Олесь О.

КОМУ ПОВІМ ПЕЧАЛЬ МОЮ

Книга XI

МАРІЇ ЗАНЬКОВЕЦЬКІЙ

Вона пішла дорогою страшною,

Коли ще ранок наш не цвів,

Вона ішла царівною-весною

З далеких радісних країв.

Де йшла вона, там сходили троянди,

Куди дивилася - зірки.

Із сліз її займались діаманти,

З зітхань здіймалися чайки.

Це нам вона степи й річки вквітчала,

Сади з опалами злила,

Могили рутою заслала

І в небо кинула орла.

Хто чув її, той чув наш степ зелений,

Стояв у нашому гаю.

Той розумів наш біль і гнів шалений

І плакав в нашому краю.

Вона нам стежку протоптала

В країну сонця і тепла,

І враз з мечем, як янгол, стала

І нас на гори повела!

5.02.1923

«Із старих і майбутніх віків…»

Із старих і майбутніх віків

В нас впиваються стрілами очі:

Не продайте тернових вінків

Наостанку проклятої ночі!

Не зміняйте тернових вінків

На блискучі вінки паперові,

Збережіть для майбутніх віків

Їх з червоними квітами крові.

24.10.1921

«Вітри і бурі весняні…»

...і в огні

її, окраденую, збудять...

Т. Шевченко

Вітри і бурі весняні

Звалили камінь із могили,

В кривавім морі і огні

ЇЇ, окрадену, збудили.

В красі нетлінній, чарівній

Вона розкрила очі сині...

Лани й ліси вклонились їй,-

Воскреслій мрії - Україні.

І мови рідної річки

Злились в одне широке море:

Дзвенять по-рідному пташки,

І степ по-рідному говоре!

Поглянеш в поле на жита:

Цвітуть в житах волошки сині,

І в небі квітка золота!

І небо - прапор України!

Як дзвони радісно гудуть!

Минула наша ніч осіння:

Ніде ні стогону не чуть,

Ні тихих скарг, ні голосіння.

Злетівсь на свято цілий світ

І слів, здивований, шукає,

І Чорне море свій привіт

Гонцем крилатим посилає.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Весна! Прекрасна, чарівна,

Скрізь животворча, де не стане...

Очам здавалось, що вона

Уже ніколи не зів՚яне!

В кривавім морі і огні

Її, окрадену, збудили...

Вітри і вихорі страшні

Її в повітрі закрутили.

Над краєм дим пожеж і мла...

Внизу страшне, криваве море...

На хвилях плавають тіла...

Орач ланів своїх не оре...

Але Вона... Вона живе!

Її вже дужче голос чути!

І хто скує життя нове,

Вітрами й бурями розкуте?!

«Із наших снів, з напівдумок неясних…»

Із наших снів, з напівдумок неясних

Вночі блиснуло безліч сонць прекрасних,

І громом сурм блискуче-золотих

Збудило мертвих і живих.

Христос воскрес! Воскресла Україна!

О краю мій! Схиляюсь на коліна;

Коли й моя краплина в морі є,

Благословення дай своє.

31.03.1921

«На плач наш, на стогін в останній вже час…»

На плач наш, на стогін в останній вже час

Прийшла вона, воля прекрасна, до нас,

І сонячно-дивна усмішка її

Осяяла чорні безодні землі.

І руки зняли ми в щасливих сльозах

З молитвою, з гімном на зблідлих устах...

«Осанна, осанна!» - зусюди лилось,

І в білім убранні був з нею Христос.

Забрязкала зброя... прибігли кати...

Взяли і обох повели на хрести...

Заходило сонце, і ночі крило,

Як камінь, на землю холодну лягло.

5.11.1929

«Весна ішла. Дерева шумом крила…»

Весна ішла. Дерева шумом крила,

Революційний гімн на вулиці лунав,-

Моя ж душа спустила весла-крила,

І я мовчав.

Весна ішла. Не віяла любов՚ю,

Житами, квітами, теплом...

Несло відкільсь людською кров՚ю,

Злом.

28.06.1922

ВОЛЯ

Коли Вона прийшла і стала,

Всміхнулась, скутих розкувала

І принесла нам стільки див,

Юда Каїна збудив.

Вони удвох взялись за руки

І повели її на глум і муки.

28.06.1922

«З мечем і келихом вина…»

З мечем і келихом вина

Злетів на землю Сатана.

І загримів могутній крик:

«Квіток мені, огнів, музик!

Стомився Бог, не дав ладу,-

Я їх на гори поведу.

Нехай закрутять їх вітри

І скинуть в доли із гори».

Блиснуло сонце. Зник туман,

Бадьоро стукнув тарабан,

В руках заквітли прапори...

Біжать з піснями до гори.

Ніщо не стримає поток,

І він летить, несе пісок,

Каміння, бруд, добро і зло,

Все, що з дороги не зійшло.

А сонце вище, день ясніш,

І груди дихають вільніш.

Все ширше обрії ясні,

І все, як снилося вві сні...

Важкий, важкий на гору шлях.

І день, і ніч ідуть в боях,

На тілі, в серці безліч ран,

А жертв, а крові - океан!..

З мечем і келихом вина

З гори сміється Сатана:

«Пильнуйте: всюди вороги!

Ідіть, тут казка навкруги!»

Прийшли по трупах, по кістках,

З мечами, з кров՚ю на мечах.

Співали їм пісні вітри,

Казки шуміли прапори.

На камінь впали, сон міцний...

Ось-ось засяє день ясний,-

Роботи стане всім рукам,

Величний ми збудуєм храм.

А вранці встали - знов війна.

«До зброї! - кличе Сатана.-

Для храму місце! Скелі скрізь».

І знову море крові й сліз.

І знову крик: «До боротьби!»

І впали скелі і дуби,

І чорні круки і орли,

Обнявшись крилами, лягли.

«Будуймо храм!» - лунає крик.

Але вояк до бою звик,

Майстри ж… ці впали, ті в лісах,

А в решти сльози на очах.

Гуртом далеко на горі

Ідуть в долину косарі.

І долітає пісня їх,

Так, наче стогін, наче сміх.

Не стало хліба - знов війна.

Кричить «до зброї!» Сатана,

Палають села, як свічки,

Течуть скривавлені річки...

Іде зима, метуть сніги,

В ватаги збились вороги.

«На бій останній!» Знов війна.

«До зброї!» - кличе Сатана.

І покотились всі униз...

І знов на горах тихо скрізь.

А там, де мав постати храм,

Хтось впав і плакав влад вітрам.

1922

«Повстання зайнялось, як хмара в час світання…»

Повстання зайнялось, як хмара в час світання,

І розлилось, як буря лісова,

Дуби хилилися, ламались без змагання,

І слалась килимом трава.

Як гасне все, погасло і повстання...

На трупи оргія прийшла.

Із хат співали їй ридання,

Земля здригалась і гула.

1921

«В пурпурових шатах поле…»

В пурпурових шатах поле,

А на полі скрізь снопи...

Ой скажи, недобра доле,-

Де взялися в нас степи?

Чи у нас забрали рала

В свої кузні ковалі,

Чи плугатаря прогнала

Татарва з його землі?

Чи у нас полки козачі

Вкрили соромом стяги,

Чи всі голови орлячі

Постинали вороги?

Чом у нас, недобра доле,

Замість кіп лежать тіла?..

Нащо ти колишнє поле

Морем крові залила?..

8.08.1920

«Не плач, о Музо, на труні!..»

