Леся Українка

У ПУЩІ

Драматична поема

ДІЯЧІ:

Річард Айрон - скульптор.

Едіта - його стара мати.

Крістабель - його сестра, вдовиця.

Деві - син Крістабелі, підліток.

Джонатан - скульптор, товариш Річарда.

Джошуе Кембль - старий приятель родини Айронів.

Джоанна (Дженні) - його дочка, молода дівчина.

Ріверсова жінка.

Годвінсон - учитель і проповідник.

Калеб Педдінтон - найстарший літами громадянин в колонії.

Джірімая Ортвін, Джон Мільс, Метью Фільдінг, Абрагам Сміт - найповажніші громадяни в колонії в країні Масачузеті.¹

Магістер - учитель лічби в Род-Айленді.²

Брайд - органіста й учитель співу там же.

Бруклі - швачка.

Чарлі - ученик Річарда.

Другий ученик.

Мак Гарді, Джонс, О’Патрік - громадяни в Род-Айленді.

Мессер Антоніо - торговий посол з Венеції.

Індіанка - дикарка, молода дівчина.

Громадяни в Масачузеті, школярі в Род-Айленді.

Діється в XVII ст. в Північній Америці; перші два акти в невеличкій колонії в Масачузеті, останній - в Род-Айленді.

I

Хата, грубо збита з колод; великий коминок, на ньому бюст, статуетки і кілька уламків античної скульптури. Едіта і Крістабель змивають стіл і лави і стиха співають мелодію гімну без слів. Знадвору чутно стукіт сокир, свист пили, гукання робочих людей. Нарешті озивається голос:

«Ну, годі на сьогодні! Час додому».

Річард і Деві увіходять у хату потомлені. Річард при фартуху, з мулярським знаряддям; у Деві в руках відро і квач.

Річард

Готовий комин, навіть побілили.

(Скидає фартуха і вішає вкупі з знаряддям на кілок.)

Кінець.

(Сідає на ослін перед коминком.)

Та й утомивсь! А ти, малий?

Деві

Я? Так, не дуже. Дядьку, ось пожди,

я хрусту принесу, вогонь підживим.

Та й славно буде! Напечем каштанів,

ще в мене є. Ото стрільба почнеться!

(Вибігає.)

Річард

(розправляє втомлені руки)

Туман надворі, холодно і вогко,

немов у нас над Темзою.

Крістабель

(зітхає)

Ох, Темза!

Вже нам її не бачити довіку…

За що господь нас покарав вигнанням?

Едіта

Не нарікай на бога, дочко, гріх!

Не на вигнання він нас запровадив,

а в край обітований. Так колись

Ізраїля він в Ханаан³ повів

з Єгипту, з дому праці. І тоді

були такі, що стали нарікати

на трудну путь. Що їм було за те?

Згадай про се і духом сумирися…

Увіходить Деві з хрустом і заходжується коло коминка.

Крістабель

Я, мамо, все корюсь. А тільки тяжко

мені буває часом, як згадаю,

що там же десь могила мого Джона.

Едіта

«Лишіте мертвим мертвих погребати».

За морем гріб, а тут - твій син живий,

брат, мати, вся громада християнська.

Крістабель, зітхнувши, починає шпортатись по хаті, прибираючи.

Сьогодні нам шановний Годвінсон

прилюдно пояснення прочитає

про те, що значить «новий Ханаан».

Ти підеш, сину, слухати?

При сих словах Деві тихенько, але спритно вкладається на лаву і укривається плащем.

Річард

Ні, мамо.

Едіта

Чому?

Річард

Я втомлений та й… як сказати…

Мені здається, в тому поясненні

нового буде мало…

Едіта

Ой мій сину,

дух суємудрія закравсь до тебе.

Покійний батько дуже помилився,

в мандрівку в папський край тебе пославши,

лукавий Рим струїв тебе.

Річард

Матусю!

Лукавий Рим зовсім не винен з того,

що майстер Годвінсон не красномовець.

Едіта

Для щирої душі, незлого серця

не треба красномовства, тільки правди

і слова божого.

Річард

Я сам читаю

Святе письмо. Там красномовство єсть.

Едіта

Не знаю, сину,- сі твої слова,

здається, прості, а бринять лукаво.

Річард

Ну, то й забудь їх, матінко, не гнівайсь.

Хіба ти свого Річарда не знаєш?

Він трошки в батька вдався.

Крістабель

Наш татусь

був жартівливий завжди та веселий…

Едіта

Але він був богобоязний завжди.

Крістабель

Я, власне, се й сказати хтіла, мамо.

Едіта

Ходім, вже час, а то без нас почнуть

читати боже слово. Як скінчиться

година відпочинку від роботи,

то прийдеться небесне залишити

і до земного взятись. Не впускаймо

години божої.

Крістабель

Та я готова.

А де ж се Деві?

(Бачить його на лавці.)

Що се? Він заснув?

Вставай, моя дитино!

Річард

Дай же спокій,

сестричко, хлопцеві,- ще ж молоде,

а працювало так, хоч би й старому.

Едіта

(пробує розбудити Деві, але той твердо спить)

Заснув сном молодим і не розбудиш.

Бог з ним, ще спізнимось. Ходімо, дочко.

Річард

Пождіть хвилинку. Бело, де мій віск?

Крістабель

(збентежено)

А нащо він тобі?

Річард

Ліпив би на дозвіллі.

Едіта

Для іграшки знайшлось дозвілля й хіть.

Річард

Для мене се не іграшка, матусю.

Ти знаєш се, та споритись не час,

Де ж віск? Ти, Бело, певне, десь прибрала.

Крістабель

Ти так давно не згадував про нього…

Річард

Бо не було дозвільної хвилини.

Я сам про себе забував не раз:

вдень працював, вночі, як мертвий, спав.

Я став волом, мов вавілонський цар,⁴

Не знаю тільки, за яку провину.

Отсе на час вернувся в людський образ.

Так де ж мій віск?

Крістабель

Ох, братику, прости!

Вони просили, мати наказала…

Річард

Я, Бело, щось тебе не розумію.

Едіта

Твій віск громада на свічки взяла,

аби при них читати боже слово.

Шановний Годвінсон заслаб на очі,

читаючи при скіпці…

Річард

Мамо, мамо!

Едіта

Послухай, сину!

Річард

Я не можу слухать!

Ідіть, лишіть мене, я сам не свій!

Ідіть з очей!

Едіта

Ти матері се кажеш?

Річард

Тобі кажу, другому б не казав,

а просто…

Едіта

Що? Побив би? Договорюй!

Річард

Лишіть мене!

Крістабель

Лиши його, матусю,

він пересердиться. Ходім, пора вже.

Едіта

(подивившись який час на сина, подається до дверей)

Зневажить рідну матір! І за віщо?

За марний віск! Хай бог тобі простить…

Едіта і Крістабель виходять.

Річард

(сам. Мовчить якусь хвилину)

Хай бог простить - кому? Тому, запевне,

хто сам не відає, що творить. Що там!

Прощати чи карати - боже діло,

а людям се ні на що не потрібно.

Чи я помстився б за такую кривду,

а чи простив, як наш закон велить,

то кривда не змінилася б від того,

вона б усе гнітила, мов той камінь,

і гризла б серце - праведне чи грішне,

однаково. Тепер мені сидіти,

дивитися на сії зайві руки,

позбавлені коханої роботи,

єдиної, що красила життя,

се гірше, ніж непрощена провина,

ніж муки совісті…

Деві

(ледве жінки вийшли, схопився з лави, крадькома підійшов до Річарда, намагався звернути на себе його увагу, але той не чув)

Слухай, дядьку,

чи ти ліпити можеш тільки з воску?

Річард

А що тобі?

Деві

(сідає долі коло його ніг і щиро дивиться в очі)

Ні, дядечку, скажи!

Річард

Ну, можу з глини, та її ж нема.

Деві

Отак! Нема? А ми ж ліпили комин?

Річард

То не така. І статуя - не комин,

навчися теє знать.

Деві

(ображено)

Я знаю, дядьку.

Я тільки хтів сказати… Ні, не скажу,

бо знов розсердишся.

Річард

Я не на тебе.

Ти, Деві, не вважай.

Деві

Так от що, дядьку,-

якось я пробував ліпити з хліба…

Річард

Ліпити пробував? Не пробуй, Деві,

не пробуй!

Деві

Чом? Ти думаєш, погано?

Здається, що незгірше, хоч поглянь.

(Виймає з кишені і показує Річардові фігурку з хліба.)

Се, бачиш, Годвінсон,- він довгополий,

круглоголовий, з книжкою в руках,

широкий рот, од вуха аж до вуха,

а вуха, бач, стримлять. Такий він, правда?

Річард

(потроху починає придивлятись, потім бере у Деві фігурку)

Дай роздивлюсь.

(Усміхається.)

А справді, Годвінсон!

Чи се ти вперше виліпив фігурку?

Деві

Ні, я весь час, поки були на морі,

ліпив собі.

Річард

А як же я не бачив?

Деві

То я ховавсь від мами і бабуні,

вони ж сього не люблять.

Річард

А від мене

чого ж ховався? Бач, який ти, Деві!

Деві

Соромився показувать таке,

то все було погане.

Річард

(придивляючись до фігурки)

От що, Деві,

у нього має бути довший ніс

і голова похнюплена…

Деві

Се правда.

Так можна ще поправити, хліб свіжий.

Річард

…і набік схилена

(поправляє)

отак, а руки

на книжці зложені…

Деві

Ні, в книжку палець

заложений, мов закладка на тексті.

(Передражнює гугнявим голосом.)

«Десятий розділ, перший вірш Осії…»⁵

(Сміється.)

От якби я вмів так ліпить, як ти!

Я б їх усіх зробив: старую Стоклі,

оту сову в великих окулярах,

що не дає в неділю в паці грати,

гладкого Діка, як співає гімна,

наморщившись, мов яблуко печене.

Річард

Чого тобі все хочеться таких?

Деві

Бо я люблю, щоб смішно.

Річард

А щоб гарно?

Хіба не любиш?

Деві

Ні, чом не люблю,

та тільки то вже видумати треба,

куди мені…

(Лащиться до Річарда.)

Дай подивитись, дядьку,

на те, що ти ліпив на кораблі.

Річард

Тобі цікаво?

Деві

Вже ж!

Річард

Ну, те достань,

отам у шафі.

Деві

(біля шафи)

Можна й те достати,

що ти з Італії привіз?

Річард

Не руш.

Ну, що ж ти робиш там?

Деві

Читаю напис,

та по-латині трудно розібрати.

(Читає помалу.)

«Pereat mundus, fiat ars». Що значить?

Річард

«Хай згине світ, а хист хай буде».

Деві

Хист?

Річард

Ну так, скульптура, музика, малярство…

Деві

Я розумію. Хто ж се так казав?

Річард

Та се було таке собі прислів’я

в Венеції у скульпторськім гурті,

де й я прийнятий був.

Деві

От, певне, дядьку,

там весело жилось!

Річард

Так, так, мій хлопче…

Деві

І як ти міг покинути той гурт?

Річард

А хто ж би визволив з біди без мене

і хто ж би годував у сьому краю

твою бабуню, й маму, і тебе?

Деві

Я й сам собі як-небудь дав би раду.

Річард

Отак, як батько твій?

Деві

Ой татко, татко!

Скажи, за що вони його забили?

Річард

За книжку.

Деві

Що ж в тій книжці?

Річард

Там писав він,

що образів не треба поважати,

що англіканська церква⁶ нечестива…

Деві

Але ж се правда! То ж бабуня каже,

що і в Святім письмі виходить так!

Річард

Ти думаєш, за правду не карають?

Деві з фігуркою в руках мовчки задумався.

Дженні Кембль

(молоденька дівчина в дуже простому вбранні. Ввіходить і спиняється на порозі)

Ах, вибачайте! Ви самі?..

Річард

Будь ласка!

Матуся й Бела хутко прийдуть, панно.

Дженні стоїть, мне рубчик з фартушка, засоромлена, але не йде з дверей.

Деві

(дивиться на фігурку, що в руках, потім на Дженні)

Дивіться, панно Дженні, ваш портрет!

Дженні

Де?

(Поступає вперед.)

Деві

Ось!

Дженні

(удає, ніби не бачить подібності)

Який там мій портрет? Убрана,

немов принцеса.

Річард

Та хіба ж убрання

найперша річ? І ви б могли убратись

принцесою.

Дженні

Та де вже там мені!..

Я проста дівчина…

Річард

Повірте, панно,

ніхто б не здивувавсь, якби побачив

в такім убранні вас.

Дженні

О пане майстре,

ви звикли дамам править компліменти?

Річард

Чому гадаєте, що звик?

Дженні

Авжеж,

ви все були в блискучім товаристві,

часами й при дворі у короля.

Річард

У королівських малярів, скажіте!

Дженні

Однаково! До двору пишні дами

приходять і портрети замовляють…

Деві

Ет, що то! Якби ви коли почули,

як стане дядько правити про бали,

комедії та всякі маскаради,

що він набачив по світах. Ото

є що послухать!

Річард

Не плещи-бо, Деві!

Дженні

(до Деві)

Ти думаєш, що дядькові цікаво

оповідать для мене?

Річард

Панно Дженні,

аби я знав, що вам цікаво слухать…

Дженні

Людей бувалих кожен слухать радий.

Деві

Ох, дядьку, розкажи про карнавал

в тім місті на воді… Ну, як то зветься?

Річард

В Венеції?

Деві

Так! Так!

Дженні

Там, кажуть, гарно.

Річард

Царицею морей звуть теє місто,

а я б назвав колискою краси.

Коли, бувало, я в блакитні ночі

дививсь на теє мармурове місто,

мені здавалось, мов не руки людські

оті палаци білі мурували,

а що вони самі знялися з моря,

от, як встають сріблясті тумани…

Дженні слухає уважно, спершись на коминок. Річард задививсь на неї і спинивсь.

Деві

Ну, далі, дядьку! Що ж ти не говориш?

Річард

Дай ножика і дерева.

Деві

Навіщо?

Річард

Стругатиму - так розмовлять зручніше.

(Деві дає, Річард струже, поглядаючи на Дженні.)

…Бувало, мріють чорнії гондоли,

вітрилами срібляться кораблі,

од видноколу плинучи до міста,-

мені здавалось, мов таємні зорі

Венеції в дарунок посилають

найкращі мрії, а вона приймає

їх обережно і колише тихо,

тихесенько, щоб не сполохать їх…

(Дерево раптом ламається в нього в руках, він з досади кидає його в вогонь.)

Дай глини, Деві.

Деві

Простої тієї?

Річард

Та хоч тії.

Деві йде за двері і хутко вертається з глиною.

Річард

(говорить без Деві, потім, не спиняючи розповіді, бере глину і править далі, виліплюючи щось із глини)

Бувало, так і ранок

застане, як дивлюсь на чарівницю,

що люди звуть Венеція. Як тільки

ударить перший промінь сонця в мури,

вони спалахнуть золотим пожаром,

а море враз неначе засміється,

прокинувшись і вгледівши красу

цариці пишної. Найкраще бачить

її в той ранній час на сході сонця,

поки в ній люди ще не повставали,

а деякі ще тільки повкладались -

Венеція не любить спать вночі,-

в таку годину мармур оживає

і на будинках люд камінний статуй

немов якусь містерію вдає.

І міняться обличчя мармурові,

немов живі, під сонячним промінням.

Вродливий люд! Недарма прості люди

вигадують, що то русалки й нікси⁷

із моря вирнули й зійшли на мури,

щоб глянути, чи дуже світ широкий,

та й так на гарне місто задивились,

що і незчулись, як сховався місяць…

Тут сонце стрелило промінням гострим,

і вмить русалки всі покам’яніли,

бо їм не вільно глянути на сонце.

Деві

Русалки справді в морі є?

Річард

Для того,

хто вірить в них, то є.

Деві

Я буду вірить,-

тоді побачу їх?

Річард

Побачиш, певне.

Дженні

А татко каже - гріх в такеє вірить.

Річард

А коли віриться?

Дженні

Читать святе письмо,

і розум просвітиться.

Річард

Але мрія

зостанеться.

Входять Едіта й Крістабель; з ними Годвінсон і Джошуе Кембль, обоє коротко обстрижені, Годвінсон у довгополій одежі не то ученого, не то духовного, Кембль у простому пуританському вбранні.

Годвінсон

Мир сьому дому!

Річард встає, мовчки вклоняється. Деві і Дженні відходять набік, Дженні вітається з жінками. Деві ховається в ванькир.

Кембль

Мир вам!

Річард

Як маєтесь, шановний пане Кемблю?

Кембль

(не відповідаючи Річардові, до Дженні)

Ти тут чого?

Дженні

(змішавшись)

Я тільки що прийшла…

До пані Крістабелі…

Кембль

(поглядаючи на Річарда)

Слухай, дочко,

ти теє «панькання» мені покинь.

Ми всі брати і сестри у Христі,

і всім повинна просто «ти» казати,

хоч би й самому королеві. Тямиш?

Дженні

Я розумію, татку.

Кембль

(до Річарда)

Ти, молодче,

либонь, не звик до нашої простоти,

але й тобі пора вже забувати

звичаї нечестиві.

Річард

Я й не мав їх.

Годвінсон

Хто між папістами пробув три роки,

той їх звичаї чей же переймав.

Річард

Італія від нас одстала в вірі,

але звичаю може й нас навчити.

Едіта

(до Крістабелі)

Ти там прилагодь братові полудень,

бо як іти, то треба вже збиратись.

Крістабель заходжується коло печі. Дженні помагає їй, вони стиха розмовляють.

Річард

Куди се? Я нікуди не збираюсь.

Кембль

Ми се тепера врадили на зборі,

щоб батьку Годвінсону дім поставить.

Річард

Мені здавалось…

Годвінсон

Так, я маю хату,

але громада з добрості своєї

замість хатини кам’яницю хоче

для мене збудувать. Не так для мене -

я б сам на те не згодився ніколи,-

як, власне, для громадського добра,

бо в мене будуть люди по суботах

збиратися на бесіди побожні.

Тепер се при тісноті невигідно.

Хоч я казав громаді: шкода праці…

Кембль

Та що там, батьку, як уся громада

та рушить шарварком, то і недовго

триватиме та праця. До зими,

либонь, скінчиться.

Річард

Та зима вже хутко.

І то навряд, щоб громадяни всі

могли на сю роботу стать.

Кембль

Чому ж би?

Річард

Бо ще не всі собі оселі мають.

