучий фіміам.

Прийди в мій сад, ти - ще не знана,

Хоч вже дзвенить твоє ім'я...

Як ніч, глибока моя рана,

Ходжу з стрілою в серці я...

Прийди в мій сад... Не буде чути

В цей вечір пісні солов'я.

Солодку, сповнену отрути

Співати пісню буду я.

І з нею я з землі полину

В налиті тайною світи...

Прийди, як пісню лебедину

Почути вперше хочеш ти.

18.02.1924

«Не сонце точиться з очей її чудесних…»

Не сонце точиться з очей її чудесних,

А тихий відблиск зір небесних,

Що світять радістю ясною,

Спокоєм, вічністю, красою.

І як летять з пустелі зграї

Туди, де грають водограї,

Так і душа моя до них

Летить на крилах жалібних.

10.07.1920

«Є слова, що білі-білі…»

Є слова, що білі-білі,

Як конвалії квітки,

Лагідні, як усміх ранку,

Ніжносяйні, як зірки.

Є слова, як жар, пекучі

І отруйні, наче чад...

В чарівне якесь намисто

Ти нанизуєш їх вряд.

20.01.1922

«О, збуди мою пісню, що спить…»

О, збуди мою пісню, що спить,

Мов у казці старій королівна!

Хай, як пташка, вона затремтить,

Хай, як грім, загримить вона, гнівна.

Хай у сурму вона загримить

І збере весь народ під стягами.

О, збуди мою пісню, що спить

В моїм серці, закутім снігами!

Хай на крилах полине вона

На широкі степи України

І повернеться, вільна й ясна,

І волошки до ніг твоїх кине.

2.07.1924

«Давидом би бути, Давидом би стати…»

Давидом би бути, Давидом би стати,

Щоб пісню про тебе на арфі співати...

Хіба ж на сопілці про квітку Лівану

Співати я стану?..

Еолом би стати, Еолом би бути,

Щоб кожне тремтіння і подих відчути,

Щоб в звуки безсмертні тебе перелити,

Щоб вічно з тобою хоч в звуках тих жити.

14.10.1919

«Ти до мене прийдеш рано…»

Ти до мене прийдеш рано,

Коли зійде тільки сонце.

Коли тільки стане сходить,

Разом з ним і ти прийди.

Тільки жайворонок в небі

Заспіває пісню ранку,

Я й тебе почути хочу,

Разом з ним ти заспівай.

Сам прокинусь я для співу.

Я співатиму про сонце

І про жайворонка в небі.

Спів мій буде про вас трьох.

Як потопить вечір сонце,

Спине жайворонка пісню

І тебе у мене візьме,

Спів мій слізьми забринить.

Але цілу ніч до ранку

Мені буде снитись сонце,

Чутись жайворонка пісня

І ввижатимешся ти.

28.01.1922

«Я мовчу. В устах вмирають…»

Я мовчу. В устах вмирають

Всі слова мої...

Слухай, завтра заспівають

В лісі солов'ї.

Напоїв я кров'ю серця

Кожного співця...

Кров моя з пісень поллється

І любов моя.

12.04.1921

«Коли погасне віра…»

Коли погасне віра,

Як вогник золотий,

Покинь пісні складати

На жертвенник святий.

Їх Богові не треба,

І Він на голос твій

Уже не відгукнеться

В пустелі світовій.

21.07.1925

«Умерли, умерли пісні!..»

Умерли, умерли пісні!

Лягли відпочити у труни,

І тільки часами у сні

Дзвенять мені здалеку струни.

В тремтінні я звуки ловлю,

Щасливий без міри, без краю,

Неначе я знову люблю

І пісню коханій складаю.

12.08.1923

«Вмерла моя казка. З нею вмерла й ти…»

Вмерла моя казка. З нею вмерла й ти.

І ні слів шовкових,

Ні пісень майових

В серці не знайти.

Вмерла ти.