Не плач, о Музо, на труні! -

Плети вінок співцю-герою,

Упав він лицарем в бою

І вмер з усмішкою ясною.

О кобзо, світу заспівай,

Що наш співець не тільки грає,

Не тільки бореться за край,

А із мечем в бою вмирає.

30.12.1921

«Вели його маленькі, як пігмеї…»

Вели його маленькі, як пігмеї

Із казки, велетня орла,

З чолом, білішим від лілеї,

Хоч тепла кров з його текла.

Вели, озброєні списами,

Його без зброї, без коня...

Юрба безглуздими очами

Дивилась мовчки серед дня.

Ввели у льох. Взялись за діло:

«Ти хто такий? Ти що за пан?»

І враз, як з хмари, загриміло:

«Я гайдамака, отаман!»

«Признавсь! Розкуйте! Звідкіля ти?»

А він... він вирвав шаблю з рук

І став їх сікти і рубати:

«Богун я, Гонта, Кармелюк!»

Злетілась зграя... Він змагався,

Рубав і сік... нарешті впав,

Але і мертвий ще сміявся,

Глумився з них і зневажав.

21.06.1922

1921 РІК

Він, рік старий, як інші, не вмирав,

З мечем стояв він біля брами,

Вояк, уславлений боями,

Суворо мовчки зміни ждав.

Прийшов в 12 рік Новий,

І карно став замість старого,

Він став і тільки... Вартовий

Змінив на варті вартового.

1.1.1922

«З зерна надій моїх, заметених снігами…»

З зерна надій моїх, заметених снігами,

Розквітло дерево червоними квітками.

Повстання! Буйне, всенародне:

Повстали небо і безодні.

Риплять вози, всього повні,

Ревуть воли, іржуть коні,

«Гей, воли, віо! но!..»

Пам՚ятаймо всі одно.

Ой упали срібні роси

На рушниці та на коси.

Буде праця в чистім полі:

Всі накосяться доволі.

Попереду чорношличники,

А ззаду каліки,

Тепер, кажуть, Україну

Визволим навіки.

Петлюрівець чорнобривий

На гнідому жеребці

Обминає вози повні,

З шаблюкою у руці.

Кричить: «Праворуч! Спиш?

Дай людям розминутись.

Дивись: з мішка тече пшениця,

Праворуч! А-ра-о!» - і зник.

В очах непереможне щось, могуче.

Як грім!

Як сонце, що горить блискуче

Всім.

Гармати рев і вибух!.. Тиша,

Але на мить:

Червоношличників крилата зграя

Вперед летить.

Заторохтіли кулемети,-

Спинилась валка... Але рух:

Шаблі, рушниці і багнети

Блищать із рук.

Мов крила, в валки розгорнулись

і подалися наперед,

Туди, де вибухи почулись -

І кулемет.

...Несли на ношах і без нош,

Поліг Данило, впав Тимош,

У отамана вісім ран,

Але в бою ще отаман.

На конях двоє, як орли,

Летять-кричать: «Перемогли!»

Ніхто з лукавих не утік!

Попали всі в залізний міх.

Перехрестилися і впали на коліна:

«Так буде вільна Україна!»

В серця потік надії мед...

І валка рушила вперед.

8.11.1921

«У Степана - рана, а в труні - Марина…»

У Степана - рана, а в труні - Марина.

Доня притулилась до Івашка-сина.

У Степана рана... він не розуміє,

Як це вчора сталось, а спитать не вміє.

Пригадав: «Ввірвались, скриню розламали,

Лаялися довго і чогось шукали.

Стерпіти несила, жінка їм і каже:

«Гетьте собі з хати, а то хтось тут ляже!»

Подивився вовком: «Замовчи, холера!»

Вихопив і стрельнув в груди з револьвера.

Я його хапаю за криваву руку,

А над головою бачу вже шаблюку.

Далі, що зо мною сталося,- не знаю,

Розкажу, спочину, тільки пригадаю».

У Степана - рана, у труні - дружина,

Доня притулилась до Івана-сина.

1921

«Чи тут лишитись біля хати…»

Чи тут лишитись біля хати

І затра бути на сосні?

Чи, може, в темний ліс тікати,

Вовком, ховаючись, блукати

І врешті вмерти навесні?..

Або... Коли б лише справдилось!

Поволі смеркло. Ніч прийшла,

І серце радісно забилось.

Вікно... стук-стук!.. І розчинилось,

І люба руки простягла.

І так щоночі. А уранці,

Ще не світає надворі,

Ще п՚яні сплять - хропуть поганці,

Ще в снах про волю мріють бранці,

А я вже в лісі, на горі.

Мана, химера! Вже гармати

Гримлять громами вдалині,

І військо стало одступати,

Вже шанці кинули копати,

Й село покинуте в огні.

Бери дитину... Де сховати?

В тім самім місці,- знаєш ти,

Сліпим тебе там не знайти...

Прощай, прощай... О Божа Мати,

Сиріт собою захисти!

7.05.1921

«Вони під прапором ідуть…»

Вони під прапором ідуть.

Голодні, босі, а в уяві

Далекі привиди встають,

Встають страховища криваві.

Віками людська кров тече

І божевільних не напоє,

І шабля дужче ще січе

І розливає крові втроє.

Голодний шлунок будить гнів,

І падають старі і діти.

Нема на світі двох братів,

Забуті Божі заповіти.

Ні! Далі, далі від катів! -

Тут страшно дихати і жити.

Туди, туди, де б я зумів

Розбитим серцем відпочити.

...Як тихо тут!.. як любо спочивати...

Ніде ні звука навкруги.

Тут не гримлять громи-гармати

І не куються ланцюги.

Приїхав вчора уночі,

Спустив важкі готельні штори,

Лежав і мріяв, не сплючи,

Про тихий день, про вічне море.

До сонця встав. Краса яка!

Як лев, лежить і диха море,

А вітра-велетня рука

Збива йому із гриви гори.

Душа співала молитви

Красі величного світання.

О Боже, день благослови,

Дай мир і тишу раювання!

Високо сонце вже зійшло,

І пляж, як ярмарок, великий,

Мов безліч квітів розцвіло,

А скільки руху, сміху, крику!

На пляжі ситі павуки,

Такі байдужі і холодні...

І знов я чую молотки -

Проходять босі і голодні.

29.03.1920

ГОЛОД

I

Проклятий, збуджений громами,

Підвівся, встав з землі

І зарипів голодними зубами

В гнилій кривавій млі.

І він пішов, нестриманий, полями

До міст, до сіл, до хуторів.

Він нападав на все без тями -

І все без тями гриз і їв.

Він розривав бика руками,

Вівцю, як хліба шмат, ковтав,

Дітей малих з՚їдав з кістками,

Не обминав дерев і трав.

Все з՚їв. Тікали - не спаслися;

Догнав у горах, у лісах,

А тих, що в муках розп՚ялися,

Він з՚їв, голодний, на хрестах.

І враз самий лишився у пустелі.

Всміхнувсь. зітхнув, на гору зліз

І написав огнем на скелі:

«Хліб, мир і воля - наш девіз».

29.03.1922

II

Слухайте, слухайте крик із безодні,

Нашу молитву гарячу...

Ви, що обідали й ситі сьогодні,

Киньте хоч шкуру собачу!

Землю укрили ми трупом холодним,

Чорна земля посиніла...

Хліба нам, хліба нам, хліба голодним,

Вашої крові і тіла!

Як? Ви не знали, що впала посуха?!

Як? Ви не чули нічого?!