Едіта

Зате для всіх нас вогнище духовне

горітиме в учителя оселі.

Кембль

Так, Річарде, бери своє начиння

і хлопця…

Річард

Хлопець дуже притомився,

та й він малий для шарварків громадських.

Кембль

Ну, сам приходь.

Річард

Не знаю, чи прийду.

Кембль

Чому ж не знаєш?

Річард

В мене час не вільний.

Я ще раніше обіцяв сусідці

поставити їй комина в хатині,

як тільки вдома вправлюся. Сьогодні

я мушу йти до неї.

Едіта

Я гадаю,

що та сусідка може ще й пождати.

Річард

А я, матусю, думаю інакше.

Кембль

Та-бо громада врадила, щоб братись

усім до діла.

Річард

Я не був на раді.

Кембль

Ти б міг прийти.

Річард

Мене ніхто не кликав.

Едіта

Я кликала.

Річард

Мені ти не казала,

що там на зборі ще й обради будуть,

я думав - то зібрання молитовне.

Кембль

Воно таке й було, та заразом

ми зважили й порадитись про справи.

Та все одно - був чи не був на раді,

а вже коли громада вся рішає,

то всяк примушений рішинця слухать.

Річард

Хто має силу з примусом боротись,

той робить завжди тільки по охоті.

Кембль

Я ж думаю - охота в тебе єсть.

Річард

Дозвольте вже мені про теє думать.

Кембль

Але громада не питає думки

того, хто супротивиться рішинцям.

Що хочеш, думай - а коритись мусиш.

Громадська влада - то єсть божа влада,

і всяка думка хай мовчить при ній.

Річард

Так говорить не личить пуританам!

Годвінсон

Чому ж би то не личить? Поясніть!

Річард

Бо якщо ми не думку боронили,

то я не знаю, за що ми боролись.

Годвінсон

За боже слово! й за громадську волю!

Річард

А в чім, по-вашому, громадська воля?

Кембль

А в тім, що ні король, ні парламент

ламать не сміє присуду громади.

Громада - вільне й незалежне тіло.

Годвінсон

(з погрозою в голосі)

Громада власні парості негідні

рубати може і в вогонь вкидати,

і їх ніхто не сміє боронити.

Річард

(до Годвінсона)

В такій громаді, справді, повна воля

всім фарисеям.

Годвінсон

Річарде, до чого

ви се сказали?

Річард

Sapienti sat.⁸

Годвінсон

(встає)

Се чемна мова!

Едіта

Сину, ти забув,

що ти молодший і говориш з гостем.

Шановний вчителю, простіть його

і не беріть за зле слів нерозважних.

Річард

Я, мамо, не сказав ще: mea culpa!⁹

Кембль

Та що се за балачка католицька?

Годвінсон

(береться за шапку)

Зостаньте з миром!

Едіта

Вчителю шановний!

Ви не одійдете від мене в гніві,

не завдасте такої злої кари

мені за необачність мого сина.

Годвінсон

Вас поважаючи, Едіто гідна,

я зостаюсь.

Ввіходить і спиняється у порога дуже убого вбрана жінка, скілька раз вклоняється товариству.

Жінка

Мир сій оселі чесній.

Річард

Мир, жінко добра, й вам.

Жінка все стоїть у порога, вигляд у неї принижений, прибитий.

До гурту просим.

Годвінсон

(до Кембля)

Я щось забув обличчя сеї жінки.

Кембль

(до Годвінсона)

Вже ж, бо вона не ходить на зібрання.

Се жінка Ріверса, що втік в Род-Айленд

після останніх виборів у нас.

Годвінсон

Лукавий чоловік. Мутив громаду.

Чого ж се їй?

Жінка

(до Річарда)

Шановний пане майстре,

я се прийшла спитати вас…

Річард

Я знаю.

Я не забув. Сьогодні я прийду.

Жінка

Пробачте!.. Докучаю… я б не сміла,

та злидні тяжкі, осінь наступила,

а тут вогню нема де розпалити,

щоб ту нещасну дітвору нагріть!

Годвінсон

У вас немає хати?

Кембль

Є в них хата.

Жінка

Та хата є, ще чоловік стулив

якусь там хижку, але печі дасть біг.

Там вогко, як в льоху; моє найменше

лежить в пропасниці, а я сама

над ранок ледве голову підводжу.

І так була біда, а се вже далі,

либонь, кінець прийшов… Нема нізвідки

ні помочі, ні жодної поради…

Громада сердиться… А що ж я винна?

Та вже нехай би я… а то ж дітки.

(Плаче.)

Річард

(до Годвінсона)

То се відповідають немовлята

за батьків гріх?

Годвінсон

Я, майстре, за громаду

не можу говорить. Громадське діло.

Кембль

(до жінки)

Ти знаєш що, небого,- почекай,

ось ми відбудем шарварок громадський,

порадимось, то, може, що й поможем.

Жінка

(з боязким поглядом то на Річарда, то на Годвінсона й Кембля)

Та я пожду… от тільки та біда

з дитиною… коли б не вмерло…

Річард

(гукає)

Деві!

Деві ввіходить з-за ванькира.

Збирай начиння, підем мурувати!

Деві збирає в кутку начиння, принесене в початку дії.

Крістабель

(озивається од печі)

Ти, Річарде, хоч попоїв би перше.

Річард

Я не голодний, потім. Швидше, Деві!

Деві

Я вже готовий, дядьку.

Річард

(до жінки)

Ну, ходім.

(Мовчки вклоняється Годвінсону і Кемблю і виходить вкупі з Деві.)

Жінка

(кланяється всім низько)

Зостаньте в ласці божій.

Кембль

Прощавай!

Жінка ще кланяється всім і виходить слідом за Річардом і Деві.

Годвінсон

Едіто, син ваш, видно, хоче стати

з громадою на поєдинок!

Кембль

Батьку,

ти вже напосідаєшся занадто.

Що хлопець ту нещасну пожалів,

я в тім гріха не бачу. Милосердя

до вбогих - єсть повинність християнська.

Годвінсон

Сім’я ся вбога за своє нечестя.

Тепер ся жінка, мов вівця покірна,

бо злидні стисли… Та душа в ній вовча.

(До Кембля.)

Адже вона не слухала тебе!

Їй майстер, бач, потрібен, не громада.

Господь її скарає, як Сапфіру,

Ананієву жінку нечестиву,¹⁰

що покривала чоловіка гріх

перед громадою. Запевне, й Річард

не з добрості пішов їй помагати.

Кембль

Не нападайся, батьку, він одважний,-

сказать по правді, я люблю одвагу,-

він так собі, як молодий бичок,

що не навчився ще в ярмі ходити,

а все-таки натура в нього добра,

я знав його й малим. З покійним Джеком

водили здавна ми хліб-сіль. Едіто,

чи пам’ятаєш, як з твоїм старим

ми англіканцям завдавали гарту?

Едіта

Так, брате Джошуе, я не забуду,

яким ти був товаришем для Джека.

Годвінсон

(сів біля коминка, збираючись помішати в комині, нагнувся за коцюбою і зненацька побачив фігурку з хліба, що валялась долі. Здійняв її, придивився, потім встає. До Едіти)

Едіто! Се робив ваш син, запевне?

(Показує і кладе перед нею на стіл фігурку.)

Едіта

(знищена)

Я з ним нічого поробить не можу,

шановний вчителю. У мене серце

аж крається, що він на згубу йде.

Годвінсон

Я жалую, що покарав господь

побожну матір нечестивим сином,

але вже я не можу зоставатись

в тім домі, де господарем ваш син.

Едіта

Шановний вчителю!..

Годвінсон

Ні, я не можу.

Зостаньте з богом!

(Виходить швидко.)

Едіта

(сплескує руками)

Господи, за віщо

караєш нас?

Кембль

Та що він там знайшов?

(Придивляється до фігурки.)

Ха-ха-ха-ха! Та й здорово ж уданий!

Як вилитий наш батько Годвінсон!

Сказать по правді, може й нечестиво,

а лепсько вийшло! Чи ти бачиш, Дженні?

Дженні

(підходить, усміхаючись)

Чого шановний вчитель так розгнівавсь,

адже людей малюють на портретах,

то чом же їх ліпить не можна?

Кембль

Бачиш,

портрети лиш мальовані бувають,

все ж ліплене і різьблене - кумир,

а не портрет.

Дженні

А я гадала, татку,

що лиш богів подоби - то кумири.

Кембль

Ні, сказано, щоб не різьбив ніхто

і не ліпив «ніякої подоби»,-

се бридко перед богом.

Дженні

А як часом

для забавки зліпив би хто фігурку,

то й се вже гріх?

Кембль

Се?.. Як тобі сказати?

воно не то, щоб… ну, а все ж негоже…

Та ти чого допитуєшся?

Дженні

(засоромлена)

Так…

Кембль

Дивуюся я з Річарда! Порядний

і чесний хлопець, а такі дурниці

ніяк покинути не може.

Едіта

Брате,

ти надто добрий, не дурниці се,

а гріх, та ще й великий. Се мій хрест,

се рана мого серця - ті «дурниці».

Кембль

Е, сестро, се вже й ти у гріх впадаєш,

у гріх одчаю. Річард молодий,

а тим, що він не любить пиятики,

з дівчатами не водиться, то мусить

чим іншим бавитись - кров молода.

Одружиться колись, зів’є гніздечко,

то й іграшки забуде.

Едіта

Дай-то, боже,

щоб сі твої слова були пророчі.

Тим часом кров мені холоне в жилах,

як я дивлюсь на «іграшки» такі.

(Показує на фігурки в одкритій шафі.)

Кембль

(приглядається і пізнає в фігурці Дженні)

Еге-ге-ге-ге! Се що таке, Джоанно?

Дженні

(знищена)

Я, таточку, не знаю.

Кембль

(суворо)

Ну, то знай,

що іграшок таких я не дозволю.

Щоб се було востаннє!

Дженні

Добре, татку.

Кембль

А Річарду скажу, щоб він се знищив,

щоб не було сього!

Дженні

(мимохіть)

Ох, татку!

Кембль

(суворо)

Дженні!

Дженні

Та я ж нічого.

(Тихо до Крістабелі.)

Сестро Крістабеле!

Яка я грішна - жаль мені фігурки.

(Іде до ванькира.)

Кембль

Куди ти, Дженні? Нам додому час,

я ще не їв від рана.

Едіта

То зостанься

в нас, брате Джошуе, і пополуднуй,

чим бог послав.

Кембль

Ні, сестро, я піду,

дедалі час виходить на роботу,

моя ж сокира не прийде по мене,

а я по неї мушу йти додому.

Едіта

Якби ти, брате Джошуе, й мене

провів туди, де мають будувати.

Кембль

Чого тобі туди?

Едіта

Піду робити

з громадою.

Кембль

Жінок туди не кличуть,

то не жіноче діло - будувати.

Едіта

В потребі й жінка мусить все робити.

Кембль

Ну, крайньої потреби ще немає.

Едіта

Мій рід не звик ждать крайньої потреби,

він завжди й скрізь ішов у першій лаві.

Коли не служить син громаді й богу,-

за нього піде мати, але сором

на рід мій не впаде.

Кембль

Едіто, сестро,

се дуже красно сказано, та сила

жіноча не дорівнює словам.

Едіта

Носити цеглу та місити глину

і я здолаю. Чесні громадяни

не погордують мною, сподіваюсь.

Кембль

Як уважаєш. То зайди до мене,

я проведу тебе, коли так хочеш.

Зостаньте у миру́.

Едіта і Крістабель

Ідіте з богом!

Кембль і Дженні виходять.

Едіта

Дай, дочко, пополуднувать, що маєш,

а потім дай лопату і рядно

і шнур знайди.

Крістабель

Ти, мамо, справді йдеш?

Едіта

Коли бува, що я кажу неправду?

Крістабель

Дозволь, матусю, я піду, поможу.

Едіта

Кому ти хочеш помогти?

Крістабель

Тобі.

Едіта

Зостанься дома.

Крістабель

Чом?

Едіта

Бо я так хочу.

Мовчання. Крістабель лагодить полуднувати. Едіта розгортає Біблію й читає. Річард і Деві раптово входять задихані.

Річард

Дай, Белочко, полуднувать, та швидше.

Крістабель

Ти вже вернувсь? Так швидко?

Річард

Я на час.

Се я для Деві. Бачу, він аж мліє

від голоду, а йти не хоче сам

без мене, мусив вести на годівлю.

(Поки Крістабель ладнає страву, Річард ходить по хаті; раптово, видно, зворушений.)

О господи, яка біда на світі!

Ти, Бело, здумати собі не можеш,

яка нещасна Ріверсова жінка

у тій землянці вогкій з тими дітьми.

І не вона одна… таких є безліч.

(Ходить мовчки, далі спиняється перед Едітою.)

А знаєш, мамо, я собі подумав,

що, може, й справді гріх так жить, як я.

Едіта

(радісно)

Ти, Річарде, прийшов до сеї думки?

Благословен господь!

Річард

Сьогодні вперше

побачив я так близько злидні людські.

Я досі знав лиш бідність артистичну,

ощадність бачив, працю невсипущу,

та корчів голоду я ще не бачив,

не чув його спотвореного крику,

не чув, не бачив і не дбав! Матусю,

хіба не гріх така страшна байдужість?

Але я жив серед краси і мрій.

Все вище, вище й вище я здіймався

на крилах мрій - тепер упав на землю…

Ох, мамо, як же я забився страшно!

Здається, мрії зломлено крило…

а як воно плескало буйно!

Едіта

Сину,

ти наче жалуєш про тії мрії,

хоч сам ти зрозумів, що замість мрій…

Річард

Так, замість мрій тут потребують хліба!

І я за се в них каменем не кину…

Едіта

Тут вимагають не самого хліба,

а й слова божого,- не забувай!

І ми служить повинні щирим серцем

тим, хто дає нам боже слово.

Річард

Мамо!

Христос давно нам дав його. Те слово

він не сховав у схові під замки,

і всяк його сам може взять тепера,

а передавачів не треба нам.

Едіта

Ти, сину, мов род-айлендець, говориш.

Тебе призводить Ріверсова жінка,

хай бог її поб’є!

Річард

Не проклинай!

Її побила й так лиха година.

Подумай, мамо,- люди, що назвали

себе «святими» й «божими синами»,

дають своїм братам не хліб, а камінь!

Вони ламають крила мріям ясним!

Їх варто проклинати.

Едіта

Годі слів,

бо кожне слово - гріх новий.

Річард

Так, годі,

бо кожне слово - то нова отрута

для тебе і - для мене.

Крістабель

Страва стигне.

Едіта, Річард і Деві сідають до столу. Крістабель їм служить, їдять в мовчанці. Едіта встає перша, бере шнур і лопату, закидає на плечі рядно і подається до дверей.

Річард

(до Крістабелі)

Куди се мати йде?

Крістабель

Та… на роботу…

Едіта

(обертається, стоячи на порозі)

Я, сину, йду за тебе відробляти.

(Повагом виходить.)

Крістабель

(до Деві)

Ти б, синку, йшов бабусі помогти.

Деві

Як скажеш, дядьку Річарде?

Річард

Як хочеш…

Деві

Я йду з тобою…

(Деві починає знов ретельно їсти. Річард сидить, не торкаючи страви.)

Крістабель

Річарде, ти б їв…

Річард

Не їсться, Белочко…

Мовчання.

Крістабель

А тута Кембль

нагримав на дочку за сю фігурку.

Він хоче, щоб ти знищив се.

Річард

(з раптовим запалом)

Не знищу!

Сього ніхто не може наказати!

Хтось стукає у двері.

Річард

Либонь, по мене.

(Встає.)

Крістабель

(одчиняє і виглядає за двері)

Боже! Джонатан!

Чи бачиш, Річарде?!

(Уводить Джонатана за руку в хату.)

Річард

(кидається і гаряче вітається з Джонатаном)

Ти звідки взявся?

Я ж думав - ти в Голландії осівся.

Джонатан

Осівся, та не всидів…

Річард

Чом же так?

Кажи, розказуй, що було з тобою.

Крістабель

Так дай же, братику, йому спочити.

Сідайте, Джонатане!

(Садовить за стіл, присуває йому страву.)

Призволяйтесь.

Джонатан

Спасибі, не голоден, дещо їв,

ми з жінкою шатро собі зробили

та трохи там поснідали.

Крістабель

Та що ви!

Ну, як таки вам жити у шатрі?

Поки збудуєтесь, у нас сидіте.

Так, Річарде?

Річард

Вже ж, Белочко, звичайно.

Джонатан

А ваша паніматка…

Крістабель

О, матуся

вам буде дуже рада. Я піду

та приведу сюди дружину вашу.

Де ви спинились?

Джонатан

Як би вам сказати?

Там шарварком громада щось будує,

то ми отаборились в тій містині.

Крістабель

Гаразд, я вже найду.

(Виходить.)

Річард

Ну, слухай, друже,

чому ж се ти в Голландії «не всидів»?

Зарібку не було?

Джонатан

Та ні, не те,

а я зневірився в старому світі.

Той давній світ зостарівся в гріхах,

закостенів у звичках нечестивих

і навіть дух живий нової віри

не може воскресити того трупа.

І я збагнув, для чого в край новий

Ізраїля виводив бог з Єгипту,-

інакше б той народ не став обранцем.

Єгипетська гидота застаріла

його посіла б, як лиха проказа.

Колись я розкажу тобі дрібніше

про всі мої пригоди, а тепер

аж згадувать не хочеться. Я радий,

що можу вже не думати про те.

Річард

А все ж Голландія новому хисту

торує шлях широкий. Я простив би

«Єгипетську гидоту» їй за теє.

Джонатан

Се ти говориш так, а не простив же

Венеції усіх її гріхів,

за цноту хисту красного.

Річард

Простив я

не менше їй, аніж Христос блудниці.

Джонатан

Все ж признаєш ти, що вона - блудниця.

Річард

Ні, власне, я не те хотів сказати,

було б се і негречно, і невдячно.

Джонатан

Але зате правдиво! Я боявся,

що вже не вилізу з її розпусти,

коли там довше поживу.

Річард

Нітрохи

я не боявсь того.

Джонатан

Чого ж ти втік

від неї, як від жінки Потіфара?¹¹

Річард

Згадай про інквізицію. Крім того,

ти знаєш сам: поважні обов’язки

обох нас кликали додому.

Джонатан

Правда,

а все-таки ти без жалю покинув

Венецію.

Річард

Хіба ти се завважив?

Я й сам тоді гаразд того не тямив…

(Трохи задумався.)