Доказалась казка... Ти чужа мені.

Облетіли квіти,

Згасли самоцвіти,

Золоті огні...

Байдуже мені.

29.04.1919

«І знов на горах я, овіяний вітрами…»

І знов на горах я, овіяний вітрами,

Казками вільних полонин,

Оспіваних, ограних вівчарями,

Налитих ладаном ялин.

Далеке місто з гуком, димарями,

Не чуть ні сміху, ні плачу,

Безмежна тиша над полями,

І сам я, втишений, мовчу.

І разом з квіткою, з травинкою малою

В моїй душі щось сходить і росте.

О хмаронько, зроси його росою,

Зогрій, о сонце золоте.

29.05.1923

«Золоті хвилини линуть…»

Золоті хвилини линуть,

Наче бджоли мед несуть.

Кожну мить нектар солодкий

Я спрагнілим серцем п'ю.

Золота суріпка, ромен,

Скільки бджіл! Як тих хвилин!

Сонце, жайворонки в небі,

Але скільки їх в мені!

Як бджілки, летять хвилини,

Всі блискучі, золоті...

Знаю я: це ти їх щедро

Випускаєш з рук своїх.

26.07.1923

«Хотіла променя тепла…»

Хотіла променя тепла,

Хоч іскру усміху ясного...

І дочекатись не змогла,

Й не стало віку молодого.

Тепер читаю я листи,

А в думці - вечір над Дунаєм.

Заходе сонце... я та ти

Йому «добраніч» посилаєм.

Була, як вечір, ти смутна

І все в думках кудись летіла...

Я слухав: пісня чарівна

В той час в душі моїй дзвеніла.

Я знав, що ти її дала,

Як образ вечора смутного,

А ти: хоч променя тепла,

Хоч іскру усміху ясного.

Чому тоді не чув я слів,

Не слів, а крику ран гарячих!

Я б сонцем всю тебе облив,

Поніс би на руках тремтячих!

...А вранці ти прийшла і знов

Мені нічого не сказала:

Ішла на хрест твоя любов,

Моя ж, як пташка, щебетала.

4.04.1920

П. С.

О Ценераріє!¹ Не в'янь, цвіти!

Одна, така як ти, уже зів'яла.

Її в життя вернула ти,

Її мені ти пригадала.

О, будь нектаром спогадів ясних,

Нехай ведуть вони мене в літа колишні

З долин веселих, галасних

На гори тихі і безгрішні.

5.04.1926

«Набачився ланів зелених, золотих…»

Набачився ланів зелених, золотих,

Набачився, надихався, напився,

Немов побув у себе в полі,

Приліг і задрімав під житом.

І сниться сон мені чудесний:

Ходжу по полю, рву квітки,

І їй плету вінок з волошок,

Все тій, якій вже сплів вінок терновий.

14.08.1920

«Нехай мене чарують квіти…»

Нехай мене чарують квіти,

Нехай життя їм віддаю:

Ніяк я барвами досхочу

Своїх очей не напою.

Нехай і так... але довіку

Я не лишуся в їх саду:

В останню ніч я вийду в поле

І біля травоньки впаду.

7.11.1923

«Давно моє сонце не світе…»

Давно моє сонце не світе,

Давно вже проміння не ллє.

Пісні ж мої вирвались з клітки

І в серце влетіли твоє.

Замкнула ти серце ключами

І кинула в море ключі...

Сиджу я на березі мовчки,

Великого дива ждучи.

Так роки минають... Не чути

Давно уже співу мого,

Розбити ж об камінь на частки

Не хочу я серця твого.

10.07.1924

«Хай мені зоріють зорі…»

Хай мені зоріють зорі,

Доки сонце моє спить...

Човен мій в бурхливім морі

Серед гострих скель летить.

Вже недовго ранку ждати:

В хмарах папороть цвіте...

Це іде мене стрівати

Моє сонце золоте.