Де ж ваше серце, і очі, і вуха,

Де ж у вас крихта людського?!

М՚ясо ви! М՚яса нам, м՚яса нам вволю!

Падло давно ми поїли.

Гляньте! По нашому чорному полю

Всюди розриті могили.

О порятуйте, бо ми рятувались,

Кору ми їли і глину,

Людської крові із ран напивались,

Мати варила дитину!

Землю укрили ми трупом холодним,

Згляньтесь, о згляньтесь на муки...

Хліба нам, хліба нам, хліба голодним!

Хліба нам, хліба, звірюки!

13.05.1922

III

Тиждень терпів я від голоду муки,

Плакав, ходив, простягаючи руки,

Врешті й ходити уже я не зміг,

Ледве дійшов і упав на поріг.

Встав би, підвівся... та зрадили сили...

Плакали діти, баби голосили.

Федір, мій син, на лежанці лежав...

Звісно, каліка: терпів і мовчав.

Рачки надвечір поліз я по двору,

Ледве добрався і вліз у комору,

Наче уже переміг я й біду -

Їсти не хочеться,- смерті вже жду.

Вранці на другий день зирк! Аж у руки

Хтось мені суне кавалок макухи.

Хто це? Це ти, мій сусіда, Петро...

Бог хай віддячить тобі за добро!

Слина пішла... Затрусилися руки.

Боженьку милий! Кавалок макухи!

Де ти? Пішов вже... Аж нагло онук

Вихопив в мене кавалок із рук!

Хтів я схопитись, побігти, догнати,

Вирвати з рота! Навколішки стати...

Вже я підводжусь і надаю знов...

Впав, непритомний, прокинувся - кров!

Мабуть, забився... Вже близько до краю..

Крутиться все навкруги... умираю...

В кого спитати б - чи з՚їв хоч онук,

Може, і в нього хтось вирвав із рук.

14.05.1922

IV

Ближче голівоньку... Любий мій, спи...

Завтра ми підемо вдвох у степи.

Пташка співає там, бджілка гуде,

Батечко рідний, далекий нас жде.

Сядемо в полі ми втрьох на межі...

«Батечку рідний, нам все розкажи.

Де ти так довго в дорозі барився,

Де ти так в чистім степу закурився?»

Спи, моя біла пушинка легка,

Дам я сьогодні тобі молока.

Знову тече воно в грудях моїх.

Пий, моя пташко, бо пити не гріх.

І полилось, потекло по щоці...

Пий, це малина в моїм молоці.

Це я вишневого соку влила,

Щоб моя зірка рожева була.

Сил не стає... Ось де лихо-біда.

З ким же лишишся ти, квітко бліда?

Як же без мене ти будеш рости,

Хто тебе стане у люде вести;

В кого заснеш ти на теплім плечі,

Хто тебе вкриє рядном уночі?

Ні, я на муки тебе не віддам,

В лісі не кину голодним вовкам!

Мій ти! Не бійсь! Притулися і спи.

Вранці ми підем туди, у степи...

Пташка співає там, бджілка гуде,

Батечко рідний на конику жде.

13.05.1922

V

Ввечері голову вчора одрізала

Галі... дитині моїй,

Вдосвіта, вранці сьогодні поснідала...

Що це я? Що це я? Боженьку мій!

Так, я одрізала пилкою голову,

Думала: м՚ясо я з՚їм...

Думала - м՚ясо, а їла я коливо...

Коливо, коливо, бий мене грім!

Царство небесне їй. Ти не лишилася

В світі без мене сама,

Мати твоя не корилась, а билася,

Тільки... вже сили нема.

Боже мій, Боже мій, що я накоїла?!

Вбила дитину свою!..

З голоду, з голоду я збожеволіла...

Людоньки!.. (що це - я сплю?)

14.05.1922

«Чорні стовпи обгорілі…»

Чорні стовпи обгорілі.

Три. На горі.

Огнища. Огнища. Огнища.

Кидають полум՚я в небо,

Кров՚ю кричать.

Бризкають кров՚ю у небо.

Стогнуть вітри.

А я, як Бетховен, у бурю стою...

Зникла земля, залишилась Голгофа.

Кара прийшла!

Тисячі сов

Дивляться страшно на мене

Звідусіль, звідусіль, звідусіль...

Ха-ха-ха-ха!

Диявольський регіт лунає...

Я збожеволів!

2.06.1919

«Чи не ти, сліпий, із степу…»

Чи не ти, сліпий, із степу

Сам зайшов у ліс?

«Так, я сам, але осліп я

Не від сонць, а сліз».

Чи не ти це мрію-волю

По дорозі вбив?

«Думав я, що наша панна

Ходить серед нив».

Чи не ти у власну хату

Ворога привів?

«Так, привів, але мій ворог

Був також з рабів».

Чи не ти тепер, голодний,

Плачеш під вікном?

«Так, але і він без хліба

В хаті за столом».

Чи не він у тебе в хаті

Паном, катом став?

Чи не ти синів і дочок

В наймити віддав?

29.03.1922

«Як Сфінкс, стоїть передо мною…»

Як Сфінкс, стоїть передо мною

Моя країна жалібна,

Як злука Бога з Сатаною,

Як келих крові і вина.

Які думки ховає чоло

Віки закутого раба,

Коли гримлять громи навколо

І йде смертельна боротьба?

Чи купчиш ти, народе, силу

І ждеш того ясного дня,

Коли на мрію прудкокрилу

Ти поженеш свого коня?

Коли ж ти, Сфінксе, з таємниці

Нарешті здіймеш свій покров?

Три роки чути брязкіт криці,

Три довгі роки ллється кров!!

25.12.1920

«Життя у всій своїй красі і гнівній силі…»

Життя у всій своїй красі і гнівній силі

Прийшло з вимогами до нас,

А ми в той час ридали на могилі

Від глуму, сорому, образ.

В труні лежали тихо наші мрії

І найсолодші наші сни,

Що вмерли, втративши надії,

В прихід блискучої весни.

Ми не пізнали їх в цім образі суворім

І одвернулись од життя.

Ах, скільки ран було вже в серці кволім,

Що снилось тільки забуття.

Пішло життя залізною ходою

До брам заводу, до тюрми,

І ми почули над собою

Якісь нечувані громи.

І враз прокинулась в нас сила,

І гнів, потоплений в сльозах,

У собі відчув огонь і крила,-

Заблисла віра у очах.

І стали битись ми без зброї,

З життям боротись почали.

Які були у нас герої,

Які були у нас орли!

Як дивно гордо умирали!

Здавалось, лицарі-діди

З могил славетних повставали

І ось дивують знов світи.

Життя подужало, розбило,

Загнало нас в ліси, в яри,

Козацьким тілом землю вкрило

І потоптало прапори.

Мов над річками Вавілону

Тепер ми журно сидимо,

І з уст залізного закону

Страшного вироку ждемо.

21.02.1922

«Як океан, глибока наша рана…»

Як океан, глибока наша рана,

Як чорна ніч, скорбота наша чорна.

В яких лісах, в яких дрімучих пущах

Ми знайдемо цілюще зілля?

Хто допоможе нам нести на гору камінь,

Де світлий храм віки уже будуєм?

Вітри його із наших рук на півдорозі вирвуть

І кинуть знов його в яри, в безодні.

Хто слово втіхи скаже нам в розпуці?

Навколо тільки дикий сміх лунає:

«В їх не було нічого і не буде!

Женіть їх знов в залізні ярма!»

І ми самі вночі згубили братні руки

І заблудилися в лісах зневіри.