Однак се правда! Я вже звідти рвався,

я вже був ситий тих пишнот, бенкетів,

пестливої венеціанок вроди,

облесливих речей венеціанців,

а що найгірше - пуританська шия

не вміла гнутися по-католицьки,

переступати ноги не хотіли

через високі дожеві пороги

і спотикались на помостах гладких

палаців меценатських. В тих палацах,

немов заморські квіти, процвітають

виборні талани - але в теплиці

скоріше нидіють, аніж цвітуть.

Нащадки велетів, самі здрібнілі,

якась безсила, пещена їх врода.

Джонатан

Се правда, там артисти зледащіли,

мов ті запроданки великопанські,

що вже й від сонця божого одвикли,

а лиш при штучнім світлі жити можуть.

Річард

Той хист, либонь, усі свої слова

договорив до краю і, здається,

готовий заніміти.

Джонатан

Так, здається.

І як се страшно, Річарде! Тож ми

зв’язали в хистом нашу власну долю.

Річард

О, наша доля, брате, не загине!

В Італії ще не кінчиться світ.

Для нас тут світ ще тільки що почався.

Ми ще поборемось. Ми, слава богу,

вродились не підніжками магнатів,

у нашім гороскопі інші зорі.

Я, пливучи сюди, багато думав,

то був великий океан думок…

Я згадую, як часто вечорами

збиралась на помості корабельнім

громада наша, мов одна родина,

і там при світлі вічного багаття,

що сам господь на небі розпалив,

співала гімни. Постаті співців

були мов з бронзи чорної одлиті,

суворі, тверді, повні сили й моці,

при світлі зір здавались велетенські,

і стільки в них було краси нової,

не знаної в тім світі італьянськім,

де я учився альфабету хисту!..

І марив я тоді, що в сій громаді,

серед нового краю розпалю я

одвічної краси нове багаття…

О, то були такі палкії мрії…

Якби ти знав!..

Джонатан

І що ж? Вони не зникли?

Річард

Ні, ще не зникли, хоч примеркли трохи.

Я бачу, тут в новому краю треба

хащів розчистити вперед чимало,

а потім вже розпалювать багаття…

Джонатан

Хащів? Яких? Ти ж не про пущу кажеш?

Річард

Ні, пуща ся мене найменш лякає,

хоча й вона чимало силу нищить.

Тут навіть глини путньої немає,

та се ще байка, може, згодом знайдем…

Тут між людьми ростуть лихі терни.

Джонатан

Та хто ж вони такі?

Річард

Ось обживешся,

то й сам побачиш… Ох, мій Джонатане,

який се день для мене був тяжкий…

та, богу дяка, радісно скінчився!

(Кладе руку на плече Джонатанові.)

Товаришу мій вірний! Друже щирий!

Мій побратиме у святому хисті!

Сам бог тебе привів мені на поміч,

тепер ми гори перевернем! Правда?

(Сміється радісно і жартівливо трясе Джонатана за плечі.)

Джонатан

Ой, ой, пусти! Я ж не гора!.. Ну, брате,

ти тут набрався сили Голіафа,¹²

тобі ся пуща на користь іде!

Річард

Все на користь! І пуща, і терни,

все на користь! Нічого не боюся!

II

Та сама хата, що й в першій дії, тільки краще споряджена. На коминку багато ескізів, мініатюр і всякої скульптури. По стінах знаряддя скульпторські і мулярські. Багато полиць, на одних скульптура, на других новий посуд. В одному кутку гончарський станок. Вся хата має вигляд не то скульпторської студії, не то робітні гончаря; багато недокінченої роботи. На рухомих підставках стоять бюсти, понакривані мокрими шматами. В глибині хати зроблений альков; замість ліжка в нім маленька естрада; на естраді стоїть молода дівчина-індіанка в своїм дикарськім убранні. Річард ліпить з неї статую натуральної величини; він робить дуже ретельно, то підступає, то відступає від статуї, приглядається, поправляє то позу дівчини, то позу статуї. Рухи швидкі, енергічні, в них видно запал, екстаз.

Річард

(до себе)

Отак… так буде краще… Ні, отак!

Тепер гаразд!.. Стій, дівчино, не рушся.

Втомилась, може?

Дівчина хитає головою, що ні.

Ну, то ще постій,

а я тобі намиста дам за теє,

хорошого, блискучого. Ти любиш

намистечко?

(Показує дівчині намисто, знявши з полиці. Та усміхається і сплескує руками.)

Ет, зіпсувала позу!

(Іде й поправляє їй позу.)

Сміятись можеш, а руками - зась!

(Показує на мигах, що руками не можна махати, і сам сміється.)

Стукають у двері.

Голос

(за дверима)

Чи дома майстер Річард?

Річард

Дома! Дома!

Як тільки почувся стук, дикарка кинулась і засунула завіси алькова, так що її не стало видно.

Джонатан

Добридень, Річарде!

Річард

Здоров, здоров!

Давно тебе не бачив. Щось ти, брате,

цураєшся моєї хати.

Джонатан

Ні,

я не цураюся.

Річард

Сядь, гостем будеш,

а я робитиму тим часом далі.

(Одслоняє дівчину.)

Джонатан миттю обертається плечима до Річарда і дівчини.

Річард

Бо глина сохне, час не жде, ти знаєш.

Джонатан мовчки розкриває велику книгу, що лежить на столі, і схиляється над нею.

Річард

(дає позу дівчині, береться до роботи, поспівуючи і розмовляючи. Співає)

Ой білі квіти на лілеї

побачив я.

Лети до милої моєї,

душе моя!

(Говорить.)

Се, Джонатане, маю справжнє свято!

Дивись, яку я глину тут знайшов!

То скульптори в Італії сій глині

ціни б не склали!

(Подає Джонатанові грудку глини.)

Джонатан

Справді, добра глина.

Се треба взять собі.

Річард

Ти знов працюєш?

Ну, слава богу, се я дуже радий,

що ти вернувсь до праці.

Джонатан

Я вернувсь,

та з іншим серцем, з іншою душею,-

пиху покинув і в покорі духа

оддав на службу господу себе.

Річард

І що ж ти робиш?

Джонатан

Що громаді треба.

Річард

Що ж треба?

Джонатан

День свою потребу має.

Річард

(за роботою слухає неуважно. Співає)

Блакитні квітоньки-дзвіночки

побачив я.

Кому се ти плетеш віночки,

красо моя?

Джонатан

Що ти співаєш?

Річард

Пісню флорентинську.

(Співає.)

…Червоні квіти на гранаті…

Дівчина спускає руку.

Знову?

Чи ти втомилась? Ну, постій хвилинку,

я хутко дам спочить.

(Поправляє позу.)

А знаєш, друже,

ся статуя, се буде щось нового.

Давно вже так я серцем не горів,

як отепер. Здається, день і ніч

не відступав би від роботи! Правда,

що і модель таку не завжди знайдеш!

Шукав я цілий рік, знайшов - сьогодні.

Що за хороше дике дитинятко!

Глянь, Джонатане!

Джонатан

Річарде, послухай,

сказать по правді, я не сподівався,

щоб ти вже до такого міг дійти.

Річард

Ти що на думці маєш?

Джонатан

Знаєш добре.

Річард

Ні, далебі, не знаю!

Джонатан

Дай же спокій!

Та хто ж не знає, що таке моделі

для молодого скульптора? Нехай би

хоч християнку взяв!..

Річард

(кидає роботу, вражений)

О Джонатане!

Якби се Годвінсон таке провадив,

то я б не здивувавсь. Але що ти,

митець митцеві отаке говориш,

дивуюсь я, і жаль мене бере.

Якби ти був митцем справдешнім зроду,

ти б чисту мав фантазію і думку,

ти б знав, що в урочистий час роботи

ми не на грішнім світі живемо,-

навколо нас тоді країна мрії,

те «царство боже на землі», якого

даремно довго так шукають люди.

Джонатан

Ти думаєш, що ти його знайшов?

Річард

Так, думаю і знаю.

Джонатан

Ти щасливий!

Річард

Що ж, годі вже мені нещасним бути,

доволі вже того плачу, й ридання,

і стогону, і скреготу зубів.

Земля не пекло, люди не прокляті,

і радощі не гріх, а божий дар!

Джонатан

Коли ті радощі від бога справді.

А що в тобі тепер їх породило?

Жіноче тіло, грішная краса!

І тим ще й інших звабити бажаєш.

Яке ж то «царство боже на землі»?!

Річард

(спочатку нічого не говорить, іде мовчки, дає дівчині намисто непонизане і нитку, засуває альков, закриває мокрим рядном статую і вертається до Джонатана)

Нехай не вабить грішная краса

твоїх святих очей. Ох, Джонатане!

І хто більмо тобі навів на очі?

Колись у тебе інший погляд був.

Я так утішився, як ти приїхав

до нас в колонію! Вітав я друга

в тобі, мій Джонатане! Чи ж тепер

я бачу ворога перед собою?

Джонатан

(задумавсь, далі подає Річардові руку)

Ні, Річарде, не ворога ти бачиш.

Так хутко ворогами не стають,

і я надію маю, що з тобою

ми спільною дорогою ще підем.

Тобі здається, що тепер осліп я,-

мені здається - ти ще не прозрів.

Річард

Ну, добре вже, покиньмо се змагання.

Ти що читав тут?

(Заглядає в книгу.)

Біблію? Ісход?

Джонатан

Та се я хтів порадитись у тебе…

Річард

Ну, з мене, брате, кепський богослов.

Джонатан

Ні, тут не богословіє, тут інше:

се для зібраннів молитовних свічник

замовила громада. Я гадаю,

що може тут погодитись артиста

із християнином. Громада хоче,

щоб свічника зробить на той взірець,

що в Біблії описано. От слухай.

(Читає.)

«Різьблений маєш ти зробити свічник,

стебло його, і чаші, й круги, й листя

у нього мають бути…» Не збагну,

і скільки чаш, і що воно за круги.

Не розберу! Ось прочитай лиш ти.

Річард

(читає про себе, далі одсовує книгу)

Я раджу так: закрий ти сюю книгу

і текста сього більше не читай,

коли артистом хочеш зоставатись.

Джонатан

Я хочу християнином зостатись.

Річард

Та ти ж себе в неволю завдаєш

єгипетську! Адже громада наша

із Годвінсоном вкупі стільки ж тямить

в тому, що гарне, як отой мій кий;

либонь, ще й менше!

Джонатан

Річарде, будь радий,

що ти перед товаришем сказав се,

бо якби сі слова дійшли до слуху

громади й вчителя…

Річард

Овва! Злякав!

Я їм готовий в вічі се сказати:

що правда, то не гріх. Та я й сказав

їм щось подібного, коли схотіли,

щоб я там фініки якісь ліпив

над вікнами та над дверима в школі -

се Годвінсон так видумав премудро

покрасу ту, десь вичитавши в тексті.

(Сміється.)

Джонатан

До речі, я тобі хотів сказати:

даремне ти з громадою завівся,

а надто з Годвінсоном.

Річард

Що ж мені

твій Годвінсон?

Джонатан

А те, що він в громаді

велику силу має.

Річард

Хай він має

в громаді силу, я - на самоті.

То й буде з нас обох.

Джонатан

Чи ти гадаєш

один проти громади йти? Для чого

оця твоя робота?

Річард

Для краси.

Джонатан

Кому потрібна та краса?

Річард

Мені

і тим, що в слід мій підуть.

Джонатан

Де ж ти бачиш

таких людей?

Річард

Та хоч би Деві наш.

Джонатан

Оте хлоп’я?

Річард

Оте хлоп’я. І більше

для мене значить усміх мого Деві,

аніж прокльони твого Годвінсона.

Що ж до громади, я їй те даю,

чого їй треба.

(Показує на посуд.)

От і всі рахунки!

Джонатан

Ні, Річарде, се ще не всі рахунки.

Твоя шановна паніматка…

Річард

Годі!

Про се не звик я говорить ні з ким.

Доволі з тебе знать, що я ніколи

невільником не стану в себе в хаті.

Джонатан

І в кого ти такий запеклий вдався?

Річард

Такий весь рід: вікліфовці,¹³ лоларди,¹⁴

«незгідні», «незалежні», «рівноправці»,¹⁵

такі були мої питимі предки.

Мої всі кревні волі домагались

від короля, від церкви, парламенту,

а я - від них самих. Така вже кров.

Джонатан

Се горда мова, та душі спокою

немає в ній.

Річард

Нащо мені спокій?

Я ще живий, ще рано спочивати.

Джонатан

Хотів би знати я: невже ти завжди

так певний себе, як тепер? Невже

не знаєш ти ні муки, ні вагання?

Річард

Чому не знаю? Все, що ти говориш,

я сам собі казав не раз, не два.

Та сі вагання й муки переміг я,

вони вже пережиті раз назавжди.

І розум мій, і серце, й віра кажуть,

що путь моя правдива. Але єсть

вагання інші - їх перемогти

далеко тяжче, надто самотньому…

Ти, Джонатане, руку дав недавно

мені на приязнь. Ти один в сій пущі

мені б міг помогти, якби схотів.

Джонатан

Аби я зміг, охоти не бракує.

Річард

Та от що, брате, ти мені скажи,

(одкриває статую)

що зроблено в сій статуї погано?

Джонатан

На погляд мій - вона погана вся.

Річард

Погана чи поганська?

Джонатан

Так, поганська.

Річард

Забудь на час, що ти вже став святим,

і подивись на неї давнім оком.

Коли б тоді, як ми з тобою вкупі

блукали по палацах італьянських,

тобі зненацька показав хто-небудь

сю статую - ти що б сказав про неї?

Джонатан

Тоді сказав би певне: «гарний твір».

Річард

А якби хто просив тебе вказати,

що в ній змінити?

Джонатан

Я б сказав: «Нічого».

Та тільки се сказав би, як поганин.

Тепер, як християнин, я кажу:

розбий її!

Річард

З останнього стягнуся,

а виллю з бронзи!

Джонатан

Річарде, я мушу

остерегти тебе, поки не пізно…

Увіходить Деві.

Деві

До тебе, дядьку, люди там прийшли.

Річард

То клич до хати.

Деві

Кликав, та не йдуть,

ми, кажуть, поговоримо в садочку,

там затишніш.

Річард

Та що ж воно за люди?

Деві

З Род-Айленду якісь. Іди, бо ждуть.

Річард

Я йду. Ти, Джонатане, ще посидь тут.

(Виходить.)

Джонатан

Чи дядько твій нічого ще не знає?

Деві

Та ви ж сказати мали.

Джонатан

Я не встиг.

Ти сам скажи.

Деві

За мене не турбуйтесь!

Без вас я знаю, що мені робити.

Джонатан

Сьогодні ти не дуже гречний, Деві.

Деві

Ай, дайте спокій!

(Подається до дверей.)

Джонатан

Та куди ж ти, Деві?

Деві

Піду довідаюсь, що там ворожать.

Джонатан

Стривай, зажди, і я з тобою йду.

Обоє виходять. Індіанка виходить з алькова, розходжується по хаті і розглядає, усміхаючись, свою статую.

Дженні

(вбігає раптово)

Ой горенько! Та де ж се Річард? Пробі!

(Бачить індіанку.)

Ти хто така? Ти тут чого?

Індіанка мовчить, вороже дивиться на Дженні, притулившись до п’єдесталу статуї.

(Дженні раптом глянула на статую.)

Ах, так?

То, значить, правда? Ти живеш у нього?

(Люто наступає на індіанку.)

Геть звідси, геть, бо я тебе уб’ю!

Хапає кия, що попавсь під руку, і заміряється на індіанку. Тая з різким криком хапає скульпторський молоток, замахує ним, мов томагавком, і собі наступає на Дженні. Едіта і Крістабель вбігають на крик знадвору. Індіанка миттю ховається в альков. Дженні кидає кия і заходиться плачем.

Крістабель

Сестричко Дженні, що з тобою, люба?

Едіта

Що сталось тут? Чого ти плачеш, доню?

Підходять обидві до Дженні.

Дженні

(одвертає їх, пручається по-дитячому)

Лишіть мене, лишіть мене, не руште!

Я більше не прийду до вас ніколи…

Недарма татко не пускав… Ой лихо,

яка я нещаслива!

(Ридаючи, вибігає з хати.)

Едіта

Що се з нею?

Крістабель

Ох, тая Дженні ще зовсім дитина,-

на сльози їй не дорого.

(Задумується і зітхає.)

Ой мамо!

Едіта

Чого зітхаєш?

Крістабель

Ти се знаєш, мамо!

Едіта

Жаль не до речі.

Крістабель

Матінко! Матусю!

Чи се ж вони сюди сьогодні прийдуть?

Едіта

Так.

Крістабель

Річарда ти мусиш боронити.

Едіта

Ми тільки правду боронити мусим,

її одну.

Крістабель

Та Річард-бо твій син,

він - кров твоя. Якби на мого Деві

хто нападавсь, я б кинулась, як пломінь.

Едіта

Я вже згубила сина, а тепер

ти ще й дочку від мене одбираєш.

Крістабель

Ой мамо, що ти кажеш, бійся бога!

Як можеш ти зрікатися дітей?

Се ж, мамо, гріх, сього Христос не хоче.

Едіта

(бере зо стола Євангеліє і розкриває його на закладці)

Дивись сюди, читай уважно, дочко.

Читай уголос, ось отут, читай!

Крістабель

(читає тремтячим голосом)

«Не думайте, що я прийшов кинути мир на землю,

не прийшов я кинути мир, тільки меч.

Прийшов-бо відлучити чоловіка від батька його,

і дочку від матері її, і невістку від свекрухи її.

І вороги людині родичі її».

(Спиняється з стогоном.)

Несила, мамо, сеє розуміти!

Едіта

Читай, читай!

Крістабель

О Христе, сине божий!

(Читає все слабшим голосом.)

«Хто любить батька чи матір над мене, не годен мене;

хто любить сина чи дочку над мене, не годен мене».

(Голос її уривається.)

Едіта

(дочитує сама твердим, сумним голосом)

«І хто не прийме хреста свого і за мною не піде,

не годен мене».

Річард входить. Крістабель при його вході зривається і йде в ванькир. Едіта зостається над книжкою, але не читає, дивиться поперед себе сумним, темним поглядом.

Річард

(сідає на ослоні біля коминка, поглядає на матір. Стиха говорить до себе)

Яка сумна чогось сьогодні мати…

Се ж, певне, я їй жалю завдаю…

Але сей смуток до лиця матусі.