«Вам я співаю, о листя…»

Вам я співаю, о листя,

Пройняті усміхом сонця,

Подихом вітру стривожені,

Світом, красою обпоєні.

Наче листок, моє серце

Пройняте усміхом щастя,

Крилами волі стривожене,

Світом, красою обпоєне.

14.08.1920

«В золотій смушевій шапці…»

В золотій смушевій шапці

Циган-вечір сходив з гір,

Ніс він ніченьці-циганці

З срібла кований набір.

А вона його вже ждала

У долині, у гаю,

Ніжним гребенем чесала

Чорну кісоньку свою.

І кохану він помітив,

Уклонився, шапку зняв

І найкращу квітку з квітів

У обійми дужі взяв.

Заспівали поцілунки,

Чи озвались солов'ї,

Чи забрязкали дарунки

На палких руках її?

Хто це скаже? Хто це знає?

Тільки той, хто ходить в гай,

Хто в огні, як я, палає,

Хто закоханий украй.

18.05.1930

«Щоранку, як займеться сонце…»

Щоранку, як займеться сонце

І кине пасмо золоте,

Розчиниться нагло віконце

І личко чиєсь розцвіте.

І віченьки - сині волошки,

Всміхнуться до хмарок ясних,

І співи, як срібні струмочки,

Поллються із уст чарівних.

Сьогодні чогось мені тяжко,

Весь ранок дарма тебе жду.

І з ким ти всю ніченьку, пташко,

Співала в своєму саду?..

21.06.1928

«Як сарна, ти струнка і мила…»

Як сарна, ти струнка і мила,

Як сарна в лісі над струмком,

До тебе думка прудкокрила

Летить клекочучим орлом.

Цілує вітром слід твій ніжний

І плаче, стративши його,

Ти мрія, сон мій дивовижний,

Останній сон життя мого.

Як зачарований, у полі

Зриваю я тобі квітки,

Хоч знаю я, що ти ніколи

Не стиснеш боляче руки.

Хоч знаю я уже - до кого

Сміються віченьки ясні

І що тобі ніщо без його

Мої і квіти, і пісні.

19.07.1929

«Море, о море, приснись хоч мені…»

Море, о море, приснись хоч мені,-

Сповнене серце отрути...

О, коли б, хоч в короткому сні,

Зміг твою пісню почути.

Як я люблю твої співи, твій шум!

Як я тебе розумію!

Скільки мені ти приносило дум,

Як окриляло надію!

Перли мені ти на берег несло,

Срібним дощем обсипало,

Степом, садами, лугами цвіло,

В кобзу себе обертало.

Море, о море! Ти вернеш мені

Те, що недоля розбила.

З перлами разом у тебе на дні,

Знаю, лежать мої крила.

К. М. Г.

Що я бачу? Цвітом вишні

Ти обсипана в саду.

В срібну пряжу дні колишні

Я з сучасними спряду.

Я - юнак, ти - квітка в полі.

Я спинився на коні.

Усміх щастя, усміх долі

В душу падає мені.

Встав з коня, обняв, як зараз,

Ти тремтиш, як і тепер.

Сонце, співи, крики, галас...

Степ простори нам простер.

Перші промені кохання.

Я у тебе. Ти моя.

Хай дзвенить нам в час вінчання

Тільки пісня солов'я!

Що я бачу? Усміх жінки,

Шлюбний перстень, медальйон,

В косах срібні павутинки...

О, смішний осінній сон!

Але тихше: чуєш звуки,

Скрипка плаче, плачу я.

В серці пусто... Стисни руки!

Будь, о будь навік моя!

18.01.1922

П. Д.

Ви сказали кобзу взяти

І заграти пісню вам,

Ви по струнах погуляти

Велите старим рукам...

Трам-трам!

Це не кобза, це не руки...

Знаю, гратиму на глум.

Перервали струни муки.

Ліг на руки камінь - сум.

Бум-бум!