Як листя, нас метуть вітри по світу -

І топчуть по шляхах прохожих ноги.

Коли ж з гори наш дзвін старий задзвонить

І полетить на крилах в кожну душу?

Коли з очей сліпих у нас поллються сльози,

Але уже не сльози мук гірких, а щастя?

3.08.1922

«О принесіть як не надію…»

О принесіть як не надію,

То крихту рідної землі:

Я притулю до уст її

І так застигну, так зомлію...

Хоч кухоль з рідною водою!..

Я тільки очі напою,

До уст спрагнілих притулю,

Торкнусь душею вогняною.

12.09.1921

ПІСНЯ

Ой чужино, чужинонько,

Зрадливая дружинонько!

Одружився я з тобою

Після січі, після бою.

Після січі - посічений,

Після бою - скалічений.

Пішов в хату - не топилось,

Хотів з՚їсти - не варилось.

Хотів лягти і спатоньки,

Як десь там, у матінки,

А в головах на весілля

Не подушка, а каміння.

Хотів лиха позбутися,

Додомоньку вернутися -

Стоїть муром ліс дрімучий,

А за лісом гори-кручі.

Ой вихори, не кидайте,

Сирим піском закидайте!

Орли, орли, в небі майте,

Мого тіла не займайте!

Ой вихори, над ворогом

Метіть пилом та порохом!

А ви, орли, в небі майте,

Мою шаблю пригадайте!

«Однаково: більше не жити…»

Однаково: більше не жити -

Умерти чи край свій лишити;

Чужина - могила, чужина - труна,

Пустеля безплідна, холодна, нудна.

Щасливий є той, хто на полі в бою

Вирішує сміливо долю свою.

Впаде - як на небі блискуча зоря,

Щоб жити у струнах співця-кобзаря.

Лежить він на рідному полі віки,

Шумлять над ним трави і квітнуть квітки.

Він бачить, як правнук за плугом іде,

Як повно буяє життя молоде.

Чужина - могила, чужина - труна,

Душа на чужині, як чайка сумна,-

Літає і квилить в сльозах без гнізда:

Навік його змила бурхлива вода.

12.08.1927

НА ЧУЖИНІ

Не вірив я в життя по смерті,

Тепер я вірю в диво з див.

Було для мене страшно вмерти,

Умер і нагло знов ожив.

Так само тут: і сонце, й зорі,

І люде наче ті самі,

Але якісь байдужі в горі

І в щасті, в радості - німі.

Весна, зима, і дні, і ночі,

Музика, сміх, і плач, і рух,

Та скрізь, як привид опівночі,

Блукає твій самотній дух.

4.10.1925

«Літо. Свято. В місті тиша…»

Літо. Свято. В місті тиша -

Наче вимерло в цю ніч.

Думка втишена, ясніша,

Серце, нерви спокійніш.

З міста виїхали люде

На річки, в поля, в ліси,

Щоб надихалися груди,

Щоб набралися краси.

І враз... як ніж отруйний, гострий в груди...

Ах, це ж - могила, це - труна!

Життя десь там, де рух, де люде,

Де рідна сторона!!

Закопаний в землю лежу я тут роки,

Тут тліє мій мозок і серце моє,

А десь надо мною буяють потоки

І сонце каскадами золота б՚є!

Земля, вода і сонце злилися, з՚єднались

У творчих процесах життя...

Там квіти уперше світам засміялись,

Там зерна, здригнувши, встають з небуття...

Там, там лише духу вернулась би сила,

Там, там лише вгору летів би він знов,

А тут він волочить скривавлені крила,

Як ранений лицар свою хоругов.

В могилі я... знаю, вже бачу - в могилі...

Устати б, розперти, розбити труну,-

Не можу! Не хочу! О любі, о милі,

Не можу вернутись в свою сторону!

Не можу... хоч мати

Зве сина в огні

Востаннє обняти!..

Несила мені!!!

Ах, вечір би швидше! Він тишу цю збуде,

На вулиці, в вікнах засвітить огні,-

Піду я дивитись - як бавляться люде,

Холодні, чужі і далекі мені.

1929

МЕРЦІ

Зійшлися мерці до господи -

І сіли, як всі, за столи,

І довго понуро і мовчки

Сиділи і пиво пили.

Нарешті озвались тубільці:

«Чому ви смутні й мовчазні?

Покиньте журбу: незабаром

Настануть і сонячні дні».

Мерці одностайно зітхнули,

Скривили поблідлі уста.

Хтось кинув: «Не віримо більше:

Хто зніме Вітчизну з хреста?!»

Хтось встав, підійшов до чужинців

І кухоль простяг їм: «Наздар!»

Мерці переглянулись мовчки,

Зажевріли очі, як жар.

І враз зав՚язалась розмова:

Як довго, хто тут, відкіля?

Один відповів: «Із Полтави,

В Полтаві був лікарем я».

Другий затрусився і каже:

«Свій вік присвятив я синам,

Лежать мої діти в могилах.

Лишився на світі я сам».

«Я був адвокатом, суддею»,

«Я був журналістом весь вік»,

«Я з Києва: був комісаром,

Та довше не стерпів і втік».

«А я був письменником. Мав вже

З десяток великих книжок,

Весь вік я за волю змагався

І сплів їй терновий вінок...»

І так сповідались до ночі,

І кожний усе розповів:

За що хто боровсь і змагався.

За що хто страждав і терпів.

Пробило 12. Поволі

В корчмі порожніли столи.

Мерці уклонилися чемно -

І мовчки, схилившись, пішли.

28.03.1928

«Все більш і більш зникає рідний берег…»

Все більш і більш зникає рідний берег,

І пам՚ять губить образи, як квітка пелюстки,

Все більш стихає рух і голоси тривожні...

Наш корабель спускається в могилу.

Ще пройде рік, і ми вже не почуєм

Ні зойку матерів, ні крику друзів наших,

І тільки чутимем - як в нашім тілі, мозку

Черва, як ми тепер, гризеться за вечерю.

23.11.1926

«Брати-вигнанці, пригадаймо…»

Брати-вигнанці, пригадаймо

Коханий край, щасливі дні…

Брати і сестри, заридаймо

Серед чужих на чужині!

В краю холодному, німому

Минає наш короткий вік...

Коли ж ми вернемось додому -

І чи пізнають нас, калік?

Чи стріне сина рідна мати,

Чи брат сестру не прокляне,

Чи серед ночі в пустці хати

На стукіт наш сірник блисне?

Чи там, де ясним сном минало

Дитинство наше золоте,

Життя з землею все зрівняло,

І тільки сам бур՚ян росте?!

Брати і сестри, вийдем в поле,

Йде косовиця і жнива,

Пшеницю звозять у стодоли,

Утретє коситься трава.

Чужі, здалека, збоку станьмо,

Як край дороги - бур՚яни,

І навкруги крізь сльози гляньмо

На вкриті копами лани.

Брати і сестри, даймо руки,

Забудьмо помилки, гріхи:

Одні нас палять, мучать муки,

Одні нас душать ланцюги.

Брати-вигнанці, пригадаймо

Коханий край, щасливі дні.

Брати і сестри, заридаймо

Серед чужих на чужині.

9.08.1928

«О, недурно в скорботах ми плачемо…»

О, недурно в скорботах ми плачемо

На вигнанні в холодних світах,

Ми своєї землі не побачимо...

Тільки, може, у мріях, у снах.

Тільки в снах її подих відчуємо,

Її муки, надії, жалі,

Тільки в снах затишних ми почуємо

Рідний голос святої землі.