У неї гарні старощі… Сей погляд,

сі прості лінії, одежа навіть -

правдива Mater dolorosa!¹⁶

(Бере з коминка віск і ліпить, вдивляючись в матір.)

Едіта

Сину!

Що робиш?

Річард

Так, нічого, бавлю руки.

(Шпарко ліпить далі.)

Едіта

Ти знову бавишся…

Річард

Та що в тім злого?

І діти бавляться. Христос їх любить.

Едіта

У тебе не дитячі забавки,

і сам ти не дитина.

Мовчання.

Слухай, сину!

Знов мовчання. Річард все ліпить.

Річард

Я, мамо, слухаю. Кажи, кажи!

(Ліпить ще швидше.)

Едіта

Колись ти сам казав, що гріх так жити,

як ти живеш.

Річард

То вже було давно.

Тепер я інше думаю, матусю.

Едіта

Що ж саме?

Річард

Думаю, що в світі кожен

своє завдання має і - свій хрест.

Едіта

Яке ж, ти думаєш, твоє завдання?

Річард

Мій хист і мрія.

Едіта

Ти колись казав,

що тут потрібно хліба, а не мрії.

Річард

Я, мамо, потім іншого навчився.

Едіта

Де ж ти навчився?

Річард

Та хоч би в тій книзі,

що ти в руках держиш. Я прочитав

уважно притчу…

Едіта

Про таланти, сину?

Ти, певно, зрозумів її не так.

Річард

Ні, мамо, я читав простішу притчу,

її й дитина може зрозуміти.

Про Марту і Марію я читав.¹⁷

Едіта

Хіба то притча?

Річард

Все одно, матусю,

тут річ у тім, як розуміть її.

Едіта

А ти ж як зрозумів?

Річард

Та дуже просто:

що Марта дбала про потреби часу,

Марія ж прагнула того, що вічне.

Едіта

Ти думаєш…

Річард

Іти услід Марії.

Крістабель

(з ванькира сплаканим голосом)

Ходи до мене, брате!

Річард

Що там, Бело?

(Лишає роботу на дзигликові перед коминком і йде в ванькир.)

Едіта

(спішно підходить і дивиться на роботу, що лишив Річард)

Моє обличчя! Господи, рятуй

і змилуйся… Навік, навік загинув…

Річард і Крістабель виходять, взявшись за руки.

Крістабель

Матусю, глянь на мене і на нього…

Едіта робить одвертаючий рух рукою і, похиливши голову, виходить геть із хати.

Річард

Та що се з матір’ю сьогодні, Бело?

І ти якась чудна…

Крістабель

Ні, я нічого…

То вже минуло… Річарде, скажи,

які се люди там були в садочку?

Річард

Та то купці з Род-Айленду.

Крістабель

Чого?

Річард

Вони мене в Род-Айленд закликають

за вчителя. Дають чималу плату.

Крістабель

Що ж ти сказав?

Річард

Що не поїду.

Крістабель

Чом?

Річард

Тобі се дивно?

Крістабель

Ні… так… я гадаю…

як добра плата, то… то… може б, варто…

Річард

Щоб я покинув тут свою родину

для тої плати?

Крістабель

(з героїчним зусиллям)

Ти про нас не думай,

поїдь в Род-Айленд. Се для тебе краще.

Річард

Та що се ти мене мов випираєш?

Чи я й тобі вже, Белочко, обрид?

Крістабель закриває обличчя фартухом. Річард, здивований і стурбований, підходить до неї. Раптом увіходить Джонатан, при вході оглядає всю хату.

Джонатан

Тут не було нікого ще?

Крістабель

Нікого.

Джонатан швидко виходить.

Річард

Чого він се спитав? А хто ж мав бути?

Крістабель

Хто?… Я не знаю… Може… Ні, ніхто!

(Збентежена метушиться по хаті, далі починає покривати статую рядном.)

Річард

Та що ти робиш, Бело? Схаменись!

Крістабель

Так, щоб не сохло.

Річард

(сміється)

Ти за неї дбаєш?

Я дуже радий, тільки все ж не руш.

Я, Белочко, вже краще сам накрию.

(Накриває статую рядном.)

Щось стукнуло. Крістабель здригнулась.

Річард

Чого ти? Се віконниця.

Мовчання.

Крістабель

А може б,

ти, Річарде, таки туди поїхав?..

Річард

Куди?

Крістабель

В Род-Айленд… Так, хоч ненадовго.

Річард

Навіщо се? З якої речі?

Крістабель

Бачиш,

тебе не всі тут люблять у громаді.

Річард

От новина! Я знаю се, я звик.

Крістабель

Таки ти справді гострий. Ти б часами

щось відступив…

Річард

Та що ж я відступлю?

Не можу я від хисту відступитись.

Крістабель

Та не зовсім… а може, так, на час.

Річард

Як від Христа Петро?¹⁸

Крістабель

Ох, я не знаю!

Якби ти хтів, ти сам знайшов би спосіб.

Тоді було б так добре… І матуся

була б така щаслива…

Річард

О, я знаю!

Ви хочете, щоб зрадив я скульптуру?

Не можу я, бо зрадником не вдався.

Та навіть хоч би й зрадив, як Іуда,

я, певне б, і повісився, як він.

Деві раптово вбігає в хату.

Деві

Вони вже йдуть.

Крістабель

Ой!

Річард

Хто?

Деві

Усі старі

і Годвінсон!

(Вибігає в ванькир.)

Річард

Так от що! Розумію…

Ну що ж, нехай ідуть. Не бійся, Бело!

Увіходять: Годвінсон, Кембль, Калеб Педдінтон, Абрагам Сміт, Джон Мільс, Джірімая Ортвін, Метью Фільдінг і ще скілька старих. За ними Едіта і Джонатан. Момент ніякового мовчання.

Кембль

Добридень, Річарде, не ждав одвідин?

Річард

Не ждав, але вітаю, будьте гості.

Годвінсон

В гостину не прийшли б ми в сюю хату,

але повинність вища може змусить

і в капище зайти.

Річард

(скипів, але погамував себе)

Такої мови

не чувано в сій хаті досі. Справді,

коли б не сії чесні громадяни,

я знав би, як на сеє відказати.

(До громади.)

Батьки мої, прошу сідати.

Старі сідають вряд по лавах позастіллю. Едіта стає осторонь. Джонатан сідає на окремому ослоні ближче до Річарда.

Калеб Педдінтон

(до Річарда)

Сину,

ти маєш дякувати громадянам,

що так по-батьківськи за тебе дбають.

І я, найстарший від усіх літами,

до тебе потрудився сам прийти.

Річард

(здержано)

Я дякую за честь.

Калеб

Ми б мали право

тебе покликати на суд громадський…

Річард

На суд?! Я не злочинець!

Джонатан

(тихо до Річарда)

Але ж, брате,

впадати в річ старому - як же можна!

Калеб

(до Річарда)

Даремне ти скипів. Отож-то саме,

що ми тебе не кликали на суд,

а зважили вперед прийти до тебе

самі і подивитись, як живеш,

та розпитатись. Поговори всякі

про тебе ходять.

(До Кембля.)

Джошуе, кажи!

Кембль

Радніший би мовчати я, братове.

Бо се таке… Ну як його й казати?..

(До Річарда.)

От бачиш, Річарде, увів ти в славу

мою дочку.

Річард

Я, батьку Джошуе?!

Твою дочку я щиро поважаю,

їй зроду слова не сказав пустого,

бо сам би се вважав за непристойне.

Кембль

Не знаю… Я-то сам гадав про тебе,

що ти поштивий хлопець. А проте

таки ти Дженні збаламутив.

Крістабель

(виходить з ванькира. До Кембля)

Батьку,

побійся ти гріха! Та що ж лихого

могло спіткати Дженні в нашій хаті?

Ти ж знаєш нашу матір і мене,

чи ми б яке нікчемство допустили?

Едіта

Громада знає,- я не покриваю

гріхів свойого сина,- отже, я

скажу по щирості, що баламутом

мій син не був ніколи, скільки знаю.

А щоб він звів з ума твою Джоанну…

Кембль

(поспішно)

Щоб звів з ума, того я не кажу,

моя дитина не такого роду.

(Зупиняється, немов розважаючи річ сам собі і шукаючи виразу своїм думкам.)

Ні, я кажу: він збаламутив Дженні…

Раз він зліпив тут з неї подобизну

і нарядив принцесою. От дівка

від того часу наче одуріла.

(Опанувавши думкою, оживляється і говорить швидше; ніяковість його зникає.)

Не дбає ні про що, лиш про убори.

Я їй розбив свічадо, так вона

у воду видивляється на себе.

А тую подобизну так злюбила,

немов душа її, самої Дженні,

переселилася в ту кляту ляльку.

(До Річарда)

Се ж я обвинувачую тебе,

що ти не знищив тої подобизни,

як я просив, і тим поставив Дженні

на шлях до згуби вічної.

Річард збирається щось сказати, Джонатан встає поперед нього.

Джонатан

(до громади)

Батьки,

дозволите промовить слово?

Калеб

Можна,

коли ти що до діла маєш мовить.

Джонатан

В сій справі Річардові говорити

ніяково, але що ж винен Річард,

коли дівчаті хочеться уборів?

Се ж, може б, так було й без подобизни,-

відомо, вже така жіноча вдача.

Ти ж, батьку Джошуе, тут не довів,

щоб Річард справді вводив Дженні в славу,

то нащо ж ти сказав такеє слово?

Кембль

Не бійсь, я слів не кидаю на вітер…

А через що ж тепер уся жінота

«невісткою Едіти» Дженні дражнить?

Та що казати, сам я помічав,

що Річард задивляється на неї.

Чого він саме з неї подобизну

зліпив? Чи мало тут у нас дівчат?

Крістабель

Батьки мої, я знаю, що ніколи

мій брат не сватав Дженні.

Кембль

Отож-то!

Не сватав, а дурив.

Крістабель

Та поспитайте

її саму. Коли боїться бога,

то мусить же вона сказати правду!

Калеб

Так, брате Джошуе, хай прийде Дженні

і скаже нам, чи обіцяв їй Річард

її узяти за жону. Як скаже

і доведе, що справді обіцяв,

то мусить він із нею одружитись.

Громада баламутства не попустить.

Кембль

Та дівчині ж воно неначе й сором

прилюдно про такеє говорити.

Абрагам Сміт

(говорить уривчасто, рішуче, суворо, але з відтінком добродушності)

Повинна. Річ громадська. Треба приклад.

Розпустяться молодики - що ж буде?

Кембль

Якби кого послати…

Крістабель

Я пошлю.

(У ванькир до Деві.)

Біжи до Дженні, синку, та швиденько.

Кембль

Скажи, що батько їй велить прийти.

(До громади.)

Інакше б не насмілилась, я знаю.

Деві йде.

Калеб

А поки прийде дівчина, провадьмо;

ще маємо про що поговорити.

(До Річарда.)

Так от, чутки недобрі йдуть про тебе:

що з дикунами водишся на пущі,

приводиш їх сюди…

Річард

Не знав я, батьку,

що християнин мусить гордувати

створінням божим. Сам Христос ходив

до самарян¹⁹ і ханаанців²⁰ - чим же

сі дикуни від тих народів гірші?

Годвінсон

Вважайте, браття, як се він зухвало

себе рівняє до Христа!

(До Річарда.)

Скажи ж ти,

чого Христос ходив до тих невірних?

Чей не за тим, щоб нечисть ідолянську

у них і переймати й прищепляти?

Вже ж ти не скажеш сам, що ти ходив

Христової науки уділяти

тим дикунам?

Річард

(до Калеба)

Ти, батьку, запевняв,

що ви мене тягти на суд не мали,

а тут уже й суддя знайшовся. Знайте ж,

що я йому відповідать не буду.

Годвінсон

(встає, до громади)

Судіте, браття, ви між ним і мною.

(Показує на Річарда рукою.)

Сей чоловік одразу став мені,

мов камінь спотикання на дорозі,

хоч я йому ніколи зла не зичив,

я, навпаки, про його душу дбав,

як про свою - яка ж за сеє дяка

була мені? Брат Джошуе посвідчить,

яку вчинив наругу надо мною

ненависний сей ідолотворитель.

(До Кембля.)

Ти ж пам’ятаєш тую подобизну,

що він зліпив, на глум неначе, з мене?

Я по одежі взнав, що то мій образ.

Кембль

(ховає мимовільний усміх)

Вже ж пам’ятаю! Та вона, запевне,

ще й досі в нього.

(До Річарда.)

Покажи її.

Годвінсон

(поспішно)

Показувати я не вимагаю.

Річард

Чому ж? Я можу.

(Іде і дістає з шафи ту фігурку, що колись зліпив Деві.)

Ось вона, дивіться.

Дехто з громади не може вдержати сміху і захиляється за сусіда.

Джірімая Ортвін

(тихо до свого сусіда Фільдінга)

Я б се пізнав не тільки по одежі.

Годвінсон

(гнівно)

Гадаєте, він по́слух вашій волі

тим об’явив, що показав оце?

Коли його безчельний, ниций вчинок

не знайде осуду з руки громади,

то я прийму собі се за ознаку,

що час мені шукать деінде місця,

де б голову тружденну прихилити,

бо тут її неславою вкривати

усякий блазень може безборонно.

Калеб

Спокійся, гідний вчителю, будь певен,

що ми тебе на глум не віддамо

молодикам.

(Бере в руки фігурку Годвінсона.)

Ти, Річарде, признайся,

з яким ти заміром зробив сю постать?

Річард мовчить. В сю хвилину в хату входять Дженні і Деві і спиняються коло порога. Деві остовпів, угледівши свою фігурку в руках Калебових.

Калеб

Ми розумієм так твоє мовчання,

що ти нічим не можеш оправдатись,

бо тямиш всю гидоту свого вчинку.

І наша рада батьківська тобі

направить каяттям свою нечемність.

Учитель наш, ти знаєш, братолюбний,

і він тобі простить по-християнськи,

як ти його прилюдно перепросиш.

Годвінсон

(поспішно)

А сю фігурку знищиш.

Калеб

(до Годвінсона)

Вже ж, не як.

(До Річарда.)

Тут, сину, довго думати нема що.

От приступи, гречненько уклонися,

скажи: «Згрішив я, батьку, перед богом

і проти тебе». Що ж? Чого уводиш?

Річард

Я перепрошувать його не буду.

Калеб

То, значить, буде суд.

Річард схиляє голову на знак згоди.

Деві

(з поривом)

Се я зробив!

Зовсім не дядько Річард!

Годвінсон

(до Деві)

Справді, хлопче?

А хто ж тебе навчив таке робити?

Деві

Ніхто, я сам! Та, їй же богу, сам!

Годвінсон

Ти не божись, то нечестива звичка.

(До громади.)

На суд з малим, звичайно, я не стану,

я сподіваюсь, що в його родині

і так його не всі за се похвалять.

Едіта

Належну кару буде мати хлопець.

Крістабель

(до Калеба)

Простіть його, він перепросить.

Калеб

Звісно,

а хльосту все-таки не вадить дати

для прикладу.

Деві

(до Крістабелі)

Завішусь, як поб’єш!

Крістабель умовляє його нишком, він трясе головою з сльозами лютості на очах.

Річард

Мій небіж не зовсім по правді каже,

що сам він се робив. Ми вдвох робили.

Деві поривається щось сказати, Річард його утримує рухом.

Як старший, я відповідати мушу,

і я готов. Я суду сам прошу.

Але вперед дозвольте іншу справу

залагодить.

(До Кембля.)

Прийшла твоя дочка.

Не випадає дівчині стояти

так довго у порога.

Калеб

Се-то правда.

Ми зараз поспитаємо її.

Під час сцени з Дженні Годвінсон перегортає Біблію і зазначає закладками якісь тексти. Крістабель виводить Деві в ванькир.

Калеб

(до Дженні)

Чи Річард Айрон обіцяв коли

з тобою одружитись?

Дженні мовчить, спустивши очі додолу.

Кембль

Що ж ти мовчиш?

Кажи, коли питають.

Дженні затуляє обличчя рукавом і схлипує.

Річард

Панно Дженні,

я вас прошу виразно відповісти.

Ваш панотець мені уймає честі,

прилюдно дорікаючи, що я

вас баламутив нібито.

Дженні

(спалахнувши і перемігши сором)

Та вже ж!

А хто ж мене рівняв і до принцеси,

і до русалки… і… і вже не знаю,

до кого ще? Хто правив теревені,

аби мене барити?

Річард

Запевняю,

що заміри мої були невинні,

але як я необережно зрушив

вам спокій серця, то бажав би знати…

Абрагам Сміт

Та що там! Поберіться, й ділу край!

Дженні

(з поривом злісної упертості)

Нізащо в світі не піду за його!

Кембль

(збентежений)

Ну, се вже, дочко, теє… не по правді.

Се ти неначе коверзуєш…

Дженні

Ні!

Не хочу я! Хіба я послідніша,

щоб він мене…

(Знов затуляється фартухом, і через те її слова заглушаються.)

Кембль

(гримає)

Джоанно, годі слинить!

Кажи по-людськи, що тобі не в лад?

Ну, говори ж!

Річард

Так, панно Дженні, справді

вам слід би пояснить свої слова,

бо се мені образа.

Дженні

(до Річарда з погрозою)

Ну, гаразд!

Гаразд, я поясню.

(До громади.)

От, люди добрі,

вже Річард Айрон має жінку в хаті,

нехай же він тримається її!

(Біжить до алькова, розсовує запони і показує рукою на дикарку, що прищулилась у кутку.)

Громада жахається. Дехто одвертається, дехто спльовує з огидою, дехто сплескує руками.

Кембль

(встає і підходить до Дженні)

Ходім додому, дочко. Хай сій хаті

те буде, що Содомові й Гоморрі!²¹

(Бере Дженні за руку і виходить в крайньому гніві.)

Дикарка, улучивши момент, поки громада ще не оговталась, зривається і прожогом втікає в покинуті наотвір двері.

Едіта

Як смів ти в нашій хаті гріх чинити?

Хоч би мене з сестрою посоромивсь!

Річард

Матусю, я се можу пояснити…

Едіта обурена одвертається. Крістабель, затуливши обличчя руками, виходить у ванькир.

Годвінсон

(до громади)

Чого ж нам ще розпитувать, братове?

Здається, досить бачили. Се зветься:

зловити на гарячім вчинку.

Абрагам Сміт

Правда!

Метью Фільдінг

Се щось нечуване!

Калеб

Образа бога!

Джон Мільс

Такого попускать не можна.

Джірімая Ортвін

Звісно!