Але ваші ніжні очі

Обертають ночі в день,

Обертають в казку ночі,

Сльози - в струмені пісень...

Дзень-дзень!

І хоч пісню я востаннє

Кров'ю серця свого ллю,

Але виллю всі зітхання,

Всі надії, що гублю...

Люб-лю!

19.03.1921

«Хочеш ти, щоб пісню я для тебе склав…»

Хочеш ти, щоб пісню я для тебе склав

З запашних фіалок, з золотих купав,

Щоб її жмутами сонця переплів,

Напоїв росою, співом солов'їв.

Годі! З рук у мене випало перо...

Коломбіно, плаче твій старий П’єро.

Коломбіно! В серце ти заглянь моє...

Доля його люто вороном клює.

Як гвіздки - образи, як голки - жалі,

Як квітки зів'ялі - заміри мої.

Годі! З рук у мене випало перо...

Коломбіно, плаче твій старий П'єро.

25.04.1924

«Сьогодні стрілися, спинились…»

Сьогодні стрілися, спинились

І не зраділи, як колись...

Ми тільки мовчки подивились

І, не вклонившись, розійшлись.

І нецікаво... Я поему

Пишу в захопленні два дні,

А ти згубила діадему,

Яку знайшла колись в мені.

13.05.1919

«Щодня я без стежки блукаю…»

Щодня я без стежки блукаю

По горах, по темних лісах:

Усюди я щастя шукаю,

Що стратив в дитячих літах.

Шумлять мені пісню дерева,

Розказує казку трава.

Похилена низько додолу

Під снігом моя голова.

У всіх, кого тільки не стріну,

Питаю, де щастя моє.

Не дивиться квітка на мене,

Орел свою здобич клює.

Ось бачу: телята пасуться

За лісом на буйній луці,

Пастушка лежить в холодочку

З газетою в ніжній руці.

Волосся жмутами проміння

Горить на зеленій землі...

З шипшини зірвались пелюстки

І впали на личко її.

«Чи щастя мого не стрівала

Де-небудь на луках, в лісах?»

Антанта, конгреси, комуни

У неї в душі і очах.

Скидає вона окуляри

І кидає декілька слів...

Що мушу я йти у лікарню -

Насилу її зрозумів.

І нагло мені пригадались

Хвилини далекі, ясні...

Сиджу я і слухаю пісню:

Пастушка співає мені.

Антанта? Хіба ми не в згоді?

Конгреси? Все ясно без слів.

Комуна? Квітки у нас спільні,

Бо я ще вінка не доплів.

Милуємось світом широким,

Повітря і сонце п'ємо.

Ах, скільки ми змученим людям

Простору і світла дамо!

Пасуться на луках телята,

У очі нам дивиться пес,

Вбирає нас сонце парчею,

Співає пташиний конгрес.

6.11.1923

«Аероплан сховавсь у млі…»

Аероплан сховавсь у млі...

Раюють очі, розум, тіло,

А дух плазує по землі,

І серце мертве скам'яніло.

Гуде літак десь в небесах...

Мені ж чомусь так сумно стало...

Коли б наш дух літав, як птах,

А тіло гадом плазувало!

27.02.1928

«Журавлями линуть в небі…»

Журавлями линуть в небі

Велетенські літаки.

Діти плескають в долоні,

Рвуть і кидають квітки.

Вгору! вище! аж за хмари,

Там, де Дух людський летить,

І, любуючись ланами,

Поруч з Богом гомонить.

Світлі радяться потиху,

Як би зло перемогти...

Коли Бог не зможе, Духу,

Все на світі зможеш ти.

2.07.1926

«Не спиняй думок крилатих…»

Не спиняй думок крилатих,

Хай летять в світи:

Безліч дивних див угледиш

Їх очима ти.

Обніми рукою землю,

Кров'ю обігрій,

Але духу, духу тісно

На землі малій.

