Олесь О.

Із збірки

«НА ХВИЛЯХ»

Книга VI

«Ранок, в яблунях розквітлих…»

Ранок, в яблунях розквітлих

Тоне все село...

Білий цвіт - як сніг на горах,

Як твоє чоло.

Під наметом злото-синім

Казка чарівна.

І зрівнялася б із нею

Тільки ти одна.

Вечір. Мак зацвів на хмарах,

Плачуть солов’ї...

І дерева - як коралі,

Як уста твої.

Наче кров’ю мого серця,

Облилась земля...

Червоніє Україна,

Як рука твоя.

13.05.1918

ТРІОЛЕТИ

Чом ти тепер не зо мною?

Яблуні білі цвітуть...

Квіти снігами метуть,

Чом ти тепер не зо мною?

Серце ніжніше весною,

Крила весною ростуть…

Чом ти тепер не зо мною,

Яблуні білі цвітуть...

8.03.1918

ANEMONE¹

Сни, що я бачив, що снились мені

В ночі осінні, сумні,

Сни, що злітали у душу мою,

Дивно розквітли весною в гаю.

Глянь,- золоті, як надії мої,

Глянь,- фіалкові, як очі твої,

Щастям всміхаються в темнім гаю,

Щастям вливаються в душу мою…

Йду я з тобою удвох на весь гай,

Серце, як келих, наповнено вкрай...

Сни, що злітали у душу мою,

Дивно розквітли весною в гаю.

21.06.1918

«Гаснув день, як надія остання…»

Гаснув день, як надія остання...

Смуток тінню ходив по землі...

Ледве чутно, як пісня смеркання,

Вилітали зітхання мої.

Вилітали вони непомітні

І тремтіли на крилах жалю,

А навколо небесно-блакитні

Розцвітали дзвіночки в гаю.

І тепер я щороку блукаю

В час вечірній, як квітнуть гаї...

Де ти єсть і чия ти - не знаю,

Але чую зітхання твої.

4.05.1918

«Над струмком серед лісу я мовчки стою…»

Над струмком серед лісу я мовчки стою -

Чи не скаже струмок щось про милу мою.

І трава, і квітки нахилились над ним -

Вони вражені горем моїм.

А струмок безтурботно на крилах летить

І комусь свою радісну пісню шумить:

«Скільки сонця, і волі, й квіток навкруги,

І чому його серцю миліш ланцюги?..»

І трава, і квітки нахилились над ним,

Вони вражені горем моїм...

І припали трава і квітки до землі,

І жадібно пили вони сльози мої.

4.05.1918

«Убий любов, лиши пошану…»

Убий любов, лиши пошану…

Любов, як квітка, упаде…

Мінливий час загоє рану,

І пилом рана припаде.

Лиши пошану... Образ милий

Покинь мені в моїх думках,

Хай вічно в’ється, сонцекрилий,

В моїх погаслих небесах.

Убий любов. Лиши пошану.

Лиши негаснучі згадки...

Щоб міг я кинути на рану

Сльозами зрошені квітки.

14.05.1918

«Квітне мак рожевий…»

Квітне мак рожевий

В запашнім садку.

Вітер полудневий

Носиться в танку.

В’ється біла квітка,

Серцем розцвіта.

Серце рветься з квітки,

Прагнуть уст уста...

Квітне мак рожевий

В запашнім садку...

Вітер полудневий

Плаче на пеньку.

Губить листя гілка,

Трави не шумлять.

Кинута сопілка,

Крила не летять…

Ти як мак рожевий,

В золотім вінку...

Вітер полудневий

Плаче на пеньку.

17.04.1918

«Ти як жайворонок в полі…»

Ти як жайворонок в полі,

Рано-рано навесні...

Сонце, ниви і пісні,

Хутори, млини, тополі,

Крила щастя, ранку, волі…

О, як жайворонок в полі,

Ти для мене щебечи.