Годвінсон

(бере Біблію, що лежить на столі)

Я думаю, нам варто прочитати,

що роблено в Ізраїлі такому,

хто блуд чинив з поганськими жінками.

Річард

Так справу ставити я не дозволю!

Годвінсон

(до громади)

Невже він думає ще одрікатись?

За кого ж він нас має?!

Абрагам Сміт

Та за дурнів!

Джонатан

Батьки мої, дозвольте мовить слово.

Метью Фільдінг

Ну, вже відомо, ти його товариш,

то будеш заступатися.

Джонатан

Я, батьку,

громаді завжди був слухняним сином,

вважаю я за гріх її дурити,

крім того, звик я правду цінувати

над всяку людську приязнь.

Калеб

Ну, кажи.

Джонатан

Я говорив з товаришем про сюю

поганську дівчину. Він запевняв,

що він її привів не для розпусти.

Я певен, що мені, як свому другу,

признався б він по правді.

Калеб

А навіщо ж

вона йому здалась?

Джонатан

Шановний батьку,

я тямлю, що й така мета негожа,

та чей же не така бридка, як тая,

що ви гадали: він привів дикарку,

щоб з неї статую зробити. Справді,

я бачив сам, як він її ліпив.

Годвінсон

Се, кажеш, не така бридка мета?

Зробить кумир з поганки, ледащиці -

се ж гірший гріх! Адже він тим порушив

господню заповідь страшну, велику,

за неї ж до найдальших поколіннів

на нас помститься бог, як ми самі

не помстимось. Так само й те, що Річард

не сам оце робив,

(показує на свою подобизну роботи Деві)

але призводив

недолітка бридоті помагати -

гріх непростимий. У письмі святому

стоїть:

(розгортає Біблію)

«Хто сих малих на гріх призводить,

тому було б вже краще, якби жорна

млинові почепить йому на шию

і в море кинути».

Річард

(саркастично показуючи на подобизну Годвінсона)

Чи ти вважаєш,

що й се кумир?

Годвінсон

(спустивши очі на Біблію)

Розмова з нечестивим

і праведні уста споганить може.

(До громади.)

Хто двигає такі гріхи важезні

на скутій нечестю своїй душі,

тому нема ні прощі, ні рятунку.

Калеб

Воно-то так показує. А все ж

тут десять раз годиться приміряти,

щоб відрубати так як слід, по правді.

Джонатан

Так, батьку мій! Сама свята премудрість

твоїми се устами промовляє!

Важкі гріхи, се правда, взяв на душу

нещасний мій товариш!..

Річард

Джонатане,

«цілуючи, ти зраджуєш»?²²

Джонатан

Ні! Свідчусь

моїм життям: і я не краще жив,

але господь моїм гріхам потерпів -

в той час, як я вже став на край безодні,

він дав мені пізнати путь правдиву.

Абрагам Сміт

Бува, що бог в останній час покличе.

Джонатан

(до Абрагама Сміта)

І тим-то наш господь Ісус Христос

казав прощать не тільки що…

Годвінсон

(що ретельно шукав у Біблії весь час, часом одриваючись для реплік, робить раптовий жест Джонатанові, аж той з несподіванки замовкає, а Годвінсон звертається до Калеба)

Мій брате,

ти помилився, що йому дозволив

прилюдно промовляти. Ось поглянь,

що тут стоїть.

(Посуває книгу Калебові і читає, роблячи пропуски та натискуючи на особливо важні слова. Калеб стежить очима по книзі за читаним і безгучно порушує устами, немов повторяє за Годвінсоном, та потакує головою на притисках)

«Всяк різьбяр і будівничий… серце своє віддає, аби вдати гаразд покрасу. Так само й коваль… так само й гончар… серце своє віддає, аби скінчити начиння. Всі вони на руки свої надіються… Без них місто не заселиться, але на престолах суддів не сядуть і закону судового не розмислять та й не мають вирікати вироку чи присуду…»

Калеб

(після читання б’є себе по лобі)

Гай-гай! Стареча пам’ять!

Виразно ж тут стоїть, що кожен майстер

на судьбищах не має промовляти.

(До Джонатана.)

Замовкни, сину, й сядь.

Джонатан покірно вклоняється і, зітхнувши, сідає.

Годвінсон

(знов посуває Біблію до себе)

І ще є слово:

(читає)

«Хто каже про нечестивого, що він праведний, той буде проклятий від людей і зненавиджений межи народами».

Абрагам Сміт

Рятуй нас, господи, і заступи!

Джонатан

Я праведним його не називав…

(Обриває, глянувши полохливо на Калеба, що робить йому знак мовчати.)

Калеб

(до Джонатана, добродушно)

Не бійся, ми по правді все розважим,

а ти мовчи, тобі мовчати личить.

Годвінсон

Щоб не було спокуси, краще вийди.

Джонатан, жалісливо глянувши на Річарда, що відповідає йому іронічним усміхом, виходить.

Калеб

(до громади)

Що Річарда ніхто не назове

в нас праведним - про се і мова зайва,

та не хотілось би його лишити

без порятунку.

Річард

Я не погибаю!

Метью Фільдінг

Ну, та й загонистий!

Калеб

(до Річарда)

Ні, сину, гинеш,

хоч, може, й сам того не тямиш.

(До громади.)

Браття,

я б ще гадав йому почасувати -

тож і Содому бог почасував -

він, може, схаменеться.

Годвінсон

Чесний брате,

коли він досі ще не схаменувся,

на що ти ще надію покладаєш,

які ознаки бачиш каяття?

Калеб

(заклопотано)

Ознак, то правда, начеб і немає…

а все ж з ним варто ще поговорити.

От мати Річардова чесна жінка,

богобоязна, чей направить сина

на добрий шлях.

Едіта

(глухо, але зважливо)

Я мушу вам признатись,

що я на сина втратила надію.

Він слів моїх до серця не приймає.

Годвінсон

Ще заповідь порушена: він матір

не поважає.

Річард

Мамо, як ти можеш

такий на мене поклеп допускати?

Едіта

(суворо)

Се правда, Річарде.

Годвінсон

(робить рух до Едіти)

Ви чули, браття?

Абрагам Сміт

Задебеліло серце. Шкода хлопця.

Душа закостеніла. Пропаде.

Калеб

А все ж таки не тратьмо ще надії

його порятувати, бо снагу

йому господь таки вділив чималу.

Як ми про свічник радились, тоді ще

я притчу про таланти нагадав:

не даймо ж, браття, ані змарнувати,

ні в землю закопати ті таланти,

що доручив найвищий нашим дітям.

Годвінсон

Сей чоловік вже змарнував талант,

розтринькав, мов п’яниця. Чи ж не міг він

навчитись на чужині хистів добрих

або наук потрібних? Ні, віддався

диявольському хистові - скульптурі.

Абрагам Сміт

А дехто каже, що і то від бога.

Годвінсон

За всі віки було лиш два майстри,

що з божого шляху не ухилялись:

Веселіїл та Еліав,²³ що в храмі

єрусалимськім працювали, решта ж

все Каїнове кодло;²⁴ все нащадок

Сідона й Тіра. Їх ярмом залізним

скромити треба! Хто митці найперші?

Юбаль і Тубаль-Каїн.²⁵ Хто їм батько?

Метью Фільдінг

Та вже ж що Каїн, хто ж сього не знає?

Калеб

Я вас прошу, як Авраам просив

за нечестиве місто:²⁶

(показує на Річарда)

ся душа

в гріхах ще, може, не зовсім погрузла,

ще, може, є в ній хоч єдина цнота,

єдине почуття, не бридке богу.

Річард

(іронічно)

Спасибі за таку облесну думку!

Калеб

(до Річарда, не завважаючи іронії)

Та тяжко ж вергнуть каменя на брата!

(До громади.)

Я раджу, браття, під громадський догляд

поставити його. Коли за рік

не стане він, як Джонатан, слухняним,

не заживе по нашій волі й божій,

то буде нам, як митар і як грішник.

Абрагам Сміт

Отак по правді!

Джон Мільс

Се закон Христовий.

Метью Фільдінг

Щоб сей покаявся?

Абрагам Сміт

Господь всесильний.

Для бога все можливо.

Джірімая Ортвін

Взять під догляд.

Калеб

На рік.

Метью Фільдінг

На місяць досить.

Абрагам Сміт

На півроку.

Джірімая Ортвін

Три місяці доволі.

Джон Мільс

Сорок день.

Річард

Та доки сеє буде? Мов на ринку

торгуються за душу!.. Перший раз

я мушу рацію йому признати,

(показує на Годвінсона)

коли я досі ще не відкаснувся

від хисту, то й не відкаснусь довіку.

Душа моя вже все перемогла

і вільна стала, наче сарна в горах.

А ви її хотіли б загнуздати

та на оброті ваших цнот привести

до нього

(показує на Годвінсона)

під ярмо залізне?

Годвінсон

(під час промови Річарда починає трястись, далі втуплює очі в простір поперед себе, простягає руки немов до якогось видива і, викрикнувши ненатуральним, екстатичним голосом, перебиває Річарда)

Горе!

Сіоне²⁷ мій! Новий Єрусалиме!

Куди тебе ведуть? Ой, що я бачу?

Ой, що я чую? Горе! Горе! Горе!

Цимбали, бубни, гуслі, жоломійки…

Недоліток в танку несамовитім

кружляє перед постаттю Молоха!

Невинна дівчина в препишні шати

наряджена для служби Астароті…

О плачте, плачте!

(Хапається за голову.)

Громадою опановує турбота, дехто плаче, дехто трясеться в нестямі; Крістабель ридає, Едіта, зціпивши руки, дивиться поперед себе поглядом, повним одчаю.

Метью Фільдінг

(кидається до Годвінсона)

Вчителю! Наш батьку!

Порадь нас, порятуй! Що нам робити?

Годвінсон

(зміняє плачущий тон на грізний)

Велик господь в своєму гніві! Слухай,

Сіонська дочко! Ось летять на тебе

дряпіжники з обличчям мідяним…

Нема тобі рятунку… відцурався

тебе твій бог за зраду ідолянську…

(Опускає руки; закриває очі, мов знесилений одчаєм.)

Калеб

Учителю, сі видива страшні

не на погибель, а на осторогу?

Запевне ж так?

Годвінсон мовчить і не одкриває очей.

Калеб

(посуває Годвінсону Біблію ближче)

Одкрий святую книгу,

нехай вона порадить, що робити.

Годвінсон

(одкривае Біблію ніби наугад, але в дійсності на закладеному заздалегідь тексті. Читає глухим голосом)

«Будь проклятий той, хто виліпить чи виллє

бридке перед богом діло рук мистецьких і

покладе його у схові!»

(До громади, не читаючи.)

Ви знаєте, що відповів на се

народ ізраїльський.

Калеб

(сухо і суворо)

«Хай буде так».

Метью Фільдінг

(фанатично)

Хай буде проклятий!

Абрагам Сміт

(покірно)

Та що ж, хай буде.

Джон Мільс

Своя душа дорожча. Пристаю:

хай буде проклятий.

Джірімая Ортвін

Та вже ж, не як.

Едіта

(голосно, виразно)

І я його кляну.

Крістабель

Ой мамо! Мамо!

Річард

(до громади)

Вже прокляли? А знаєте ж ви, за що?

Калеб

(показує на закриту статую)

За те бридке, що ти у схові держиш.

Річард

Хто вам сказав, що я свій твір ховаю?

Ось він, мій твір! Дивіться!

(Раптово скидає покривало з великої статуї.)

Німа сцена. Видно по обличчях громадян, як у них побожна відраза бореться з натуральним подивом до гарного твору. У Річарда з’являється вираз тріумфу.

Годвінсон

(до громади)

Він ще гірше

тепер грішить, ніж досі согрішав!

Він хоче нас заплутати у невід,

що сплів сам князь олжі. Святу громаду

від стежки правої відбити хоче.

Громада одвертається, щоб не дивитися на статую.

Метью Фільдінг

Диявола він слухав, се робивши!

Річард

Я слухав тільки вищого натхнення,

а ви кого?

(Показує на Годвінсона.)

Повапленого гробу!

Ви ідола створили, а не я!

Себе кляніть!

Годвінсон

(до громади)

Чи довго ще терпіти

ви будете гидоту слова й діла?

Чого ждете? Що Моїсей²⁸ зробив

з кумиром золотим?

Метью Фільдінг

Спалив його

і попіл дав ідолотворцям випить.

Годвінсон

Отак і ми зробім!

(Показує на статую.)

Паліть її!

Паліть усю гидоту ідолянську,

що зібрана в сій хаті!

Річард

Я не дам!

В сю хвилину Метью Фільдінг великою палицею своєю збиває статую з примосту, вона падає і розбивається. Громадяни хапають, де тільки під руку попадається, усе належне до скульптури: ескізи, бюсти і т. ін., навіть знаряддя, толочать, трощать, кидають у коминок, де Калеб розпалює і роздмухує вогонь.

Годвінсон

(кидається до шафи, коло якої вже стоїть на обороні Річард)

Тут ідоли найгірші! Подивіться!

Річард бореться з ним, не пускаючи, громадяни кидаються на підмогу Годвінсонові.

В двері од ванькира вже кілька хвилин, відколи почалась баталія, добивається замкнений там Деві. Крістабель і Едіта підпирають двері, щоб він не вирвався, але на хвилину Едіта спускає руки, вражена тим, що діється коло шафи. Деві проривається в двері, хапає молот скульпторський коло розбитої статуї і, пробившись до Річарда, подає йому молота.

Деві

На, дядьку, молота!

Річард

(щільно притискує одною рукою єдину статуетку, що врятував із схованих у шафі,- статуетку з девізом «Pereat mundus, fiat ars»,- а другою бере від Деві молота і замахує ним)

Гей, одступіться!

Легко ранить Годвінсона, той пронизливо кричить; здіймається лемент: «Він біснуватий!», «Геть його!», «На пущу!», «Женіть його!» Громада наступає на Річарда з палицями, дехто кидає шматками глини з розбитої статуї.

Річард

(дужим голосом)

Мовчіть!

Мовчіть, злиденне кодло! Невігласи!

Я сам іду од вас! У дикій пущі

є дикі люди - не дикіші вас!

Геть! Розступіться, дайте шлях! Інакше

я сам собі дорогу проложу!

Гей, стережіться!

(Кидається крізь юрбу, прокладаючи собі дорогу до дверей.)

Крістабель

Брате, схаменися!

Ой матінко!

(Кидається до Едіти.)

Едіта

(твердо)

Він проклятий від бога,

мені не син, тобі не брат.

Деві

(пориваючись до Річарда помежи людей)

Ой дядьку!

Візьми мене з собою!

Крістабель

Деві! Синку!

Не йди! Не кидай! Я умру без тебе!

Ой Деві! Ой…

(Голос її спотворюється, вона заточується. Деві, після моменту вагання, вертається на її крик і кидається в її обійми.)

Деві

Я, мамо, тут, з тобою!

Крістабель поривчасто тулить до себе Деві. Річард пробився до порога і одчинив двері.

Годвінсон і громада

(услід Річардові)

Будь проклятий!

Річард

(обертається з гнівним сміхом)

На вас прокльони ваші!

(Зникає з порога.)

Громада проводжає його лютими вигуками і киданням грудок та паліччя.

III

Шкільна кімната в Род-Айленді; вона ж служить і за помешкання Річардові. Більша частина кімнати зайнята шкільними лавами, кафедрою, дошкою тощо; менша частина, властиво, чверть кімнати, відділена від першої завісою і ванькиром, заставлена речами Річарда і знаряддям до скульптури: в однім кутку шафа, в другім - невеличка нескінчена статуя жінки, тут же стоїть і кістяк для навчання анатомії та для скульпторських студій. Річард сидить на кафедрі, перед ним ученик читає з книжки; інші ученики - підлітки й дорослі - сидять по лавах.

Ученик

(читає)

E disse lei: nessun maggior dolore

che ricordarsi del tempo felice

nella miseria!²⁹

Річард

Перекладіть!

Ученик

(перекладає)

«І мовила вона: немає більше болю,

як пригадать собі часи щасливі

при злиднях…» Може, краще «при недолі»?

Річард

Однаково.

Ученик

Які чудні слова!

Мені здається, що утішний спогад

усе утішним буде.

Річард

Дай вам боже,

щоб ви своєї думки не змінили.

Ученик

Читати далі, чи зробить аналіз?

Річард

Ні, на сьогодні досить.

Ученики збирають книжки і, вклоняючись, розходяться. Один ученик зостається і підходить до Річарда.

Річард

Що вам, Чарлі?

Чарлі

Я таткові давав фігурку вашу,

та він говорить, що такий товар

йому в крамниці нінащо держати,

бо тут купців не знайдеться на нього.

Так от я вам приніс її назад.

(Сягає рукою до торбинки.)

Річард

(спиняє рукою його рух)

Візьміть собі, як хочете, на спомин.

Чарлі

Коли дозволите, я подарую

малій сестрі, вона просила ляльку.

Річард

Sancta simplicitas!³⁰

Чарлі

Що ви сказали,

пане учителю?

Річард

Нічого, так.

(Задумується.)

Чарлі

(пождавши)

То як, дозволите подарувати?

Річард

Про мене…

Чарлі

Дякую.

(Вклоняється на відході.)

Річард

Ідіть здорові.

Чарлі виходить. Річард сам.

Невже нема такої сили в світі,

нема снаги, щоб до краси і хисту

людей тутешніх якось привернути?

Коли я вмів живим робити камінь,

чому не вмію серце оживити

оцих людей? Серця в них не камінні.

Вони так щиро билися за волю,

за правду й за святеє боже слово.

І тут живуть не за єдиним хлібом.

Я бачив сам, як на очах суворих

прозорі сльози, мов роса, тремтіли

в той час, коли орган величним співом

і стіни, й людські душі потрясав.

І жаль було, і заздро, що музика

над стінами і над людьми панує,

а мій коханий хист, моя скульптура

в погорді, мов розвінчана цариця…

Ні, я не хочу вірити, щоб справді

моя цариця владу вже втеряла.

Се винен я, моя безсила мрія.

Нездатен розум, незугарні руки

знайти чогось такого, щоб могло

всіх зрушити, неначе грім органу.

Та що ж воно і в чім його шукати?

(Розсуває завісу, іде до статуї і розкриває її.)

Чого бракує творові моєму?

Хто може се мені тепер сказати?

Хто може дати раду? Люди йдуть,

минають мовчки, мов глухонімії,

немов їх очі з темною водою,

що дивляться й не бачать! Чи не краще

було тоді, як руки фанатичні

мої утвори в порох розбивали?