Хай тобі людський мурашник,

Наче рідний брат,

Але ти на світ широкий

Не дивись з-за грат.

В небо линь, де він прекрасний,

Сонячно-ясний...

В раюванні дух свій світлий

З його сяйвом злий.

16.06.1928

«Живіть! Ідіть на сизі гори…»

Живіть! Ідіть на сизі гори,

В тернах співаючи пісні,

Летіть в незмірені простори

Назустріч сонцю і весні.

Нехай спокуса і утома

Вас не одурить чаром сну,

Нехай вас тайна невідома

Все вабить в дальшу сторону.

Сльозами, сміхом змийте плями

І станьте чисті і ясні.

Летіть у вирій журавлями

Назустріч сонцю і весні.

2.01.1921

М. Г.

Ах, як ніяково мені...

В такі убрання вогняні

Вдягли мою ви Музу скромну,

Що й сам палаю я в огні

За неї, безсоромну.

Не пізнаю, що це мій друг...

Чи ж личить справді їй жемчуг,

І діадема, й самоцвіти?

Чи їй не краще дать до рук

Звичайні, наші, прості квіти?

І як вона співать могла,

Ця проста дівчина з села?

Отак - як інші всі співають,

Коли вечірня зникне мла

І зорі всесвіту засяють.

І в кого б вчилася вона,

Коли митець наш степ мина?

Хіба кобзар чи лірник вбогий,

Йдучи кудись, куди бозна,

Заграє часом край дороги.

Нащо ж убрали ви її

В чужі ці шати, не свої...

Нащо її в палац позвали...

Пустіть її в поля, в гаї,

Де ми колись волошки рвали.

14.02.1930

О. КОБиЛЯНСЬКІй

Привіт, уклін низький вам, пані.

Колись давно, колись в тумані

На скелях, де живуть орли,

Коли ще тільки розвиднялось,

Ви генціаною ніваліс²

В пустелі білій розцвіли.

І сорок років з гір високих

Рої пелюсток синьооких

Ловили ми серед долин,

А мрії линули в простори,

Туди, туди, на сизі гори,

До недосяжних верховин.

Спасибі ж вам, що в час розпуки

Ми вгору все ж здіймали руки

І не кляли життя й землі...

Стояла мряка над землею,

А ми очима і душею

Ловили промені у млі.

17.06.1928

«В хмарах сурми загриміли…»

В хмарах сурми загриміли,

Бурі вдарило крило.

Сонні хвилі зашуміли,

Мертве море ожило.

Розгойдалось, розгулялось,

Гнівом зморщило чоло,

З небом, з вітром побраталось,

Вільній волі присягло.

...Грає море. Сонце гріє.

Тане зляканий туман.

О привіт тобі, Стихіє,

Щастя повний океан!

«Вона горить вечірньою зорею…»

Вона горить вечірньою зорею

В майову ніч в степу.

Стоїш ти й дивишся на неї,

І одірвать очей не можеш.

Уже останній коник степовий затих

І вітер ліг на луках спати,

А ти стоїш і дивишся на небо,

І одірвать очей не можеш.

Уже прийшла до тебе втома

І, як пташок, думки накрила,

А ти все дивишся на небо

І одірвать очей не можеш.

3.06.1919

«На ставку купались гуси…»

На ставку купались гуси,

Били крилами об воду,

То сварились, то кричали

Голосним, веселим криком.

Тільки з них один, як камінь,

Ліг на березі й дивився.

Нерухомий і спокійний,

Він білів, як мармур білий.

Все йому було байдуже:

І сварки, й веселий гомін,

І ставка зелена ряска,

І дощем налиті хмари.

Він лежав, мовчав і думав

Про озера срібноводі,

Про безмежну радість льоту

Там десь, поруч з журавлями.

Але знав він, що ніколи

Ні йому, ні білій зграї

Не летіть шляхами тими,

Що їх прадіди літали.