Бо згоріли уночі

Хутори мої, тополі,

І не віють крила волі…

1.01.1918

«Я закоханий... Люблю!…»

Я закоханий... Люблю!

Не признаюся нікому…

Навіть місяцю ясному,

Тільки, може... солов’ю.

І сказав... А солов’ї

Вітру, хмарам розказали.

І тепер думки мої

Вся земля і небо взнали.

1918

«О прийди, заграй на струнах…»

- О прийди, заграй на струнах

Зорям-подругам моїм…

- Ах, давно у мене очі

Тільки дивляться в труну.

- Заспівай їм пісню серця,

Запали її огнем.

- Ах, давно і попіл серця

Я у землю поховав.

З того часу, як для мене

Вічним сонцем ти зійшла,

Обернувся світ в могилу

І навік мені погас.

21.09.1917

«Сміються і плачуть в гаю солов’ї…»

Сміються і плачуть в гаю солов’ї,

Мов бачать і знають всі тайни мої,

Мов бачать у серденьку рану мою,

Мов знають, що я безнадійно люблю.

Співайте і плачте! Коли б же вона

Прибігла до гаю чи з ним, чи одна,

Не плачте, замовкніть тоді, солов’ї,

Ні слова, ні звуку про муки мої.

6.05.1918

«Кульбаба, ромашка, фіалка…»

Кульбаба, ромашка, фіалка,

Намисто зозуля кує,

А в мене і думка осліпла,

І серце оглухло моє.

І все, що в’язало ще вчора

Мене з цілим світом ясним,

Одним ти ударом розбила

І знищила словом одним.

5.05.1918

«Я не знаю - хто друг мій і співи чиї…»

Я не знаю - хто друг мій і співи чиї,

Але ви мої браття і сестри мої,

Бо я бачу і знаю давно,

Що у грудях в нас серце одно.

І коли я сумую у лісі, в маю,

Зрозумійте ви сльози і тугу мою.

Я сумую того, ще немає її,

Що чужі їй і співи, і сльози мої.

4.05.1918

МАЙОВА ПІСНЯ

Чуєш пісню, пісню ніжну,

З поцілунків замість слів,

І журбу мою невтішну,

Що з любов’ю переплів.

Любий раю,

Я кохаю

І вмираю.

Ох-ох-ох!

Поцілунки та зітхання -

Ось і все, що маю я...

Без надій моє кохання,

Хоч в сльозах душа моя.

Серед гаю,

Любий раю,

Умираю

І кохаю.

Ох-ох-ох!

4.05.1918

«Нема тебе, і ти прийдеш…»

Нема тебе, і ти прийдеш,

І я уже тебе не жду.

І я спокійно в домовину

Прибиту мрію покладу.

Щасливий я! На крилах волі

Я облітаю цілий світ.

Хто льот мій радісний обмежить,

Хто зірве вільний мій привіт!

Чужа мені північна клюква:

Я вітер півдня! Вихор я!

Люблю я степ, залитий сонцем,

Люблю я пісню солов’я.

Щасливий я! За щасну долю

Тобі півсерця віддаю.

Люблю я степ, залитий сонцем,

І квітку півдня я люблю.

26.06.1918

«В твоїх очах сміється сонце…»

В твоїх очах сміється сонце,

Південне небо ллє блакить.

Об берег тихо плещуть хвилі,

І на піску русалка спить.

Знялася враз і зникла в хвилях.

За нею я пливу, тону...

Шумить, сміється з мене море,

Несе русалку вдалину.

14.12.1917

«Я щодня зриваю струни…»

Я щодня зриваю струни.

Викидаю за вікно,

Бо в душі моїй буруни

За них грають вже давно…

А тебе лише згадаю,

І всі струни цілі знов,

І тобі я знов співаю

Про журбу свою й любов.

27.09.1917

«Скинути б неволю, гніт проклятих літ…»

Скинути б неволю, гніт проклятих літ.

Крикнути б могуче на весь Божий світ:

«Люде! Сонце волі розцвіло землі,

Підставляйте поли і корці свої.