Бо се ж таки було якимсь признанням,

що хист мій справді може мати силу,

для них лиху, ворожу, нечестиву,

а все ж велику! Проти мене люто

боролися, і я тоді боровся…

Тепер я був би й ворогові радий,

але його немає…

(До статуї.)

Обізвися

хоч ти до мене, глино нежива!

Чого тобі, чого мені бракує,

щоб нам живими бути межи людьми?..

(Робить поправки.)

Чи так не стане лінія чистіше?..

Сей, може, рух здавався б їм цікавим?

Сей погляд?.. Ні, спустить його додолу.

Поганий вираз… Лицемірний… Так?..

Ні, се нагадує богинь античних…

А се - мадонн… А се - оту розбиту…

(Кидає роботу.)

Якби я знав, чого тим людям треба,

я б, може, вдав, але тепер… Ні, певне,

щоб до душі душею промовляти,

то треба, щоб ті душі поріднились.

А що ж їх поріднить? О боже духа!

Дай іншу душу творові моєму

або мою від мене одбери!

Тихенький стук у двері. Річард спочатку не вважає. Стук повторюється.

Прошу!

Увіходить пані Бруклі, швачка, і несе якийсь загорток. Мовчки вітаються.

Се ви?

Бруклі

Принесла вам роботу.

(Виймає і розгортає довгу скульпторську блузу.)

Річард

А, вже готова? Дякую. Так от вам.

(Виймає гроші.)

Тут і за все, що ви для мене шили.

Бруклі

(пригортає руки до грудей, не беручи грошей)

Ні, пане вчителю, тоді не брала

та не візьму й тепер.

Річард

Отак! Чому ж се?

Бруклі

Я вам вдячна так за мого Томаса,

мій хлопець вас найбільше поважає

за всіх учителів.

Річард

Я дуже радий,

якщо ученикам не зле зо мною…

А плату ви прийміть, бо коли ні,

то я не можу взять од вас роботи.

(Загортає блузу і подає пані Бруклі, тая кладе загорток на стілець.)

Бруклі

Ні, пане вчителю, коли вже так,

то я б вас попросила… Тільки де там!

Се ще дорожче вийде… але що ж,

я б, може, відробила при нагоді…

Річард

А що ж би я зробити міг для вас?

З охотою зроблю й без відробітку.

Бруклі

Чи не дали б мені оцю фігуру?..

(Показує на статую.)

Вона ж, либонь, дарма стоїть у вас…

Мені б здалась…

Річард

А вам вона навіщо?

Бруклі

Бо тії пані завжди химерують,

усе їм не потрапиш,- хто ж їм винен,

як не хотять стояти?

Річард

Ну, так що?

Пробачте, я щось вас не розумію.

В нас мова йшла про статую…

Бруклі

Отож,

бо я б на неї сукні приміряла,

щоб дам не мучити…

Річард

Що?! Як?!

(Німіє, запалений гнівом.)

Бруклі

(злякано)

Простіть.

Я… я не знала… я не хотіла…

Річард

(помалу схаменувшись)

Добре,

нічого вже… Лишіть мене, я хворий…

А гроші ви таки візьміть. Прощайте.

Бруклі, збентежена, бере гроші, вклоняється, присідаючи, і виходить, зоставивши двері непричинені. Ледве вона вийшла, увіходять троє колоністів: Джонс, О’Патрік і Мак Гарді.

Всі три

Добривечір!

Річард

(одвернувся до статуї, щоб сховати свою ще не зовсім ущухлу стурбованість)

Добривечір, панове!

Джонс

Працюєте?

Річард

Та… так…

О’Патрік

(дивлячись на статую)

А що се буде?

Се вам замовила якась громада?

Річард

Ніхто не замовляв.

Джонс

Але ж ви, певне,

збираєтесь продати вашу працю

кудись далеко в церкву католицьку?

Річард

Не думаю, щоб хто її купив.

Мак Гарді

А нащо ж се ви робите її?

Річард

Сказати правду, сам не знаю нащо.

Мак Гарді

Так, для розривки, значить.

О’Патрік

Що ж се буде?

Якась свята?

Річард

Як вам сказать? Се - мрія.

О’Патрік

Ну, добре, мрія, але що ж воно,

до чого ніби?

Річард

Трудно розказати,

до чого, власне, нам потрібна мрія

і що вона таке, та, певне, в світі

ніхто живий без мрії не прожив.

Мак Гарді

Та вже ж, поки людина молода,

то все їй там якісь верзуться мрії.

О’Патрік

Звичайно, молодощі!..

Річард

Але ж мрія

не тільки молодим життя красить.

Мак Гарді

Та інше, справді, хоч і сивоусе,

а бавиться, як молодик.

Річард

Ні, мрія

не завжди бавить. Часом то за мрію

річки криваві люди проливають.

Мак Гарді

Хай бог хранить такого божевілля!

Річард

Хай бог хранить, хоч нас не сохранив.

Адже і в нашій Англії веселій

чимало крові пролилось за мрії.

О’Патрік

Хіба ж таки єпископальна церква,³¹

і десятина, й молитовник - мрії?

Мак Гарді

А «прав петиція»?³² А «пункти»?³³

Річард

Мрії!

Мак Гарді

Та бійтесь бога! Що ви, пане майстре?

О’Патрік

Се й ми по мрії аж за море гнались?

Річард

Так, мрія нас вела за океан,

до неї ми крізь пущі пробивались,

для неї ми терпіли тяжкі злидні.

О’Патрік

Та що ж воно було за навождення,

по-вашому?

Річард

Свята, велична мрія,

що ніби люди можуть вільні бути…

Мовчання.

Джонс

(відставши давно від розмови, досі з нудьги проходжувався по хаті, тепер, скориставши з перерви, звертається до Річарда)

А я до вас за ділом, пане майстре.

Оце я, бачите, грунтець купив

та й глинище на ньому, а не знаю,

чи путня глина. Ось дивіться, грудка,

ви знаєтесь на тому.

Річард

(роздивляється глину)

Для скульптури

вона нездатна.

Джонс

Ні, я, власне, теє…

Мовляв би, на горшки чи не здалась би.

Ми, пане майстре, хтіли заложити

всі три гончарську спілку. Ми б хотіли

начиння вже не просте продавати,

а делікатне. Люди багатіють,

хвалити бога,- може б, нам сей торг

пішов гаразд. Оце ж я маю глину, він

(показує на О’Патріка)

хату дасть, а сей добродій -

(показує на Мак Гарді)

гроші.

А вас просив би я зразки ліпити,-

ви чоловік тямущий і бувалий,

набачили усякого начиння

по тих Італіях… там лепський крам!

Так я гадав: як має майстер Річард

знічев’я тут собі ляльки робити…

Річард

(схопився з місця, за шапку)

Простіть, панове… час мені до школи…

Чи пак до церкви… я піду… прощайте!

(Виходить раптово.)

Джонс

Чи він здурів?

О’Патрік

Образивсь.

Мак Гарді

Я ж казав вам,

що він дивак. Не варт було й вдаватись.

Джонс

Чого ж се він образивсь?

О’Патрік

За ляльки.

Джонс

Так то йому образа? Отакої!

Як трошки там людина пожартує…

Мак Гарді

А він такий, що не приймає жартів.

О’Патрік

(дивлячись у вікно)

Дивіться лиш, он майстер коло брами

зустрівся з органістом і магістром…

Щось розмовляють.

Мак Гарді

(дивлячись у вікно)

О, либонь, сюди

всі троє подались.

Джонс

Ходімо звідси,

мені тепер ніяково з тим майстром.

О’Патрік

Та й справді, що ходім. То люди вчені,

ми не судні з такими розмовляти.

Джонс

Та, може, хто й судний, се ви даремно,

а тільки часу гаяти не варт.

Всі троє виходять. Входять: магістер і Річард попереду, провадячи загарливо далі розмову, почату ще надворі. Органіст іде слідом за ними; він спочатку до розмови не вступає, а тільки прислухається або ходить, роздивляючись по хаті. Річард, увійшовши, засунув завісу, що відділяє ванькир від хати.

Магістер

…Ви, майстре Річарде, дивіться ширше,

Ваш кругозір тісний.

Річард

Магістре, ні,

ми просто різно дивимось: я - вгору,

а ви - навколо себе.

Магістер

Хай же й так -

хоч се навряд - зробімо паралель:

вам дорогий ваш хист - не сперечаюсь,

чи вартий він того, річ не про се -

вам дорогий ваш хист, мені - наука.

Річард

Запевне.

Магістер

Так. Non dubitandum est.³⁴

Ідімо далі: ви в своєму хисті

щаблів найвищих досягли колись…

Річард

(з жалем)

Колись!..

Магістер

(робить рух рукою, ніби вгамовує Річарда)

При диспуті спокій потрібен -

conditio sine qua non.³⁵

Річард

Провадьте.

Магістер

Відомо вам, шановний мій колего,

що Universitas³⁶ мене магістром

іменувала…

Річард

Ще й honoris causa.³⁷

Магістер

Nunc prosequor:³⁸ тепер я вчу лічби,

а ви вчите вокабул італьянських

та анатомії, хоч я - учений,

а ви - артист.

Річард

Дуже зле для нас.

Магістер

Нехай - для нас, але не для науки

і не для хисту. Люди й покоління -

се тільки кільця в ланцюгу великім

всесвітнього життя, а той ланцюг

порватися не може. Архімед

убитий був рукою невігласа,³⁹

не встигши теореми докінчити.

Але за рік, чи, може, за сторік,

знайшлась рука, що дописать зуміла

ту теорему. І ніхто не скаже,

де діло предка, де потомка праця,-

вони злились в єдину теорему.

Річард

Магістре, я відповідати буду

так само прикладом. Один артист,

на ймення невідомий, хоч славутній,

лишив нам статую без рук. Минули

роки, віки, тисячоліття… Досі

та статуя не має рук. Я бачив

багато проб ті руки доточити,-

артисти не послідні їх робили,

і що ж? До статуї ніщо не йде,

робота поколіннів не злилася.

Органіст

(вступає до розмови)

Се тільки значить, що сама скульптура

скінчила вже свій вік. Та й слава богу!

Річард

Якби се так, то з чого ж тут радіти?

Якби зо світа геть музика зникла,

я б не радів.

Органіст

Музика і не зникне.

Маленька пісня й та живе віки,

зміняється, дрібниться, знов зростає

і з люду в церкву божу переходить.

То християнський хист.

Річард

Хіба скульптура

Христом проклята?

Органіст

Не скажу сього,

але вона вже в християнськім світі,

коли не завертає до поганства,

то тільки бавить.

Річард

Як? То Бонарроті,⁴⁰

по-вашому, робив задля забави?

Органіст

Не бачив сам я статуй Бонарроті

і мало хто їх бачить. Тії ж гімни,

що я тут в церкві граю на органі,

по всьому світі християнськім чутно.

Магістер

Колего, се не доказ.

Органіст

Може, й так,

я не митець на диспути. А тільки

ніхто на світі не живе без пісні,

а статуї для багачів стоять.

Річард

Роса блищить на кожній бадилині,

а діамант на дорогих оздобах:

обоє - божий дар.

Магістер

І се не доказ.

Річард

Я мав сказать: якби той діамант

покласти на розпутті або в церкві,

то кожний би на нього міг дивитись,

як на росинку.

Органіст

Наша церква вбога,

щоб купувать коштовні діаманти…

Магістер

Колеги, ми відбилися від теми.

Почнім ab ovo⁴¹ і приймім ad hoc⁴²

без доказу, що і скульптура вічна.

Можливо, майстре Річарде, що справді

як скульптор ви тут перестали жити.

Річард

То чи не краще б і зовсім умерти?..

Магістер

(не зважає, провадить спокійно далі)

Як анатом, ви даєте освіту

молодикам, що, може, переважать

колись вас таланом, і ваша праця,

марудна і невидна, приготує

розцвіт блискучий хистові в громаді,

коли для того слушний час настане.

Тим способом ви станетесь, колего,

невидним підмурівком храму хисту.

Річард

Гадаєте, що людські душі камінь,

що можна їх на підмурівки класти?

Гадаєте, що тільки людське тіло

боїться смерті, а живій душі

конать не страшно?

Магістер

Віра нас навчає,

що в нас душа безсмертна.

Річард

Ох, магістре!

я в теє вірив, та тепер я бачу,

що можна й душу задавити. Навіть

раніш від тіла.

(Відходить трохи набік і схиляється до лутки вікна, захоплений жалем.)

Магістер

(не дивлячись на Річарда)

Хто ж у нас, колего,

тут душу давить? То в чужих краях,

а в нас, в Род-Айленді, не накладають

ярма на душу. Ви скажіть сами:

хіба ви тут яку неволю знали?

Прийшли по волі й живете по волі.

Річард здригається при останніх словах.

Органіст

(нишком)

Лишіть його, магістре, він тремтить,

немов струна розстроєна.

(Голосно.)

Магістре,

мені додому час, а там і в церкву,

бо треба репетицію зробити.

Чи разом підемо?

Магістер

Ходім, колего.

Органіст

Приходьте, майстре, згодом я заграю

вам Stabat mater,⁴³ що колись вам так

сподобалась.

Річард

Спасибі, тільки я

проситиму, щоб Requiem⁴⁴ заграли.

Органіст

Та не журіться, майстре, далебі!

Річард

Я не журюсь…

Органіст

Ну, прощавайте, майстре!

Магістер і органіст подають руки Річардові і подаються до дверей.

Магістер

(на відході)

А диспут ми колись докінчимо.

Магістер і органіст виходять. Річард хвилинку стоїть сумний, далі швидко підходить до вікна, одчиняє його й гукає.

Річард

Колего Брайд! Шановний органісте!

Органіст

(підходить до вікна)

Що, майстре?

Річард

Чи ви знаєте ту пісню

малесеньку про коника в траві:

скрипів-рипів, ніхто його не слухав,

а вмер - забули. Там такий і приспів:

«Ой горе-горе, коника забули!»

Органіст

Се ж проти чого ви мене спитали?

Річард

Ні проти чого, так. Се пісня лепська.

Органіст

Я органіста - не співець. Прощайте!

(Ображений відходить геть.)

Річард

Колего Брайд!.. Не слухає… розсердивсь!

Не хотячи, образив я людину.

Не зрозумів він… Та хіба се вперше,

що тут мене не розуміють люди?

Та й нащо розуміти їм? Вони

мені дали притулок, працю, спокій

і… справді, волю. Хто ж із того винен,

що в мене в грудях серце неспокійне,

що попалив його якийсь вогонь,

до варива та печива нездатний,-

він, може б, міг на олтарі великім

палить великі жертви всепаління…

Та де ж ті олтарі? Я наче бранець,

що на чужій землі шанує бога,

нікому не відомого в країні…

(Задумується. Потім дивиться в вікно.)

Мов примеркає… Тінь лягла від пущі…

Он там дорога стрічкою біліє…

Щось мріє, наче хтось іде чи їде…

Отак і я прийшов сюди колись…

Тяжкий був шлях, не витримав би Деві…

(Співає впівголос.)

«Куди ви зібрались так пізно в дорогу,

мій Річарде, добрий мій пане?» -

«Моя королево, моліться ви богу,

то легше на серці вам стане».-

«Ніч темна на морі,- пождіть хоч до рана,

мій Річарде, добрий мій пане…»

(Перестає співати.)

Забув слова, а голос пам’ятаю,-

бувало, часто батенько співав…

А мати ненавиділа балади…

(Співає.)

«Куди ви зібрались так пізно в дорогу,

мій Річарде, добрий мій пане?»

(Знов перестає.)

Як тут раптово западає вечір…

Чого воно? Бувало, так і в пущі…

Ніколи не забуду того шляху…

(Співає.)

«Ніч темна на морі,- пождіть хоч до рана,

мій Річарде…»

(Уриває, приглядається в вікно, далі схоплюється, придивляється пильніше на дорогу.)

А справді їде хтось?

Сюди? Здається… та невже?.. Мій боже!

Се Джонатан!

(Кидається до дверей, стрівається з Джонатаном, вони падають один одному в обійми.)

Мій друже! Джонатане!

(Заходжується коло Джонатана, саджає його поза столом і частує, витягши дещо з шафки їсти й пити.)

Сідай же, брате, відпочинь, приймайся!

Ти ж, певне, довго проблукав у пущі!

Тяжка дорога?

Джонатан

Ні, тепер не дуже,

за стільки часу вторували люди.

Таки ж минуло вже немало років,

як ти покинув нас.

(Придивляється до Річарда.)

А все, здається,

ще б не пора тим рокам стільки срібла

на чорні кучері твої покласти.

Чи то ж і я змінився так?

Річард

(дивиться на Джонатана)

Ти? Ні,

не дуже… Як же ти сюди заїхав?

Невже се задля мене?

Джонатан

Так, найбільше,

а то ще й Ріверса я мав одвідать,

до нього й діло є. Він, бач, до нас

прохання слав недавно через люди,

чи не дозволили б йому вернутись.

Річард

І що ж?

Джонатан

Дозволено.

Річард

А, так?.. Ну, як же

там маються твої?

Джонатан

Спасибі, добре.

Річард

(з видимим зусиллям і непокоєм)

А… в мене… всі живі?

Джонатан

Живі й здорові.

Вони тобі вітання засилають.

Сестра тебе просила запитати,

чи хтів би ти до неї повернутись.

Річард

Душа моя до неї рветься завжди.

Джонатан

Ну, то вернись!

Річард

Навіщо се ти кажеш?

Я ж вигнаний за вироком громади.

Джонатан

Се був не стільки вирок, скільки порив.

Коли б ти вмів той порив переждати…

Річард

Не вмів…

Джонатан

Не хтів.

Річард

Про се даремна мова.

Джонатан

Та й правда, то минуло вже. Тепер

громада вирок той забуть готова.

Річард

Хіба що так… А хто ж її просив?

Невже сама сестра?

Джонатан

Ні, Крістабель

сльозами серце матері збудила,

і згодилась піти просить громаду

твоя шановна паніматка.

Річард

Боже!

Таки призналася до сина мати…

Джонатан

Вона надіється, що ти ще прийдеш,

як блудний син…

Річард

Вона сказала так?

Джонатан

Вона се говорила при громаді.

Річард

Мене взивати блудним привселюдно!..

Джонатан

Громада се ласкаво прийняла.

Сам Годвінсон казав, що коли ти

покірно прийдеш, повний каяття

і скрухи серця,- він тобі пробачить,

як і громада.