І чому по світах ми блукаємо,

І який ми спокутуєм гріх,

Ми ніколи до суду не взнаємо

Від людей ні чужих, ні своїх!

25.01.1924

«Ах, як стогнали ми, як плакали в вигнанні…»

Ах, як стогнали ми, як плакали в вигнанні,

Який тягар з нас кожний ніс!

Моря б повстали з наших сліз,

Затихли б бурі в нашому зітханні.

На площах ми чужі стояли, босі й голі,

І кожний кидав камінь в нас...

Ми стільки винесли образ,

Ми стільки бачили сваволі!!

І все за те, що ми свій край любили,

Що рвались сонце в темряву внести.

...І понесли в світи хрести

Та сиві голови похилі.

29.02.1927

«Схилив я голову і йду поволі…»

Схилив я голову і йду поволі

Дрімучим лісом в самоті.

Навколо осінь. Надо мною

Кружляють квіти золоті.

Безмірна тиша. Спів веселий

Давно-давно помалу стих,

Як пісня матері моєї,

Як гомін друзів молодих.

Іду... Усім чужий, далекий...

Ніхто не скаже: «Брате мій!»

Ніхто руки мені не стисне

В землі холодній і німій.

І коли я впаду безсилий,

Ніхто не спиниться йдучи,

Хіба що вітер полудневий

Крилом пригріє летючи.

30.10.1925

«Коли б я знав, що розлучусь з тобою…»

Коли б я знав, що розлучусь з тобою,

О краю мій, о земленько свята,

Що я, отруєний журбою,

В світах блукатиму літа;

Коли б я знав про муки люті,

Про сміх і глум на чужині,

Що в мене будуть руки скуті

І в мури замкнені пісні,-

Я попрощався б хоч з тобою,

До лона рідного припав,

Прислухався б до шуму трав

І зник...

Ні! Не пішов би я з ганьбою

Шукать ганьби на чужині...

На хрест?! Однаково мені!

«Куди нас буря не загнала…»

Куди нас буря не загнала,

Куди нас вітер не заніс?

Де мертвий камінь не здригнувся,

Не заридав від наших сліз?

Усе ділило наше горе,

Нас гріли гори крижані,-

Мовчали тільки браття - люде,

Чужі, холодні, кам՚яні!

27.11.1926

«В часи утечі і вигнання…»

В часи утечі і вигнання,

Неволі, гіршої тюрми,

В пустелях нашого скитання

Оазу чисту стріли ми.

Голодні, стомлені, розбиті,

Пили ми воду з джерела,

Мов щастя перший раз у світі

Душа намучена пила.

Нас більше сонце не палило,

Не різав ніг сухий пісок,

І спочивало наше тіло

Під шелест пальмових казок.

А вранці вийшли на роботу

Усі пішли, старі й малі.

І не стидались лити поту

На лоні братньої землі.

Це не було вже животіння -

Була це праця, рух, борня.

Неначе світлого проміння,

Набрали в душі ми знання.

І знов, коли лягла дорога

Для нас до рідних хат, до нив -

Ми на землі благали Бога,

Щоб братній край благословив.

2.07.1922

«Гуси чи лебеді в небі пливуть…»

Гуси чи лебеді в небі пливуть,

Там, угорі, наді мною?!

В сонці купаються, промені п՚ють,

В бризках квітки-самоцвіти цвітуть,

Як на Вкраїні весною.

Хмари, чи гуси, чи лебеді там!

Звідки вони налетіли?

Серце хотілось би кинути вам,

Льот ваш звернути звеліти вітрам,

Щоб на Вкраїну летіли.

Ой, полетіть у мій край, полетіть!

Чорного смутку напийтесь,

Зранене серце моє однесіть,

Слізьми моїми пустелі зросіть,

Кров՚ю моєю розлийтесь!

6.09.1923

«Невже прийти, вклонитись і сказати…»

Невже прийти, вклонитись і сказати:

«Простіть!.. незрячий я утік...

Тепер прозрів... вернувсь до хати...

Прийшов... спокутати свій... гріх...»

Ні, ні! Ніколи, ні! Довіку!

Літа горітиму в огні,

Зроблю з себе старця-каліку,

Згнию, як лист, на чужині,

А не вернусь! В ганьбі, в покорі

Не принесу я каяття.

Хоч би колись в кривавім морі

Й розквітло радісне життя...

Мене б додому не пустили

Червоні ріки на полях,

Кругом розкрилися б могили

І стали тіні на шляхах.

Пожовклі б кості застогнали,

Розкрили б черепи уста,

І руки вгору познімали б

Туди, де сяла їм мета.

Упала б мати на коліна

І, не вблагавши, прокляла...

О ні! Не знімуть в її сина

Вінка тернового з чола!

«Покинуті! До вас думки підбиті…»

Покинуті! До вас думки підбиті

Сумною зграєю летять

І з зойком вдалині зникають.

Про вас мені все сняться сни тривожні,

Запалюють і студять кров,

І обертають в попіл цвіт надії.

Всю ніч, всю довгу ніч мої відкриті очі,

І зорі їх впиваються в пітьму,

А ваші образи стоять такі смутні, самотні

Моя душа іде на хрест і мовчки

Стікає кров՚ю... Ось уже і Смерть!

Ні, ні! Не Смерть! Це знову тільки Втома!!

«Всю ніч мені вони, далекі, снились…»

Всю ніч мені вони, далекі, снились,

Всю ніч усмішками цвіли,

Їх очі квітами дивились,

Хоч роси-сльози з них текли.

І серцю солодко було без краю,

Тремтіло, мліло, билось знов,

Немов до нього хтось із раю

З дарунком Господа прийшов.

28.05.1922

«Чи вгледжу ще свою країну…»

Чи вгледжу ще свою країну,

Чи, може, тут, на чужині,

Взимі на вулиці загину,

І дзвін не вдарить по мені.

Як ніч, майбутнє непрозоре...

На скелі я, навколо - море.

А як я легко б полетів,

Хоч і з розбитою душею,

Ген-ген над рідною землею,

Над сизим килимом степів.

Співає степ, і все співає.

В душі Еол на арфі грає.

У сні угледіти б свій край

І голос матері почути:

«О сину, сину мій, прощай!

Вже серце сповнене отрути».

Упав би з криком я до ніг

І все слізьми сказав, що зміг

13.08.1929

МОЇЙ МАТЕРІ

Приснилося, що я вернувсь додому

Іду, дивлюсь: мій край, моя земля,

Сміються в сонці золотому

Річки, і села, і поля.

Ось-ось прийду до хатоньки моєї,

Де мати жде мене й не жде,

Я скрикну «Матінко!» до неї,

Вона на груди упаде.

І будуть литись теплих сліз потоки

І в них бринітимуть слова:

«Я ждала, ждала цілі роки

І в՚яла, сохла, як трава...»

Іду зеленою межею,

Кругом хвилюються жита,

І в՚ється щастя над душею -

І на плечі нема хреста...

Прокинувсь в морі раювання

І все збагнув, і похолов...

Іду дорогою вигнання,

І по сліду моєму - кров.

2.05.1926

«Може, й повернуся... та де моя мати?!..»

Може, й повернуся... та де моя мати?!

Чом не захотіла в хаті сина ждати,

Чом пішла за місто, виплакавши сльози,

Зустрічати сина на страшній дорозі.

Не пішла, голубка, понесли небогу

Не назустріч сину, а назустріч Богу,

Щоб зустрівши, впасти, заломити руки

І в сльозах-потоках вилити всі муки.