27.09.1927

«Вітер теплий, вітер дужий…»

Вітер теплий, вітер дужий

Налетів, як буря, з півдня

І обдав палким диханням

Білі гори і долини.

Він упав на землю грудьми,

Простягнув широкі крила

І зогрів своєю кров'ю

Кров землі... і кров, і душу.

І земля зітхнула повно,

І по тілу розлилися

Вітром збуджені потоки,

Рвійні, буйні, животворчі.

Де ж набрав той вітер жару?

Там, далеко, там, на півдні,

Коли він на скелі плакав

Самітний в палкій пустелі.

4.02.1924

«Сходило сонце, як серце, криваве…»

Сходило сонце, як серце, криваве,

Бризкало кров'ю і світ заливало,

Небо, неначе в трояндах, цвіло,

Хмари від жару займались

І починали горіти.

Річка свічадо своє розгорнула

І красувалась, цвіла, усміхалась,

Дівчина наче цвіла, червоніла

І не могла одірватись од сонця!..

Сходило сонце, як серце, криваве.

26.02.1926

ОСІНЬ

I

В вічно зелених лісах

Сталась пожежа велика,

Сосни, смереки в сльозах,

Вітер регочеться дико.

В морі зеленім - огні:

Ватри дуби розкладають;

Наче свічки жалібні,

Ясно берези палають.

Сосни, смереки в сльозах,

Вітер огонь розливає.

В вічно зелених лісах

Хтось загорівсь і вмирає.

24.10.1924

II

М. Д.

Хто вишив тут, серед розкішної природи,

Ці дивні килими, ці квіти і розводи?

Хто гори вслав парчею золотою

З такою ніжністю і щедрістю такою?

Чи козака русалка з бою ждала

І в день ясний промінням вишивала,

А уночі мережила мережку

І козакові кидала на стежку?

«О наречений мій, ти чуєш зойк, моє квиління:

Для тебе в сонця я взяла проміння,

І кожного листка я пройняла стрілою:

Так я люблю і плачу за тобою...

За ревами громів тобі мене не чути:

Ти хочеш воленьку в свій любий край вернути.

Нехай же шабля й спис тебе минає,

Бо в мене іншого на світі цім немає...

Дзвенять шаблі, літають стріли на всі боки,

В яри біжать скривавлені потоки...

Перекажи хоч вістоньку про себе,

Бо в мене іншого нема, крім тебе.

Перекажи - чи ще лунають ваші гасла,

Чи віра вогняна ще в душах не погасла,

Чи кінь ще вихором літає над землею,

Чи вкрите ще сідло хустиною моєю...»

Сидить русалка, співом душу крає -

І слізьми вже свій килим вишиває...

Біжать вони, шумлять, неначе води...

Злились на килимі квітки й розводи.

1919

III

«Одурило сонце, сонячне кохання...»

Тихо-тихо плаче осінь золота.

Скинуто намисто, зірвано убрання,

Не цвіте усмішка, не горять уста...

«О, коли б я знала, не квітчала б коси,

Хустоньки б не шила шовком золотим,

Не зривала б квіти, не збирала роси,

Нитку свого щастя не сплітала з ним.

Далі й далі сонце... Виплакала очі.

Вчора ще гадала: вернеться - нема.

Дні усе коротші, довші й довші ночі...

Кров холоне... що це? Смерть це чи зима?!»

7.11.1921

«Вчора дув північний вітер…»

Вчора дув північний вітер,

Листя рвав, ламав гілля,

Віщував сніги, морози...

Билась пташкою земля.

А сьогодні тихо, любо,

Як у травні після злив...

Та чомусь і мертві скелі

Чорний смуток оповив.

7.04.1923

«Вчора жито жала…»

Вчора жито жала,

Пісню щебетала

Про чиєсь кохання,

І журбу, й зітхання.

Вчора усміхалась,

Ліктем закривалась,

Обіцяла вийти

І питала: «Чий ти?!.»