Пийте сонце волі, що зійшло з-за хмар,

Пийте животворчий, сонячний нектар,

Всі брати-народи руки простягніть

І навіки сонцю, волі присягніть».

1917

«Немає місця нам на святі…»

Немає місця нам на святі,

Ми, мов пташки без вільних крил,

Мов із хрестів сьогодні зняті,

Ми, наче вийняті з могил.

Ходім відсіль, голубко ніжна,

Тут сміх і п’яні голоси,

Тут плаче воля безутішно

На грудях мертвої краси.

1917

«Коли немає сонця вже,- ще грають…»

Коли немає сонця вже,- ще грають

На хмарах усміхи його...

В юрбі вже очі не шукають

Ясного образа твого.

Хоч серце ще тобою повно,

Хоч серце ще горить в вогні

І вірить в диво молитовно,

І вірить знову в наші дні.

Тебе нема на Україні,

Тебе шукаю, хоч не жду.

Шукаю я твоєї тіні

В гаях, на вулиці, в саду.

І я знайду її - я знаю,

Коли осиплються гаї,

Листком пожовклим серед гаю

В росі угледжу я її.

25.07.[1917]

«Там, де тоне острів сірий…»

Там, де тоне острів сірий,

Хтось конає серед скель…

Полетів в щасливий ірій,

Зник навіки корабель.

Буйний вітер пролітає

І спиняється на мить,

І у хвилі він питає:

«Хто се привидом сидить?»

«Се до острова прикутий

І не привид, і не мрець,

Се покинутий, забутий

Моряками їх співець».

1917

«Незалежне життя - ось де справжня мета!..»

Незалежне життя - ось де справжня мета!

Тільки вільний орел вільним птахом літа…

Тільки вільний народ своє щастя кує,

Тільки вільний народ і бере, і дає.

В ланцюгах не летять сизокрилим орлом,

В ланцюгах не ідуть з ясно-гордим чолом,

В ланцюгах тільки думи про волю печуть,

В ланцюгах… в ланцюгах тільки сльози течуть

1917

НА РУЇНАХ

На руїнах, ваших трупах

Наша воля сходить…

Умивається росою,

Крилоньки розводить.

Ой росте, росте угору,

Маком розцвітає,

Наливає своє серце.

Сили набирає.

Ой пускає листя ширше,

А коріння глибше...

Може, ваша, воріженьки,

Була воля ліпше?!

Ой нащо ж ви нашу волю

Мучили в в’язниці,

Накладали їй на руки

Ланцюги із криці?!

Накладали їй полуду

На волошки-очі.

Світ робили їй темніший

Від темної ночі!

А тепер, коли упали

Ваших тюрем стіни,

З мурів вирвалась на волю

Воля України!

А тепер, коли самих вас

Стіни придавили.

Простягаєте ви руки

З власної могили.

Порятуємо! Полежте...

Ми віки лежали!

Бились, корчились, терпіли.

Порятунку ждали!

Хай наллється наша Воля,

Хай вбереться в силу,-

Полетить вона й загляне

Не в одну могилу!

«Той день, що ждали ми віки…»

Той день, що ждали ми віки,

Зійшов, о лицарі, над нами -

Стоять на вулицях полки

Плече в плече з робітниками.

Яка рішучість в їх очах

І одностайність! Дивне диво…

Від них в холодних небесах

Тікають хмари полохливо.

Прекрасний день... величний час,

О лицарі прекрасні!

Життя вінки сплело для вас

На наші чола щасні…

Великдень рідний настає -

О, станьте на коліна!

В сю ніч воскресне, ожиє

Велика Україна!

«Не зови! Я увесь, як осінній листок…»

I

Не зови! Я увесь, як осінній листок,

Як листок у пожовклім саду…

Тільки вітер повіє - і я упаду

На холодну дорогу, на сірий пісок.