Може, й повернуся на старі руїни,

Та моєї неньки вже немає нині,

Не впаду в обійми, а схилюсь, заплачу

І мечем кривавим ворогам віддячу.

4.01.1930

«Уймають болі єдині сни..»

Уймають болі єдині сни,

У сні лише мій біль стихає,-

Ні зір, ні сонця, ні весни

Без краю рідного немає.

Тут не співає ліс пісні,

Казок тут струмінь не шепоче,

Тут не сміються дні ясні,

Тут не чарують сині ночі.

Тут, як в труні, нема життя!

Болять лише криваві рани,

Та плаче в грудях каяття,

Що кинув ти свій край коханий.

28.05.1925

«Хто в час пожежі край свій кине…»

Хто в час пожежі край свій кине

І, як боюн, в чужий втече,

Того весь вік вогонь пече

І проклін рідної країни.

Не знайде той ніде притулку,

Не стріне усміху ніде,

Не вгледить в друзях порятунку,

Коли, знесилений, впаде.

Коли ж, зотлівши у провині,

Додому вернеться в свій край,

О друже-брате, не питай:

Умри, як можеш, на чужині!

23.02.1926

В РОКОВИНИ ШЕВЧЕНКА

Одно питання мимоволі

Весь час в думках моїх встає:

Чому не вгледів він сонця волі,

Чому тепер він не жиє?

Якими дужими громами

Пророчий голос би гримів,

Якими буйними річками

Котивсь, шумів би його спів!?

Які б вінки він сплів героям

І як уславив би їх чин?!

Він грав би в сурму перед боєм,

Боровся б сам серед руїн.

А як оплакав би могили,

Яких би квітів насадив!..

Калина б віти похилила,

І в вітах вітер гомонів.

Якими лютими бичами

Карав би нас, що кволі ми,

Що розійшлись ми манівцями

На крок єдиний до мети.

Як в душу б він заглянув кожну,

Як кожний біль би наш відчув.

Він влив би міць непереможну,

Серця б він вірою натхнув!

І де б він був?! Чи на засланні,

Серед неораних степів,

Чи разом з нами на вигнанні -

Ділив би сльози і терпів.

Він тут би був! Орел крилатий

Не зміг би стерпіти ярма,

І як би там він міг співати,

Коли вітчизна вся німа!!

27.03.1928

«Все ще нічого... Ще прийде колись…»

Все ще нічого... Ще прийде колись,

Здійсняться ще ідеали...

Лицарів, лицарів шкода до сліз,

Тих, що у полі упали.

Винні не ми, що з неволі тюрми

Вийти на волю хотіли,

Винні не ми, що своїми грудьми

В мури, як молотом били.

Винні не ті, що за нами пішли

І по дорозі пристали...

Наші стяги їм, як квіти, цвіли,

Сонцем цвіли ідеали.

Винен... хто винен, пізнаєм колись -

Де ми й чого не вгадали...

Лицарів, лицарів шкода до сліз,

Тих, що у полі упали.

21.05.1922

«Як зграї хмар, нас вітер гнав…»

Як зграї хмар, нас вітер гнав,

Нас, переможених, розбитих,

І блиск пожеж нас оточав

Вінком, трояндами повитих.

Летіли ми, несли в світи

Жалі і скарги, гнів і муки,

І до великої мети

Все простягали в ранах руки.

І коли ми зустріли скрізь

Байдужий холод, перепони,

Наш жаль розливсь дощами сліз,

А гнів розсипавсь на прокльони.

30.07.1926

«Два келихи повних стояло для нас…»

Два келихи повних стояло для нас...

Вино і отрута... Отруту взяли ми.

І стислося серце, і світ нам погас.

Ми трупами стали живими.

Ми випили келих проклятий до дна,-

В нас сліз уже навіть немає...

Рука простяглася тепер до вина -

І сміх наш ось-ось залунає.

11.05.1925

«Погляньте, погляньте,- яке божевілля…»

Погляньте, погляньте,- яке божевілля:

Вони на могилах справляють весілля!

Співають, танцюють з чарками в руках,

В червоних убраннях, в червоних квітках.

Лежить хтось у полі. На ньому кайдани,

Гіркі його сльози, тяжкі його рани...

Погляньте: вони наливають в чарки

То кров його теплу, то сльози гіркі.

Вони божевільні. Співають, танцюють!

Нічого не бачать, нічого не чують...

На покуті поруч сидять молоді,

Як мармур, холодні, як крейда, бліді.

Ні руху, ні слова, неначе каміння,

В очах його розпач і жах божевілля,

А в неї в віночку, в мережках, в квітках

Їх плід неживий на зомлілих руках.

26.06.1922

«Ні, це не роки боротьби…»

Ні, це не роки боротьби,

Змагання, пориву, горіння...

Це роки людської ганьби,

Це роки людського падіння.

Скажіть, за що лилася кров!

Щоб обернути все в руїну?

Щоб звір людину поборов

І обернув її в тварину?

Не знають люде - де іти.

Зоря над людськістю погасла...

Згубилась стежка до мети,

Умерли всі великі гасла.

26.06.1922

«Де цвіт життя, де гомін, рух?..»

Де цвіт життя, де гомін, рух?

Де дужі пориви, змагання?

Умер великий творчий дух,

Воскрес маленький - руйнування.

Людство стомилось в боротьбі:

Ще здібне вдарити, розбити,

Але не здібне вже створити

Нічого кращого собі.

Міцніші слабших переб՚ють,

Згризуть залізними зубами,

Пороблять рештки їх рабами

І в ярма з криці закують.

Здається, пройде тільки мить -

І демон помсти прилетить.

Поллються пошесті дощами

І вкриють землю знов тілами.

І пожалкують всі тоді,

Що день ясний не привітали,

Що потоптали ідеали

І заповіти золоті.

7.01.1923

«Це не життя уже, це віку доживання…»

Це не життя уже, це віку доживання

На проклятих шляхах проклятого вигнання,

Розвіяв вітер нас, як листя восени,

Лишились сльози нам, та спогади, та сни.

Це не життя уже - агонія, конання.

З високих гір і скель упали ми в безодню,

На крилах вчора ще - плазуєм ми сьогодні,

Але наш Бог - все ж Бог, і недосягнена мета

Цвіте і досі нам, як квітка золота,

І крають душі наші стогони народні.

Розбиті ми, але не просимо в покорі

Ні ласки в ворога, ні порятунку в горі.

В серцях у нас немає каяття,

І коли б знов вернулись ми в життя,-

На гори знов пішли б, туди, туди, під зорі.

Щодня, щодня ми ближче до могили,

Щодня нас кидають надії, сили,

Але вони летять в наш край, в живі серця,

Окрилюють, гартують дух борця,

Вливаються потоками у жили.

Так умираймо ж ми спокійно, як вмирали,

Поклавши в голови нетлінні ідеали,

Колись із терну нам сплетуть вінки

І на хрестах повісять на віки,

Щоб до могил, до нас стежки не заростали

3.03.1923

«Не нам від сорому горіти…»

Не нам від сорому горіти:

Служили чесно ми меті,

І нас, батьків, ще наші діти

Запишуть в книги золоті.

Для нас вигнання - хрест не смерті,

А віковічного життя.

Як дивно-солодко умерти

Без мук, жалю і каяття!

І ще раз крикнути без болю:

«О людство, очі догори!

Борись за радість, сонце, волю

І так, як ми, за них умри!»