Цілу ніч прождав я...

Сором і безслав'я!

Хлопця одурила,

Посміхом зробила!

Ну, діждуся днинки,

Підеш на обжинки!

Скрипка заспіває:

Гей, хто пару має?

Хто з вас тут танцює,

Що й землі не чує,

І яку він прийме

У свої обійми!

«Я,- скажу,- танцюю,

Аж землі не чую,

А візьму, як схочу,

Цю ось поторочу!»

Засміються люде,-

Досить з мене буде.

«Ні, не хочу!» - крикну

І з господи зникну.

Злу я маю вдачу!..

Цілу ніч проплачу...

Обіцяла вийти...

Ще й питала: «Чий ти?»

19.05.1923

«Голосне, веселе птаство…»

Голосне, веселе птаство,

Як в маю, в зеленім лісі,

В моїм серці щебетало.

Ледве сонце схід запалить,

Розцвіте на небі квітка,

Рвався жайворонок в небо.

Він летів назустріч квітці

Привітати срібним дзвоном,

На дзвінкій заграти кобзі.

Вдень без впину щебетало

Стоголосе птаство в лісі,

А зозулі все кували.

Вираховували роки,

Що й коли там має статись,

Віщунами віщували.

Коли ж квітка одцвітала

Золотим вечірнім цвітом,

І зі сну будились чари,-

Солов'ї за флейти брались,

За сопілки калинові

І всю ніч на дудках грали.

Так вівчар над ставом грає,

Як під вербами спочити

Його білі вівці ляжуть.

Грає він про карі очі,

Що блиснули раз, як стріли,

Але ж зранили навіки.

Грає він про жар кохання,

Що в могилі тільки гасне,

Про любистка дивні чари...

Так в піснях минали роки,

Так дзвеніло співом серце,

Як весною ліс зелений.

Коли нагло враз надвечір,

Коли сонце йшло на захід,

Зашумів, зірвався вітер.

Пилом вкрив прозоре листя,

Небо хмарами завісив

І збудив громи у хмарах.

Ах, яка знялася буря!

Що зробила з бідним лісом,

Що зробила з бідним серцем!

Полягли дуби могучі,

Полетіло буйне листя,

Ні пташок, ні гнізд пташиних.

В кладовище обернувся

Голий ліс, колись зелений,-

На гілках круки чорніють.

Крячуть чорні дні і ночі,

Все недобре щось віщують,

Рвуть, клюють розбите серце.

І ніхто в мій ліс не зайде,

Не зігріє словом втіхи...

Хай умре самотнім серце!

29.02.1928

А. О.

Гори залишила, кинула смереки,

Подалась за щастям у світи далекі...

Ой, хіба ж до тебе сонце не всміхалось,

Поле не шуміло, килимом не слалось?

Ой, хіба на тебе не дивились квіти,

Чи тобі не грали ввечері трембіти,

І вівчар не сходив в доли з полонини,

Щоб твій сміх почути в сутіні долини?

Чи тобі назустріч з кам'яної скелі

Не лились піснями струмені веселі

І не розсипались перлами ясними,

Щоб тебе забризкать, як русалку, ними?

Залишила гори, кинула смереки,

Подалась за щастям у світи далекі,

А безоке щастя по лісах блукає,

Мавку дні і ночі серед гір шукає.

4.11.1922

«Серед поля попід небом жито жала…»

Серед поля попід небом жито жала,

Попід небом жито жала серед поля.

Вітер віяв, сонце гріло. Дожинала.

Дожинала. Сонце гріло, вітер віяв.

В неї хустка, синя хустка, шовком щита,

Шовком шита в неї синя хустка.

Серед жита золотого, як волошка,

Як волошка, серед жита золотого.

Серед поля попід небом і зростала,

І зростала попід небом серед поля.

Серед поля, як волошку, її скосять,

Як волошку, її скосять серед поля.

Понад нею небо й вітер заголосять,

Заголосять небо й вітер понад нею.