Чорна тінь, чорна тінь біля мене стоїть,

Жде, коли я сумну свою пісню скінчу,

Коли я, як листок золотий, полечу,

Щоб на сірім піску догоріть і зотліть.

II

Як серце... серце б'ється!

А відгуку нема.

Ніхто не відгукнеться...

О земленько німа!

Як хочеться за руку

Когось узять на мить...

Всю душу, щастя, муку

В стисканні перелить!

О серце рідне, хто ти?

Де тужиш на землі?

Віддай свої скорботи,

Віддай мої жалі...

«Ні для людей, ні для юрби…»

Ні для людей, ні для юрби,-

Для душ, збудованих з проміння,

Надій, любові і журби

Мої пісні, мої квиління.

І хай пісень і сліз моїх

Не чують вулиці веселі,

Дарма, колись на крики їх

Луна озветься із пустелі,

Озвуться камені і скелі.

3.12.1917

НІКОМУ

Ти не любиш? Я люблю.

Як люблю я, як лелію,

Навіть слів я не вловлю

І вловити їх не смію.

Але що слова мої?

Про любов мою безсилі

Розказати солов’ї

І вітри ширококрилі.

Солов’ї лящать в маю,

І мовчать, розбившись, хвилі.

Я ж весь вік тебе люблю

І любитиму в могилі.

3.12.1917

КАЗКА

Чорні хмари нас гнітили

Чорним каменем віки,

І віки з землі летіли

Наші мрії і думки.

Снилась їм блакить небесна,

В небі сонце золоте,

Снилась казка їм чудесна,

Край, де папороть цвіте.

І думки віки летіли

В казку дивну без кінця.

В їх впивались гострі стріли

І проймали їм серця.

І здавалось, що проміння

Нам не вгледіти повік.

Що до суду ніч осіння

Обгорнула нас, калік…

Нагло!.. Буря зашуміла,

В небі в сурми грає хтось,

І блакить заголубіла,

І проміння полилось!

Наче впали мертві стіни,

Наче в небі Бог проснувсь,

Наче прапор України

Понад світом розгорнувсь!

Се його блакитні крила

Лащить сонце золоте!

Казка браму одчинила -

В казці папороть цвіте.

6.12.1917

«Життя солодке і прекрасне…»

Життя солодке і прекрасне,

І безліч щастя на землі,

І тільки люде - звірі злі...

І тільки їм життя безщасне.

Але на світі все минає,

За ніччю завжди день іде,

Любов, красу і мир веде

І сонцем світ благословляє.

4.12.[1917]

«В хмарах сурми загриміли…»

В хмарах сурми загриміли,

Бурі вдарило крило,

Сонні хвилі зашуміли,

Мертве море ожило.

Розгулялось, розгойдалось,

Гнівом зморщило чоло...

З небом, з вітром побраталось,

Вільній волі присягло.

Грає море. Сонце гріє,

Тане зляканий туман.

О привіт тобі, стихіє,

Щастя повний океан!

1917

«Лежу в труні. Примар’я хрест в руках…»

Лежу в труні. Примар’я хрест в руках

І попіл гніву в головах...

Не жду нічого... Смерті жду,

А смерть шепоче: «Я прийду».

Десь чути гомін. Вир шумить,

А хтось сміється, хтось кричить:

«Під прапор, лицарі-брати!»

Невже, невже воскресла ти?!

Ніхто мені не відповів...

І хтось спокійно, хтось без слів

Впустив на мене молоток...

Ах, влучив в серденько гвіздок!

22.10.1917

«В диханні бурі, в реві грому…»

В диханні бурі, в реві грому,

Коли на обрії страшному

В огні палають небеса,

Живе несказанна краса.

Що буде далі, хто вгадає:

Чи вихор крилами замає

І вип’є теплу кров з землі,

А чи напоє дощ її?

Народе мій! Ясний соколе,

В борні схвильований, як поле,

Що ти на жертвенник краси

З скарбниці повної даси?

Чи виймеш ти без забобону

Оксамитвінчену корону.