5.01.1923

«Ми стільки кинули вогня…»

Ми стільки кинули вогня,

(Душа без краю наболіла),

Що в сяйві сонячного дня

Вода! Так, так! Вода горіла.

Коли ми впали, то в боях,

В вінках тернових і з мечами,-

Майбутнє стане на наш шлях

І піде радісно за нами!

7.01.1922

«Життя - це все! З життям зникає…»

Життя - це все! З життям зникає

І небо, й сонце, і земля,

І час, простір. І все вмирає,

Коли вмираю я.

Шануйте ж тих, хто для ідеї

Себе на жертвенник кладе:

І ніжний цвіт душі-лілеї,

Й життя прекрасне, молоде.

11.05.1925

«Не той переміг ще, хто військо розбив…»

Не той переміг ще, хто військо розбив

І нарід примусив мовчати:

Хтось помстою, гнівом запалить рабів

І вирве списи і гармати.

А той є розбитий, хто віру в бою

Згубив в свою правду і силу...

Нахилить він голову низько свою,

В ярмо її встромить, похилу.

11.05.1925

«Енергії! Нестриманих бажань!..»

Енергії! Нестриманих бажань!

Не в՚янучих надій, а віри!

Важких велінь без колихань,

Вогню, краси, самоофіри!

Таким лише, як хочем ми,

Таким життя повинно стати!

Ми мусим вирватись з тюрми,

Ми мусим грати розірвати.

Але не смутком, не плачем

І не благанням, не словами,

А ділом, волею, мечем!

Оцими, власними руками.

27.05.1922

«Блаженні ті, що із вигнання…»

Блаженні ті, що із вигнання

Вернулись в рідний край і там

Будують в поті, в час світання,

Національний храм.

Блаженні й ті, що на чужині

Несуть терпіння тягарі:

Життя їх в жертвеннім горінні

Курить на вівтарі.

28.04.1928

«Він загорівсь, як стовп в пустелі…»

Він загорівсь, як стовп в пустелі,

І враз осяяв нам мету,

І через прірви, через скелі

Нам кинув стежку золоту.

І ми, немов на легких крилах,

Знялись і в сяйві летимо,

Ми силу будимо в безсилих,

З рабів скидаємо ярмо.

І безліч нас... І вже колишня

Нам ніч в пустелі не страшна,

І все нам ближчає розкішна

Мета... єдина і ясна.

8.05.1929

«Це вже не горе особисте…»

Це вже не горе особисте,

А всенародний крик і жах,

Це наше Сонце променисте

Родилось в муках і сльозах.

Ще мить - і вгледим ми проміння,

І, перетворене в бальзам,

Воно нам здійснить всі хотіння

І всі загоє рани нам.

13.11.1928

«З цеї крові, що лилася…»

З цеї крові, що лилася,

Вже посходили квітки,

Там, на любій Україні,

Вже посходили квітки.

Тільки вдарить грім весняний -

І квітки ті зацвітуть.

Тільки зійде сонце волі,-

І квітки ті зацвітуть.

Із тих сліз, що в нас лилися,

Буйні ріки потечуть.

Із вигнання, із пустині

На Вкраїну потечуть.

В край обітний, в край коханий

Ми на хвилях попливем.

З серцем, пройнятим стрілою,

На Вкраїну попливем.

25.01.1924

«Не знаю що,- чи сніг, що тане…»

Не знаю що,- чи сніг, що тане,

Чи темні плями де-не-де,

Але на серці щось весняне,

Щось дивно свіже, молоде.

Де чорний сум, зневіра повна?

Як вільно, широко думкам!

Душа, як пісня молитовна,

І світ - ясний величний храм.

І близько день, коли з вигнання

З нас кожен в край свій полетить,

Загоїть рани і страждання,

Душею хворою спочить.

О, близько день! Це ніч остання!

4.03.1929

«Не складайте крил журливо…»

Не складайте крил журливо,

Не хиліть сумних голів:

Хтось могучий полохливо

В темнім лісі затремтів.

Швидко сонце схід запалить,

Позолотить сумні лани.

Швидко Воля камінь звалить,

Встане знову із труни.

І не з помстою, не з гнівом

Піде Воля по ланах,

А з небесно-ніжним співом

І з бальзамом у руках.

І над кожним, хто у полі

Впав, поранений в бою,

Вона сумно мимоволі

Схилить голову свою.

Не складайте крил журливо:

Хтось могучий затремтів.

Хтось тікає полохливо

В чорну темряву лісів.

«І досі ще цвітуть в уяві прапори…»

І досі ще цвітуть в уяві прапори,

Тече юрба по вулицях шумливих...

В дідів, жінок, у дітвори

Обличчя в усміхах щасливих.

І досі ще стоять в очах полки,

На зброї іскри хтось зриває...

О, хтось іде: «Здорові, козаки!»

«Здорові, батьку!» - грім лунає.

З-під мертвих скель забило джерело,

Потоком буйним ллється: «Слава!..»

О Боже! Щастя в нас було!

О Боже, в нас була Держава!

Невже ми втратили її?!

Невже у нас не стало сили?

Хоч крихту рідної землі

Чому в руках ми не лишили?

Спокутуймо ж ганьбу свою,

З՚єднаймось всі в єдину лаву,

Знайдім в диму, в огні, в бою

Свою загублену Державу!

«Одспівав я пісні вже свої…»

Одспівав я пісні вже свої,

Коли квітли степи, зеленіли гаї,

Як надії крилаті мої.

А тепер... а тепер забіліла зима,

Ні надії, ні сонця нема...

Цілий світ мовчазний, як тюрма.

Засвітіть, засвітіть вдалині

Хоч не сонце,- маленькі вогні,-

І ви збудите пісню в мені!

Одспівав я пісні вже давно,

Коли в грудях в нас билося серце одно,

І шуміло життя, як вино.

О, з՚єднайтесь в єдину сім՚ю,

Встаньте муром єдиним в бою,-

І ви збудите пісню мою!

3.01.1923

«Я бачу вас, святі могили…»

Я бачу вас, святі могили,

Без написів, імен, хрестів.

Лише квітки в степах вас вкрили

Під тихий-тихий плач дощів.

Хто в них? Чиї тіла гарячі?

Хто назве лицарів, борців?

Хто втрати нації оплаче,

Коли поховано співців?

Благословенні будьте нині,

І присно і вовік-віків!

Світіть, як зорі, Україні,

На помсту кличте юнаків!

21.06.1922

«Не сумуй, дитино…»

Не сумуй, дитино,

Що немає тата,

Мабуть, його в полі

Стримала розплата.

Прийде він додому,

Принесе гостинця:

Повні поли маків

І перлин для синця.

Не лютуй, що тато

Не прийшов на свято:

Мабуть, його в полі

Стримала розплата.

Ти ж хіба не бачив,

Як вояк-чужинець

Все питав у мене:

«Хто він? Українець?»

Як я від удару

Серед хати впала,

Як він бив ногами,

Як я проклинала.

Не журися, сину,

Що немає тата,

Мабуть, його в полі

Стримала розплата.

Хліба нам не треба:

Нагодують мрії

Про казки минулі,

Про майбутні дії.

Виростай, мій сину,

Будь міцний, як криця.

Виростеш - скажу я -

Де лежить рушниця.

Де лежать набої,

Де лежить гармата,

Не сумуй же, сину,

Що немає тата.

12.01.1921

«Земля летить. Музика грає…»

Земля летить. Музика грає.

Веселий брязкіт, сміх і дим.

Голубка крука обнімає,

Стара воркує з молодим.