На те літо прийде друга в синій хустці,

В синій хустці прийде друга на те літо.

Серед поля її пісню заспіває,

Заспіває ії пісню серед поля.

І над нею буйний вітер буде плакать,

Буде плакать буйний вітер і над нею.

Серед поля ллється пісня, віє вітер,

Віє вітер, ллється пісня серед поля.

4.08.1923

«Очі - дві волошки в житі…»

Очі - дві волошки в житі

На Вкраїні там, у нас.

Коси - жмут ясний пшениці

На дорозі там, у нас.

На дорозі під колеса

Взяв і кинув квітку хтось,

Як у нас, на Україні,

Взяв і кинув квітку хтось.

30.12.1921

«Прийдуть ще дні для журби…»

«Прийдуть ще дні для журби,

Днів же для щастя так мало...

Дихай, живи і люби!» -

Так її серце співало...

Пісня майова лилась,

Радісно сонце світило,

Вся до кінця віддалась...

Так її серце любило.

«Кинув, розбив і пішов,

Сонця, як щастя, не стало.

Ллється з очей моїх кров...» -

Так її серце ридало.

«О! Не журись через край:

Ще на життя не світало.

Другому зіркою сяй!» -

Так її серце казало.

І зайнялася вона!

Полум'я душу палило.

«Пити, так пити до дна»,-

Так її серце горіло.

«Кинув, пішов і забув,

Наче приснивсь, і не стало,

О, коли б сльози почув!» -

Так її серце стогнало.

Журно на вулиці йшла,

Двоє до неї пристало,

Двох пригорнула, взяла,

Так її серце упало.

25.12.1920

ПРИМІТКИ

Уперше збірка вийшла у Львові 1931 р. накладом видавництва «Неділя». Поет подав у ній вірші різних років написання і різного тематичного спрямування (1919-1930), переважно ліричного характеру

Подається за цим виданням.

Десята книга поезій, як восьма і одинадцята, була наслідком відвідин Олександром Олесем у грудні 1929 р. Львова. Успішно полагодивши свої видавничі справи, письменник зустрівся з своїм читачем на присвяченому йому літературному вечорі, що відбувся з ініціативи об'єднання «Червона калина». Як зазначалося в пресі, «львівське громадянство віддавало в особі Олеся шану та співчуття також і тим скитальцям, що караються на вигнанні, і тим братам, що за велику ідею караються там, за Збручем, на рідній - не своїй землі, і на далеких ледяних Соловецьких островах» («Літопис «Червоної калини».- 1930.- № 2)

Відразу після виходу десятої книжки поезій в одній із рецензій Михайло Рудницький зазначав: «Роки, проведені на чужині, не змінили Олеся-поета ні на тон, ні на нюанс. Усе джерело його натхнення ще досі в рідному краю, на який він глядить крізь віконця давно вирізаних кришталів. Він почуває себе квіткою, вирваною з корінням із грунту, на якому міг би розвиватися,- без нього живе штучними соками оранжерейного вазону» (Діло.- 1931.- 31 травня)

Місяць квітень! Боже мій! - Уперше надруковано в журн. «На переломі».- 1920.- № 4-5.

А. О. (Гори залишила, кинула смереки...) - Вперше надруковано у журн. «Нова Україна».- 1923.- № 7-8.

________________

Олександр Олесь

ПОЕЗІЇ

книга X

306

Друкований текст для вичитування взято з:

Олександр Олесь. Твори в 2-х томах. Київ, «Дніпро», 1990.

т. 1: Поетичні твори. Лірика. Поза збірками. З неопублікованого. Сатира.

ISBN 5-308-00322-Х (т. 1)

ISBN 5-308-00537

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

© Вичитування, правка, форматування і оформлення: OpenBook, 2018

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2018

1 - Від ценерарія - рід рослин складноцвітних.

2 - Терлич польовий (латин.).