Чи кинешся у вир життя

І стратиш все без вороття?

1918

«Нема краси! Нема, та й годі…»

Нема краси! Нема, та й годі…

Се швидше осінь, ніж весна.

Хоч ллються ріки повноводі,

Хоч в’ється пісня голосна.

І дні такі нудні, непевні,

Блисне проміння і нема,

Мов знов настануть ночі темні

І забіліє знов зима.

Нема краси, нема, та й годі,

Великий келих без вина...

Хоч ллються ріки ясноводі,

Сльозами сповнені до дна.

1918

«Люби, люби! Мені співає море!..»

Люби, люби! Мені співає море!

Цілуй, милуй! Співають солов’ї,

Мов серце все для них прозоре,

Мов знають всі думки мої.

Моє кохання все вітає,

Про нього цілий світ гуде.

Одна вона нічого ще не знає

І, може, вже не вірить і не жде.

3.09.1914

«Хотілось би мені любові…»

Хотілось би мені любові,

Надій крилатих, ніжних слів,

Яких я чути так хотів

Давно колись, у дні майові,

У ночі срібно-смарагдові...

Ти молода, як час світання,

І серце в тебе, як роса,

І розпускається краса...

Моя ж душа, моє кохання

Як відблиск журного смеркання.

І страшно так мені, о мила,

Щоб ранок з вечором не зливсь…

В очах твоїх мій крик відбивсь,

І руки ти мені розкрила…

О воле! Молодосте, крила!

1918

«Хтось весну мою убив…»

Хтось весну мою убив,

Заморозив кров гарячу...

З того часу серед нив

Я стою і тихо плачу.

З того часу цілий світ

З мене, посміху, сміється.

Я мовчу, дивлюсь на світ,-

Ледве серце не порветься…

Часом вітер прилетить,

Упаде мені на груди,

Легше зробиться на мить,

Якось ближче стануть люде.

Прилетять думки-гадки,

Мрія голову підніме,

Оживуть мої квітки,

Заблищать струмки під ними.

І стою я серед нив,-

Ллються сльози, а не плачу…

Хтось весну мою убив,

Заморозив кров гарячу.

1918

VIVERE ЖИТТЯ!

Дух народу - лицар вірний

Недосяжної краси,

Що в журбі своїй безмірній

Йде до неї крізь ліси.

По лісах дубових, темних,

Він блукає вже віки,

До осель, до брам таємних

Все відшукує стежки.

Темна ніч в лісах дрімучих,

Терни-змії гнізда в’ють

І із ран його пекучих

Кров палку жадібно п’ють.

Дух же лицар не вважає,

Йде по тернах крізь ліси

І, йдучи, квітки зриває

Для далекої краси.

На устах у нього ллється

Пісня туги і журби,

Мрія жайворонком в’ється

І сідає на дуби.

Тихий вітер долітає

І несе йому нектар,

Що краси його чекає,

Наче сонця із-за хмар.

І своє палке зітхання

Лицар вітру оддає:

«Розкажи, яке кохання

Серце сповнює моє.

О, скажи, що не злякають

Мене пущі лісові.

В серці в мене крила мають

І співають солов’ї».

Він іде! Іди до неї,

Вірний лицарю краси,

В тернах зірвані лілеї

Молодій своїй неси.

ДУМА

Благословенна будь, народна душе,

Що знов вернулась з небуття

До повноводого життя.

Благословенні будьте, мудрі очі,

Що вгледіли через туман

Широкий рідний океан.

Благословенні будьте, дужі руки,

Що з пут кайданів уночі

Скували блискавки-мечі.

Благословенна будь, свята дорого,

Що нас вела через ліси

До брами Волі і краси.

12.01.1918

«Життя чи знову животіння?..»

Життя чи знову животіння?

Недоля блазня і раба?

Чи цвіт, краса, самогоріння,

До перемоги боротьба?