Річард

Та невже він дума,

що я просив би вибачення в нього?

Джонатан

Він покаянних слів не зажадає.

Річард

Я маю, отже, каятися ділом?

Джонатан

Се ж ясна річ.

Річард

Так, правда, ясна річ.

Джонатан

Я раджу покоритись. Вір, мій друже,

ти сам би в тій покорі мир знайшов,

той мир душі, якого ще ніколи

у тебе не було.

Річард

Та вже й не буде!

Джонатан

Колись і я про себе думав так,

аж поки переміг, зломив гординю.

А відколи я сам себе відрікся,

я мир і благодать у серці чую.

Річард

Як я давно таких речей не чув!

Джонатан

Послухай же тепер! Нехай мій голос

волаючим не буде у пустині.

Кажу тобі, волаю і благаю:

скорися, Річарде!

Річард

Не вмію, брате.

Суди господь між мною й тими людьми!

Не гнеться шия перед Годвінсоном,

не може серце стерпіти неправди,

хоч би й від матері.

Джонатан

А для сестри?

Річард

Навіщо здався їй покірний Річард?

Хіба на те, щоб у труну покласти?

Джонатан

Покинь ти, Річарде, сі горді речі,

то марний дим, згадай живих людей.

Небожа Деві ти любив, як сина.

Річард

Що з ним тепер?

Джонатан

Нічого, добрий хлопець.

Річард

Не ліпить?

Джонатан

Ні, в малярстві став кохатись.

Хотів би він в Голландію поїхать

з товаришами, трохи підучитись,

та грошей брак. А шкода, бо малює

таки незгірше. Він охоту має,

та й кревні не противляться, бо що ж,

він грішного нічого не малює.

Річард

Що ж він малює?

Джонатан

Більше все портрети.

Свій власний змалював. От я привіз.

(Виймає невеличкий портрет, намальований на дощечці.)

Се він тобі в дарунок посилає.

Річард

(придивляється. Голос тремтить)

Мій Деві… Ще покращав… Вус чорніє…

Ті самі очі винозорі, щирі,

та сама іскра в погляді. Мій хлопче!

Душі моєї сину дорогий!

Джонатан

Вернись до нього.

Мовчання.

Річард

Нащо б я вернувся?

Щоб угасити душу молодечу?

Тепер він пам’ятатиме довіку,

що був колись у нього дядько Річард,

одважний, вільний і непримиримий,

покірний тільки правді і красі.

Не хочу я той спогад потьмарити,

не хочу я, щоб мій коханий Деві

і молоді товариші його

на мене головою покивали:

«Був кінь, та з’їздився!» Се вже найгірше.

Джонатан

Все гордощі. Ти, Річарде, для слави

готов душі спасення загубити.

Річард

Для слави? Де ж? Яку ж я маю славу?

Не край ти мого серця!

Джонатан

Вибачай,

я хтів сказать…

Річард

Та що вже говорити!

Ми все сказали, що могли, здається.

Джонатан

Я мав сказать, що, крім мене й родини,

у тебе ще є приятелі вдома.

Річард

Які ж се праведники?

Джонатан

Пані Томсон.

Річард

Такої щось не знаю.

Джонатан

Се вдова

по Томсоні, колишня Дженні Кембль.

Вона недовго замужем була,

тепер вона вже…

Річард

Годі, не розказуй!

Чи пані Томсон, а чи панна Кембль,-

однаково. Не знаю сеї жінки.

Мовчання.

Джонатан

Що ж я твоїй сестрі скажу про тебе?

Річард

Скажи їй тільки: вороття немає.

Джонатан

І се останнє слово?

Річард

Так, останнє.

(Одвертається.)

Джонатан

Ні, Річарде, ти не ховай сих сліз,

я бачу їх. Скажу твоїй сестрі:

він плакав, те говорячи.

Річард

(переміг себе)

Як хочеш…

Скажи моєму Деві, щоб конечне

в Голландію поїхав…

(Іде до скрині, виймає з неї гроші і дає їх Джонатанові.)

Ось, віддай

йому сі гроші. Мій гіркий зарібок

сей раз нехай не йде на хліб насущний.

Скажи йому: просив твій дядько Річард,

щоб ти артистом був і не корився.

Джонатан

Я гроші передам.

Річард

А слово?

Джонатан

Ні,

То грішне слово.

Річард

Що ж, не говори!

Мій Деві і без слів все зрозуміє.

Мовчання. Джонатан ховає гроші.

Джонатан

Я бачу, більш нічого не діждуся.

З тим і піду.

Річард

Куди ж? Ночуй у мене!

Джонатан

Піду до Ріверса. Бувай здоров!

(Стискають руки. Джонатан подається до дверей, на відході.)

Що матері твоїй сказать?

Річард

Нічого.

Джонатан виходить.

Під час діалога помалу споночіло. Тепер тільки невиразне зоряне світло трохи освічує хату.

Річард

(прислухається, як тихшає хода Джонатана надворі, далі сідає в кінці стола)

Який я одинокий, боже правий!

Що ж, я досяг, чого хотів,- я вільний.

Розбив усі кайдани свого серця

і серце вкупі з ними. Так, я вільний.

Нема у тьмі ні впину, ні дороги,

нема й мети… До краю доборовся…

Невже тепер, як переміг я все,

мене самого переможе туга?

Ні, те, для чого я всього відрікся,

нехай мене рятує. Іскро божа!

Спалила ти мені оселю рідну,

тепер світи для мене на чужині,

багаттям хатнім стань.

(Встає, запалює світло, ставить його на постаменті, відслоняє ванькир, підходить до закритої статуї, бере за покривало, трохи одслоняє його, але спиняється.)

Що ж я хотів

змінить в сій статуї? Над чим робити?

Кінчати? Ні… Наблизить до природи?

Взірця нема… Фантазії дать волю?

Не б’є моя фантазія крилами,

бо зламані…

(Спускає покривало.)

Чого ж мовчиш ти, думко?

Рятуй мене!.. Чогось замерло серце…

Втомилось битись? Так… І я втомився…

(Сідає на край п’єдесталу статуї.)

А може, все була одна мана?

І, може, то була не іскра божа,

а вогник той, що над багном літає

і зводить подорожнього на безвість…

І, може, всі вони не помилялись,

а тільки я… Я все життя віддав

зрадливому, невдячному кумиру…

В найтяжчий час мене кумир мій зрадив.

Так будь він проклятий!..

Що я сказав!

Та як не гріх було дожить до сього?

Прости мене…

Кого се я благаю?

Глухую пустку… Як тут страшно, боже!

(Вибігає з хати.)

Вибігши, Річард кинув двері одчиненими; від протягу світло на постаменті блимає, і чорні тіні від статуї, від кістяка і від шкільних лав перебігають по стінах і по підлозі. Хата якусь хвилину порожня. Потім входять магістер і мессер Антоніо, чоловік поважного віку, має одіж і манери венецького nobile⁴⁵ XVII віку.

Антоніо

(стає на порозі і здивовано оглядає хату)

Магістре хвальний! Смію запитати,

ви певні в тім, що се його домівка?

Магістер

Тут помилки ніяк не може бути,

шановний мій добродію.

Антоніо

Се дивно…

Магістер

Дозволите вас тута залишити?

Коли вже так ви спішитесь покинуть

Род-Айленд наш…

Антоніо

Я змушений спішитись!

Магістер

То мушу я зібрать громаду нашу,

щоб зараз про гандльові пункти врадить.

Я мушу там з латинського тлумачить,

бо в нас не всі освічені в сій мові.

Антоніо

Безмірну дяку винен я за теє,

магістре найславутніший, що ви

моєї справи прийнялись так пильно.

Коли дорівнює ученість ваша

ввічливості - а в тім нема сумніву,-

то ся нова земля пишатись може

великим, дивним світочем науки.

Магістер

Землі нової вченість і ввічливість

не важиться і віддалік рівнятись

до давніх цнот Венеції старої.

Антоніо

Бракує слів, щоб гідно відповісти…

Здаюсь на вашу ласку, мій магістре.

Магістер

Мій пане, я щасливий вам служити.

Церемонні поклони. Магістер виходить.

Антоніо

Се студія митцева? Ні, се пустка!

Се не подібне до світлиці тої

Рікардо молодого, де бувало

і музи й грації єднались любо.

Стоїть якась фігура одинока,

мов пам’ятник могильний, а до неї

кістяк сміється реготом безгучним.

Невже й мешканець хати їй підстать?

Се страшно й здумати!..

На порозі з’являється Річард; побачивши Антоніо, жахається.

Річард

Небесна сило!

Мессе́р Антоніо? Я стратив розум!

Се привид!

Антоніо

Не жахайтесь, любий друже!

Постарів Тоніо, та ще живий,

ще й хоче торг у вас тут оживити.

Річард

(спочатку без слів гаряче вітається з ним)

Шановний друже! Се ж у мене в хаті

зійшло веселе сонце італьянське!

Антоніо

Се впору, бо таки у вас темненько.

Річард кидається запалювати більше світла. В одчинене вікно раптом вривається голосний гук органа.

Антоніо

Що се таке? Gloria in excelsis?⁴⁶

Що за музика?

Річард

Тут близенько церква.

Антоніо

(прислухається)

Тутешній органіст чудово грає.

Річард

На всю колонію артист єдиний.

Антоніо

Я бачу, ви навчилися покори,

як справжній пуританин.

Річард

Не покора,

а щира правда. Тут нема артиста,

окрім того, що грає там у церкві.

Антоніо

Та ще господаря сієї хати?

Річард

Я тута не артист. Був гончаром

і муляром, тепер учителюю.

Антоніо

З конечності бере артист роботу,

яку прийдеться. Навіть Аполлон

узявся раз до мулярської праці.⁴⁷

Річард

Якби згубив кіфару Аполлон

і стратив голос, мурував би тільки,

то, певне б, звався муляром, не богом.

Антоніо

Гай, гай, маестро! Се ж ота покора,

що гірша гордощів. Чи я ж повірю,

щоб справді ви могли згубити в пущах

Нової Англії⁴⁸ талант ваш?

Річард

Мій талант?

Ох, як давно не чув я сього слова!

Мессер Антоніо, вам я скажу

те, що й промовить важко… Мій талант

тепер мені здається метеором,

що вже погас. Блиснув він так раптово,

не дав ні світла, ні тепла…

Антоніо

Адже ж він

всім погляд зчарував, хто тільки бачив

його блискучий лет.

Річард

Та хто ж те бачив?

Антоніо

Ми, академія, венецький цвіт.

Річард

Прийшли до мене ви, мов Одіссей,⁴⁹

що викликав з Еребу⁵⁰ Ахіллеса

умерлого і розмовляв з марою

про давні справи, про геройські вчинки.

Між мертвим і живим лежав поріг

Еребової брами, а розмова

безкровній тіні жалю завдала,

що аж заплакали погаслі очі…

Academia delle belle arti!⁵¹

То - інший світ, тепер чужий для мене.

Антоніо

Він міг би бути вашим. Ви, маестро,

в Італії були б не метеором.

У нас ви б стали другим Бонарроті

і дорівняли б славі Донателла.⁵²

Річард

Я пізнаю concetti італьянські.

Антоніо

Се не concetti, ні, не компліменти,

я тільки те кажу, що пам’ять каже,

вона ж усе те вірно доховала,

що ви колись творили й говорили.

Річард

Що говорив, того вже й не згадаю.

Антоніо

Хто в нашому cenacolo,⁵³ бувало,

так високо здіймав пресвітле чоло,

так весело злотистим кубком брязкав,

так голосно гукав: «Evviva l'arte!»,⁵⁴

найголосніш од всіх?

Річард

Те все минуло.

Геть розкотились золотії кубки,

і сохне марно добреє вино,

а чоло молодече похилилось

і помарніло.

Антоніо

Що ж вам не дає

в Італію вернутись, в край щасливий,

де лаври й мирти путь вам устилали?

Річард

І там були не тільки лаври й мирти,

були ще й інквізиції декрети.

Ви чей же пам’ятаєте?

Антоніо

Не бійтесь,

тепер часи змінились.

Річард

(сумно)

Так, змінились.

Не буде ні декретів, ані лаврів.

Антоніо

Така розмова і сумна, й даремна.

Ви краще покажіть мені роботу,-

не вірю я, щоб не було її.

Хоч би артисту руки відрубали,

він все-таки творить не перестане.

Річард

Нема чого показувать багато.

Хіба оце…

(Іде і розкриває статую.)

Ви в нас, шановний друже,

були здавен «над хистами суддя».

Тепер од вас я вироку чекаю.

Не знаєте, як дорогий для мене

і присуд ваш, і кожне ваше слово!

Так, мов я досі був десь у пустині,

де й голосу людського не чував,

а тут одразу чую рідну мову.

Хіба ж вона не буде дорогою,

хоч би у ній почув я смертний вирок?

Антоніо

Про смертні вироки нема і речі.

Nunc delectandum est.⁵⁵

(Довго і уважно дивиться на статую.)

Річард тривожно стежить за його поглядом.

Скажіть, маестро,

коли ви почали оцей утвір?

Річард

Коли почав? Не знаю, як сказати:

в Венеції з’явилась перша думка.

Я вже тоді робив маленькі проби,

бо скрізь мені оця ідея мріла,

де б я не був. Колись в Масачузеті

зробив я статую… її нема.

Антоніо

А де ж вона?

Річард

Велика ласка буде

не вимагать відповіді на се.

Антоніо

А се ви хутко маєте скінчити?

Річард

Раніше, мабуть, путь моя скінчиться.

Антоніо

Се буде шкода. Статуя хороша.

Хоч, як то кажуть, трохи formentata.⁵⁶

Річард

Не диво… Сам я вимучений вкрай.

Антоніо

Так не беріте слів моїх, маестро.

Я, друже, сим сказать не хтів, що вам

вже справді сили творчої бракує,

а тільки те, що ви дали над нею

запанувати розмислу, що видно

вагання в сьому творові…

(Замовкає, шукаючи виразу своїй думці.)

Річард

Мессер,

не жалуйте, я не прошу пощади.

Антоніо

(намагаючись сховати ніяковість)

Та вам у ній нема й потреби, друже.

Се ж критика, а критика звичайно

ускіплива, часами то й над міру…

Пригадую, ви тільки що казали,

що мали проб чимало. Я хотів би

їх порівнять до статуї цієї.

Річард

(іде і достає з шафи маленьку фігурку воскову)

Оце одна зосталася від них,

і ту я виніс, наче тіло друга,

убитого в останнім бойовиську.

Антоніо

(придивляється до фігурки; обличчя його хутко приймав екстатичний вираз)

Маестро! Слухайте! Та се ж перлина!

Се ж гріх - таке од світу заховати!

Ви - пуританин, ви зросли на текстах,

а притчу про таланти і забули!

Річард

Шановний друже, я ту притчу знаю,

аж надто взнав…

Антоніо

На ймення Аполлона

і всіх камен!⁵⁷ Скажіть мені, маестро,

коли ви утворили сю перлину?

Річард

Та ще в Венеції. А потім трохи

переробив обличчя їй.

Антоніо

Здається,

сей ваш утвір скидається з фігури

на Кароліну д'Орсі.

Річард

Може бути.

Антоніо

Недарма ж то чужинець геніальний

до італьянки залицявся!

Річард

Ні,

ви помиляєтесь. Не залицявся.

Релігії краси при ній я вчився.

Якісь зальоти я вважав би просто

за профанацію.

Антоніо

Сама сеньйора

(становить тим часом фігурку на стіл коло себе)

десь не такої думки про зальоти,-

у неї завжди троє cicisbei,⁵⁸

крім чоловіка.

Річард

Замужем вона?

Антоніо

Давно. За тим гладким, багатим Ф’яскі.

Річард

Вона й тепер так ідеально гарна?

Антоніо

Тримається незгірш. Хоч, звісно, літа…

Річард

Мессер Антоніо, навіщо ви

мені се розказали?

Антоніо

Любий друже!

Нехай вас не вража мій розповідок,

оте, що я вам розказав,- життя,

а се, що тут мене чарує,-

(показує на фігурку)

мрія.

Життя і мрія в згоді не бувають

і вічно борються, хоч миру прагнуть.

А в скутку боротьби - життя минає,

а мрія зостається. Се ж то й значить:

Pereat mundus, fiat ars!

(Показує на девіз, виписаний на п’єдесталі фігурки. Річард не відповідає на се й задумується. Антоніо бере Річарда за руку.)

Маестро!

Як другу, як артисту, раджу вам,

прошу і заклинаю вашим хистом:

верніться-бо в Італію! Я певен.

там оживуть і мрії ваші, й слава,

і розцвіте талант під нашим небом.

Мій корабель до вашої послуги

з господарем його

(Кладе собі руку до серця і вклоняється Річардові.)

Річард

Спасибі, друже,

хоч я прийнять не можу призволення;

пробачте ви мені і зрозумійте.

Хоч ясне ваше сонце італьянське,-

осліплого воно не просвітить,

а сльози викличе з очей незрячих.

Тепер - вже пізно. Як мені вернутись

в той край, де бачили мене колись

у розцвіті, де всі колись на мене

великії надії покладали?

Що ж я там покажу? Чим похвалюся?

Так я почав

(показує на фігурку)

і ось як я скінчив!

(Показує на статую.)

Ні, після сього вже не воскресають!

Ви кличете мене на корабель?

Ні, друже, не беріть з собою трупа,

се, кажуть мореходці, не годиться…

(Гірко усміхається.)

Чоловік

(увіходить)

Шановний пане! Може, ваша ласка

до збору в дім громадський завітати,

щоб діло завершити.

Антоніо

Зараз буду!

Чоловік виходить.

Я мушу йти, а там час і в дорогу,-

я вже давно по Новім світі їжджу,

а до старого путь назад чимала -

баритися не можна мореходцям.

Так що ж, маестро?

Річард

Тяжко знов казати

те, що нелегко вимовить і раз…

Вклоніться там Венеції від мене

і скульпторам, хто з них ще не забув

товариша. Сеньйорі Кароліні

перекажіть, як зайде річ про мене,

привіт мій вдячний і глибоку шану.

З усіх людей, яких я знав на світі,

вона мені в житті дала найбільше,-

вона дала мені найкращу мрію.

Хай бог її благословить за те!

А вам, шановний друже, щира дяка

за вашу приязнь.

Антоніо

Шкода, що вона

не придалась ні на що вам, мій друже!

(Стискають руки, Антоніо подається йти.)

Річард

Мессер Антоніо!