Заплакав хтось. Упала чарка.

Розбилась чарка чи любов,

На мент один набігла хмарка.

Розлив хтось знов вино чи кров.

А там... а там десь серед ночі

Хтось бризка іскрами в пітьму,

Малий онук в кутку щось точе,

А дід нашіптує йому.

28.12.1921

«Іди, іди, наш катоньку…»

Іди, іди, наш катоньку,

В комороньку, у хатоньку,

Тягни добро зароблене,

Перлинами оздоблене.

Гвалтуй дочку-калиноньку,

Топчи вдову-билиноньку,

Іди вперед Вкраїною

Огнем, мечем, руїною.

А виснажиш всю силоньку,

Ми вириєм могилоньку,

Як наш Дніпро, широкую,

Як наш Дніпро, глибокую.

І ворога безсилого,

Як нелюба немилого,

Положимо з квиліннями,

Накриємо каміннями.

Тягни добро зароблене,

Перлинами оздоблене,

Іди вперед Вкраїною

Огнем, мечем, руїною.

21.05.1919

«Десь ліси шумлять з вітрами…»

Десь ліси шумлять з вітрами,

Десь хвилюються жита,

Над ставом десь, між чайками,

В՚ється мрія золота.

Десь моя сумує мила

І мене не жде уже,

Десь, простягши білі крила,

Скарб мій янгол стереже.

Десь кривавими річками

Дорогі пливуть тіла,

Десь прокльонами-громами

Мати сина прокляла.

І туди, в країну смерті,

Ми крізь мури проб՚ємось...

Наші прапори подерті,

Наше серце зайнялось!

17.11.1919

«Ридати хочеться, та сльози скам՚яніли…»

Ридати хочеться, та сльози скам՚яніли,

Кричати - голос занімів.

Огні останні догоріли

Надій, і поривів, і снів.

Жируйте, зрадники, що честю торгували,

Ревіть, кати, що волю розп՚яли,

Але ще тліють в душах ідеали,

На чатах в небі ще орли.

Прозрять колись незрячі очі,

Страшного суду прийде час,

І вас земля прийнять не схоче,

І пси одвернуться від вас!

18.02.1921

«О вір мені: мине посуха…»

О вір мені: мине посуха,

Сурма над нами загуде,

І благодать святого Духа

Дощем на землю упаде.

І дощ заллє, загоїть рани

На грудях страдниці-землі,

В моря, в зелені океани

Оберне він степи її.

Земля вбереться, як калина,

Умре навік кривавий звір,

Воскресне в людях знов людина

І зверне очі знов до гір!

10.05.1922

«Любіть! Лише любов до щастя…»

Любіть! Лише любов до щастя

І нас, і людство приведе.

Любіть: любов - нектар солодкий,

Гірка отрута - ворожнеча.

І доки буде ворожнеча,

Не буде щастя на землі.

І доти буде плач і стогін,

І крові людської озера.

Любіть: ще ясно сонце світе.

Любіть! Невже ви слово це

Відчуєте оглухлим серцем,

Коли вже сонце прохолоне?

Коли, безтямні, божевільні,

Усі ви візьметесь за руки,

Щоб разом всім іти до щастя,-

Але коли вже пізно буде.

20.02.1924

«Національна честь - це керма корабля…»

Національна честь - це керма корабля,

Держіть її в руках могучих,

Аж поки в усміхах блискучих

Не зацвіте свята земля.

Національна честь - це зірка провідна.

Ідіть вночі лише за нею,

Доки над рідною землею

В красі не спиниться вона.

«Виряджаю тебе я в далеку дорогу…»

Виряджаю тебе я в далеку дорогу,

Тобі в голови попіл з надії кладу,

В твої руки вкладаю меча-перемогу

І лілею зів՚ялу, бліду.

Хай укриє китайка червона,

Наче кров՚ю ясною, труну,

Хай горить над тобою корона:

В неї сонце ясне оберну.

ПРИМІТКИ

Уперше збірка Олександра Олеся вийшла у Львові 1931 р. накладом видавничого кооперативу «Червона калина»

Подається за цим виданням.

На звороті титульної сторінки присвята автора - «М. М. Т.» (криптонім розкрити не вдалося). Більше року підготовлена книжка перебувала в цензурі. Вийшла з багатьма друкарськими помилками.

Додаткові відомості про збірку подає до вибраного «Поезії» (К., 1964) О. К. Бабишкін: «Книжка вийшла в світ з багатьма сконфіскованими польською цензурою строфами і цілими творами. Єдиний безцензурний примірник цієї книжки, що зберігається у Львівському обласному архіві, засвідчує, що конфісковані місця стосуються головним чином закликів поета до об՚єднання всієї України під буржуазно-націоналістичними гаслами, які зачіпали й польсько-шляхетський уряд з його домаганнями на панування в західних землях України».

Дійсно, вірш «Спішіть на бій...» був вилучений з книжки повністю, ще три - зазнали часткового втручання цензури. У вірші «Вітри і бурі весняні» опущена строфа:

Шумлять смерекові ліси,

Кубань і Сян взялись за руки...

По вінця сповнені краси

Стоять степи, сади і луки.

У вірші «Виряджаю тебе я в далеку дорогу...» цензурою знято подібну до цієї останню строфу:

Спи, моя незабутня кохана,

Поки сурм не почуєш в бою,

Доки буря з Кавказу до Сяна

Не розвалить могилу твою.

Одинадцята книга хронологічно охоплює ті ж роки, що й десята, але настрій автора в ній інший. Якщо поезії десятої книги пройняті почуттям суму, то одинадцятої - трагізму. Розлука з рідним народом і краєм породжувала глибоку тугу за батьківщиною, викликала гіркі роздуми про безпросвітні поневіряння на чужині. Душа поета однаково крається і за долю вигнанця, і за долю голодаючого українського народу в 1921 - 1922 роках. Цим страшним часам він присвятив цикл із п՚яти поезій «Голод».

До збірки ввійшли також вірші, в яких передано ставлення поета до суперечливих подій майже п՚ятилітньої громадянської війни, яким він давав не завжди правильну оцінку, прагнення психологічно вмотивувати виникнення тих явищ, що призвели до культу особи, крайнощів, які охопили «скуту вітчизну».

Марії Заньковецькій.- Уперше надруковано в журн. «Визволення».- 1923.- №2.

Вітри і бурі весняні...- Вперше надруковано в журн. «Український скиталець».- 1923.- №3.

Ближче голівоньку...- Вірш із циклу «Голод», уперше був надрукований під назвою «Колискова» у журн. «Нова Україна».- 1922.- №6.

Чорні стовпи, обгорілі.- Вперше надруковано в газ. «Життя Поділля».- 1919.- №66. У виданні 1931 р. значно змінений.

І досі ще цвітуть в уяві прапори...- Вперше надруковано в журн. «Український скиталець».- 1923.- №6.

Одспівав я пісні вже свої…- Вперше надруковано в журн. «Нова Україна».- 1923.- №1-2.

________________

Олександр Олесь

КОМУ ПОВІМ ПЕЧАЛЬ МОЮ

книга XI

307

Друкований текст для вичитування взято з:

Олександр Олесь. Твори в 2-х томах. Київ, «Дніпро», 1990.

т. 1: Поетичні твори. Лірика. Поза збірками. З неопублікованого. Сатира.

ISBN 5-308-00322-Х (т. 1)

ISBN 5-308-00537

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

© Вичитування, правка, форматування і оформлення: OpenBook, 2018

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2018