А що, як ворог подолає

І цвіт морозами поб’є,

Могутні крила поламає

І в ланцюги їх закує?!

Куди іти? Яка дорога

В обітний край нас доведе?

Але за нами перемога!

Хай тарабан на бій гуде!

18.08.1917

«Воля кров’ю сходе! Чуєте, кохані…»

Воля кров’ю сходе! Чуєте, кохані,

Що за неї впали в лютій боротьбі…

Убивають волю... Розпинають, п’яні!.

Біле її тіло кидають в юрбі.

Як же жити далі, в темряві сваволі?..

З чим лягати спати і робити вдень?

Як нешвидко знову зійде сонце волі,

Як же довго ждати радісних пісень!

Чуєте, прекрасні, що за неї впали,

Чуєте в могилах, лицарі святі,

Як зловіще виють навкруги шакали,

Як доходе в муках Воля на хресті...

О, з могил устаньте! В руки знову зброю -

І на чорні хмари вічних ворогів...

Дайте знов почути вашу пісню бою,

Брязкоти розбитих вами ланцюгів.

29.07.1917

ПРИМІТКИ

Ранок, в яблуках розквітлих...; Тріолети; Anemone (№ 96).

Гаснув день, як надія остання...; Квітне мак рожевий...- Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник».- 1918.- Кн. XII.- С. 145-146. Із циклу з 4-х віршів Олесем відібрані були до збірки два перші. III і IV див. у розділі «Лірика. Поза збірками».

Над струмком серед лісу я мовчки стою...; Убий любов, лиши пошану...; Ти як жайворонок в полі...; Я закоханий... Люблю!; О, прийди, заграй на струнах...; Сміються і плачуть в гаю солов’ї...; Кульбаба, ромашка, фіалка...; Я не знаю - хто друг мій і співи чиї...; Майова пісня; Нема тебе, і ти не прийдеш... (№ 96).

В твоїх очах сміється сонце...- Вперше надруковано в журн. «Шлях».- 1918.- № 1.

Подається за першодруком.

Я щодня зриваю струни...; Скинути б неволю, гніт проклятих літ; Немає місця нам на святі...; Коли немає сонця вже,- ще грають...; Там, де тоне острів сірий... (№ 97).

Незалежне життя - ось де справжня мета! - Вперше надруковано в газ. «Народна воля».- 1917.- № 139.- С. 2.

Подається за першодруком.

На руїнах.- Уперше надруковано в газ. «Народна воля».- 1917.- № 153.- С. 2.

Подається за першодруком.

Той день, що ждали ми віки...- Вперше надруковано в газ. «Народна воля».- 1917.- № 151.- С. 1.

Подається за першодруком.

I. Не зови! Я увесь, як осінній листок... ; II. Як серце... серце б’ється! - Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник».- 1918.- Кн. 12.- С. 145.

Подається за першодруком.

Ні для людей, ні для юрби...; Нікому; Казка; Життя солодке і прекрасне...; В хмарах сурми загриміли...; Лежу в труні...; В диханні бурі, в реві грому...; Нема краси! Нема, та й годі... (№ 97).

Люби, люби! Мені співає море!; Хотілось би мені любові... (№ 970).

Хтось весну мою убив...- Уперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник».- 1919.- Кн. 2.- С. 143.

Vivere життя! (№ 328).

Дума (№ 94).

Життя чи знову животіння? (№ 340).

Воля кров’ю сходе! Чуєте, кохані... (№ 286).

________________

Олександр Олесь

НА ХВИЛЯХ

книга VI

312

Друкований текст для вичитування взято з:

Олександр Олесь. Твори в 2-х томах. Київ, «Дніпро», 1990.

т. 1: Поетичні твори. Лірика. Поза збірками. З неопублікованого. Сатира.

ISBN 5-308-00322-Х (т. 1)

ISBN 5-308-00537

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

© Вичитування, правка, форматування і оформлення: OpenBook, 2018

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2018

1 - Анемона - рід трав’янистих рослин (латин.)