Антоніо

Що, любий друже?

Річард

(дає йому фігурку)

Візьміть сю «мрію», хай вона іде

в святу країну, що її зродила.

Не хочу я загинути з душею.

Візьміть її, постановіть її

там, де колись мене квітчали лавром,

і всім скажіть: «Се Річарда душа»!

Антоніо бере поважно, мов релігіозно, фігурку до рук. Мовчазні поклони. Антоніо виходить.

Річард

(сам)

Душа моя за океан полине,

а я зостануся бездушним тілом,

серед костей, з потворою сією,

мертворожденною.

(До статуї.)

Яка бридка!

Ненавиджу тебе! Горить лице

від сорому, що показав тебе!

Так згинь же, проклята, зо мною вкупі!

Не хочу я себе переживати!

Хай згине все і сліду не лишиться!

(Замахується, щоб скинути статую з п’єдесталу, але опускає руки.)

Ні, не здіймається рука на тебе,

дитя моєї розпачі і туги.

І жаль мені тебе, так тяжко жаль,

мов батькові нещасного дитяти,

що вічною калікою вродилось…

Сей твір мій бронзи й мармуру не діжде.

Не пережить йому свого творця.

Не встигну сам я в землю обернутись,

як висохне і розпадеться глина.

Нехай стоїть до часу…

Ну, а я?

Готовий заповіт - чого ще ждати?

Пора б у вічну путь…

Чутно орган, грає Requiem.

Таки згадав

моє прохання добрий мій колега,

заграв і Requiem. Я буду вдячний,

уважно слухатиму…

(Сідає коло вікна і слухає.)

Грізні гуки…

вони віщують вічну муку в пеклі.

Я в ньому вже й тепер… О!.. Відгук раю?

Він обіцяє вічний спокій… спокій,

та й годі… Я колись не хтів спокою…

Тепер я чую, сила в мене гине,

як сей акорд… Я не могтиму жити

єдиним хлібом. От могутній грім!

То сурма янгола! То поклик з неба!..

Коли ж мене покличе янгол смерті?

Я чую, вже його недовго ждати…

Кінець

ПРИМІТКИ

До другого тому творів Лесі Українки ввійшли драматичні твори, написані в 1908-1913 рр.

Більшість автографів зберігається у відділі рукописів Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР у фонді Лесі Українки (ф. 2).⁵⁹

Твори друкуються в хронологічній послідовності, за часом їхнього написання.

Скорочені в автографах та першодруках імена дійових осіб подаються повністю беззастережно.

У ПУЩІ

Драматична поема

Уперше надруковано в ЛНВ, 1910, кн. 3, с. 481-500; кн. 4, с. 3-45.

Зберігся чорновий автограф драми та окремі уривки - ескізи і варіанти деяких сцен (ф. 2, № 807).

У 1895 р. Леся Українка за порадою свого дядька українського вченого і громадського діяча Михайла Петровича Драгоманова (1841-1895) працювала над статтею про англійського поета, публіциста і державного діяча, послідовного пуританина Джона Мільтона (1608-1674), вивчала матеріали про його життя і творчість.

В особистій бібліотеці поетеси зберігається праця Альфреда Штерна «Мільтон і його доба» (1877) з численними підкресленнями, особливо в тих місцях, де йдеться про ставлення пуритан до мистецтва і про їхнє переселення з Англії до Північної Америки (ф. 2, № 1345). Вивчаючи історію Англії епохи англійської буржуазної революції XVII ст., Леся Українка звертає увагу на постаті інших діячів цього періоду, зокрема англійського поета Георга Віттера (1588-1667) та борця за свободу вірувань в Англії Роджера Вільямса (бл. 1600-1684), який 1631 р. емігрував до Північної Америки, де був священиком в одній з пуританських колоній.

У фонді Лесі Українки зберігається ряд матеріалів про Роджера Вільямса: рукопис конспекту російською мовою твору Роджера Вільямса «Криваві сторінки переслідувань віри» (ф. 2, № 811); незакінчена стаття М. П. Драгоманова про Роджера Вільямса (ф. 2, № 812); бібліографія і виписка М. П. Драгоманова до цієї статті (ф. 2, № 813) та деякі інші.

Очевидно, в процесі роботи Лесі Українки над статтею про Джона Мільтона, яка залишилась незавершеною, і виник задум драматичної поеми «У пущі», а образ головного героя драми скульптора Річарда Айрона певною мірою постав на основі біографій та характерів Джона Мільтона, Георга Віттера і Роджера Вільямса.

Драматична поема «У пущі» створювалася протягом 1897-1899 рр. Було написано першу, більшу частину другої та третьої дій. Роботу над твором поновлено лише у 1907 р.

У листі до матері від 10 вересня 1907 р. Леся Українка писала: «Під впливом «осаждающих» мене просьб від деяких редакторів збірників (очевидно, мода на альманахи вернулася) я заходилась кінчати не тільки ту драму, що сей рік почата, «Руфін і Прісцілла», але й давно почату та відложену в довгий ящик драму про скульптора серед пуритан, і взялася за неї дуже ретельно, бо щось мені чується, що як не скінчу тепер, то так воно вже й залишиться, а мені її шкода - esliegt mir doch etwas darau»⁶⁰ (т. 12, с. 214-215).

На другому етапі роботи над цією драматичною поемою було написано другу її дію (в автографі кінцева сцена суду пуританської громади над Річардом датована 14. X 1908 р.), перероблено та відредаговано весь текст твору. Драма закінчена, очевидно, 1909 р. На останній сторінці автографа невідомою рукою поставлена дата: «1897-1909».

Чорновий автограф твору має заголовок «Скульптор». На його титульній сторінці рукою К. Квітки записано ще ряд варіантів назви драми - «Артист», «Життя артиста», «В пущі», «За океаном», «Забута трагедія», «В шурхах», «Похований артист» (заголовок «В пущі» підкреслено).

Ознайомлення з чорновим автографом дає уявлення про роботу Лесі Українки над текстом драми. Більшість переробок зроблено в місцях, де йдеться про причини занепаду таланту Річарда Айрона.

У первісному варіанті дії II виразно звучав мотив несумісності «святого хисту» й утилітарних потреб «юрби».

Після слів Джонатана: «Мені здається - ти ще не прозрів» було:

Річард

Ти що читав тут?

Джонатан

Та се... хтів я,

Щоб ти мені, як майстер, тут порадив…

Річард

Та що ж тут майструвать?

Джонатан

Та годі жартів!

А ні, то я піду...

(Встає.)

Річард

Який ти, Джонатане!

Адже ж я чув слова далеко гірші

Сьогодні тут від тебе й не образивсь.

Джонатан

(знов сідає)

Се, бачиш, до нової церкви треба

Нового свічника. Так от мені громада

Зробити наказала.

Річард

То громада наказує тобі?

Джонатан

Авжеж, громада.

Великий чоловік, а громадянин

служить повинен їй. І ти ж їй служиш.

Річард

Я не служу. Я їй даю роботу чорну

За хліб насущний. Ставлю комини,

Ліплю горшки, будую підмурківки,

Мурую склепи. От моя робота.

Джонатан

Хіба ж не служба се?

Річард

А звісно, ні!

Роблю по згоді, а не по наказу,

Наймаю тільки руки, а не душу,

Служу я тільки хистові й красі,

А більш нікому. Як артист, я вільний...

Джонатан

Та ти ще в школі диспутами вславивсь,

Тебе не переважиш,- ну, так от що:

Оце ж я маю свічника робити.

Робота ся для церкви. Я гадаю.

Що може тут погодитись артист

Із християнином. Громада наказала.

Щоб світача зробить на той взірець,

Що тут у Біблії описаний, в Ісході.

От слухай текст: «Роби різьблений свічник,

Стебло його, і чаші, й круги, й листя

У нього мають бути...» Не пойму я,

І скільки чаш і що воно за круги?

Бо, отже, сказано: «Три чаші, як оріхи»,

А далі так виходить, мов їх шість

Чи сім, а там знов мов чотири.

Отак же й з кругами і з листям теж.

Раз пишеться: все на єдиній віті.

То знов: сім віт, на кожній круг і лист,

Сім світачів, навіщо тут ті чаші?

Не розберу. Ти, може, розбереш.

Ось прочитай лиш.

Річард

(читає про себе, далі одсовує книгу)

Я тобі пораджу:

Закрий ти сюю книгу і ніколи

На сьому тексті більш не розгортай,

Коли бажаєш ти зостатися артистом.

Джонатан

Я хочу християнином зостатись.

Ні, не зостатись, але статись, досі

Я був поганином.

Річард

Ну, коли так,

То я повік поганином зостанусь,

Хоч би сім раз на день мене хрестили!

Джонатан

Річарде! Се не жарт! Згубити душу легко,

А вирятувать тяжко.

Річард

Що ж робити! Evviva l’arte!⁶¹

Джонатан

Бійся ти гріха!

Річард

О, я боюсь гріха! Я раз вчинив,

Але спокутував.

Джонатан

Який же гріх?

Річард

Я створив кумира.

Джонатан

Знову жарт.

Річард

Ні, так було. Як будували дім

Для ради нашої, прийшли до мене радці

Просить, щоб я зробив які покраси

На дверях дому. Згодивсь я робити,

Аби хоч раз мій хист громаді послужив,

Хотів зробити їм каріатиди або атланти -

Де! Руками замахали: «Гріх, поганство!»

Пристали якось на декоративні

Фігури лицарів. Зробив моделі,

Показую. Як глянули, жахнулись:

«Тут видко тіло! Знада! Одягти

І дать пристойніші постави!» Добре ж,

Я взяв, моделям витяг руки вздовж,

Правцем поставив, тіло вдяг по вуха,

Обличчя заборолами закрив

І кличу радників. Вони поважно

Оглянули й рекли: «Отак до діла!»

Порвало се мене, схопив я кия

І брязнув ідолів, аж загули

І в порох розлетілись. Остовпіли

Шановні радці; я ж подався геть,

Не мовлячи ні слова. З того часу

Пропала до кінця між нами згода.

Джонатан

До речі, я давно хотів тобі сказати,

Даремно ти дратуєш так громаду,

А надто Годвінсона...

Річард

Що ж мені

Твій Годвінсон?

Джонатан

А те, що він в громаді

Велику силу має.

Річард

Хай він має

В громаді силу, я на самоті,

То й буде з нас обох.

Джонатан

Чи ти гадаєш

Один проти громади йти? Для чого

Оця твоя робота?

(Показує на статуї.)

Річард

Для краси! Для мене перш усього!

Та ще для тих,

Що краще зрозуміють

Мої змагання.

Джонатан

Де ж ти бачиш їх,

Отих прихильників?

Річард

Не бачу, але жду.

Джонатан

Де ж візьмуться вони?

Річард

Вони вже наростають.

У них у всіх ще не пробився вус,

Та думка пробивається, і в серці

Вже прокидається огонь святий.

Вони мої змагання зрозуміють,

Вони мені і помилки простять,

Простять і виправлять і далі підуть

Дорогою, що я тепер так тяжко

Крізь пущу пробиваю, а вони

Її шляхом широким, битим зроблять.

Не увійшов до остаточного тексту й інший епізод з чорнового варіанта (дія II). Після слів Джонатана:

Я б сказав: нічого!

Та тільки се сказав би як поганин.

Тепер, як християнин, я кажу:

Розбий її!

у чорновому тексті було:

Вривається раптом чоловік в небагатому чорному пуританському вбранні, розлючений, ледве гамує себе. Не вітаючись, приступає до Річарда.

Чоловік

Слухайте лиш, майстре.

Чи я на сміх вам здався?

Річард

Що там сталось?

Чого ви так притьомом?

Чоловік

Скажіть на бога!

Він ще й дивується! А піч забули?

Річард

Ах, піч... пригадую...

Чоловік

Ще б не згадати!

Се добре сказано! Адже ще вчора

Прийти ви обіщали?

Річард

Та вгамуйтесь.

Направлю піч.

Чоловік

Коли?

Річард

Як буде час.

Чоловік

Ні, далебі, ви берете на глузди!

У мене піч завалиться затого,

А він мені: «Як буде час»! То майстер!

Тепер повинні стати на роботу,

Бо порядились.

Річард

Я тепер не можу.

Чоловік

Чом?

Річард

Маю вдома діло.

Чоловік

Отакої!

Робота хатня може почекати.

Річард

Не завжди!

Чоловік

Чи не се ота робота?

Річард

А хоч би й се?

Чоловік

Комедія! Ну, майстре.

Мені немає часу тут базікать.

Кажіть одразу, прийдете сьогодні

Піч мурувати?

Річард

Не прийду, аж поки

Оцю роботу хатню не скінчу.

Чоловік

Ви не жартуєте?

Річард

Ні.

Чоловік

Ну, то знайте,

Що іншого десь муляра знайду.

Річард

Се ваша воля.

Чоловік

Прощавайте!

Річард

З богом!

Чоловік виходить, грюкнувши дверима.

Джонатан

Ну, ти не забагатієш, як будеш

Отак усіх людей від себе відправляти.

Річард

Скажи на ласку, я хіба продався,

Що мушу кидать статую й летіти

Якомусь дурню мурувати піч.

Не діжде він!

Джонатан

А як не стане хліба?

Річард

То буду глину їсти.

Джонатан

А родина?

Річард

За неї не турбуйсь, я не жебрак.

Джонатан

Але ж ти напитаєш ворогів

Таким обходінням.

Річард

Та дай же спокій!

Хіба немає іншої розмови...

Суттєво перероблена сцена з фігуркою Дженні з I дії. Після слів: «То чом же їх ліпить не можна?» спочатку йшов такий текст:

Кембль

От як, дочко?

Так ти вже на моделі перейшла?

Дженні

Їй-богу, татку, я того не знала,

Що він мене ліпив.

Кембль

Так і повірю!

Яка ж вона, ота твоя фігура?

Дженні, не підіймаючи очей, показує на комин.

Кембль

(підходить і дивиться на статуетку Дженні)

Чи ба, в яку принцесу нарядив!

Іще б тут ображатись. Се вже, дочко,

Восковий комплімент, а не фігура.

Ну-ну! А я й не знав!

Дженні

Та що ж «не знав»!

Хіба се що? Хіба се гріх?

Кембль

Авжеж!

Один: «Не сотвори собі кумира»,

А другий: «Дівчини не зводь зума»,

А третій: «Не давайся на підмову»,

Ся третя заповідь про тебе, Дженні.

Крістабель

(тихо озивається)

Шановний батьку Джошуе, дозволь

Запевнити, що брат мій не з таких,

Аби з ума дівчат невинних зводив.

Чи так, матусю?

Едіта

Правда, Крістабель,

Ти добре кажеш. Брате Джошуе,

З тих трьох гріхів, що ти сказав, зостався

Один: «Не сотвори собі кумира»,

Се гріх великий, більший, ніж два інших,

Але для правди треба-бо признати,

Що в інших мій нещасний син не винен.

Дженні

Мати Едіто, чим

Твій син нещасний?

Едіта

Тим, що в гріху живе.

Дженні

Але, скажи, се, може, справді гріх

Робить портрети?

Кембль

Ну, се не портрет,

Портрети, бач, мальовані бувають,

Твій ліплений. Се бридко перед богом,

Вже ніде правди діти.

Дженні

Я гадала,

Що тільки бог поганський, то кумир.

Кембль

Ні, сказано: «Ні всякої подоби».

Се бридко перед богом. Добре, дочко,

Що ти спитала батьківської ради,

Бо іграшки ведуть до згуби часом.

Так отже більш портретів тих не треба.

Дженні

(смутно)

Добре, татку.

Кембль

А Річарду скажу, щоб він се знищив,

Щоб не було сього!

Дженні

(мимохіть )

Ох, татку!

Кембль

(суворо)

Дженні!

Дженні

Та я ж нічого.

Кембль

Ну, гляди мені -

Бо як довідаюсь про щось такого,

То знаєш, я часами не жартую,

Не подивлюсь на те, що єдиначка.

Дженні

(до Крістабелі)

Ну, і чого він гримає на мене?

(Ховається у Крістабелі на грудях, плаче.)

Крістабель

(лагідно )

Батьку Джошуе,

Прошу тебе, не гнівайся на Дженні,

І вір, що є в сій хаті щирі друзі,

Прихильні завжди до твоєї доні,

Її в сій хаті гріх спіткать не може,

А тільки приязнь і порада щира.

Як Дженні часом, може, й необачна,

Так трошечки, бо се ще молодощі.

Вір, батьку Джошуе, і вибач їй.

(Гладить Дженні тихо по гладко причесаній головці. Та
схлипує по-дитячому, дедалі затихає.)

Кембль

Та я ще тільки осторогу дав,

А се дурне дівча мерщій у сльози,

Ну, годі там. Сестро Едіто, знаєш,

Твоя дочка не дарма Крістабель,

Їй се імення до душі пристало.

Крістабель

Ти завжди добрий, батьку Джошуе.

Суттєво перероблений і скорочений останній монолог Річарда.

Річард

(сам)

Душа моя за океан полине,

А я зостанусь тут, мов тіло без душі

Серед костей і сих своїх потвор мертворожденних.

(До статуї.)

Яка бридка! Ненавиджу тебе! Горить лице

Від сорому, що показав тебе!

Так згинь же, проклята, зо мною вкупі,

Не хочу я себе переживати!

Хай згине все і сліду не покине.

(Замахується, щоб скинути статую з п’єдесталу, але опускає руки.)

Ні, не здіймається рука на тебе,

Дитя моєї розпачі і туги.

І жаль мені тебе, так тяжко жаль,

Мов батькові нещасного дитяти,

Що вічною калікою вродилось.

Навіщо маю нищити тебе?

Твій вік і так недовгий, ще не встигну

Я сам у порох обернутись,

Як висохне й розсиплеться ся глина.

Так, бронзи й мармуру сей твір не діжде,

Не пережить йому свого творця. Ну, а ти?

Моя невдала, безталанна мрія?

Ще б, може, здався віск сей на свічки,

Як той, що послужив для Годвінсона,

Незгірший був би вжиток, ніж тепер?..

(Дивиться на ескіз довго.)

А все-таки і тут душі частина

Зосталася життям тривожним жити,

Не вся душа пішла за океан.

Туди пішло душі моєї щастя,

А тут зосталось тяжке побивання,

Се пам’ятник моєї боротьби;

Я заповідаю сей твір братам-артистам,

Якщо вони настануть в сій країні,

Він їм розкаже, чим я міг би стати

І чим не став; чи сам я з того винен,

Чи люди, чи що інше - хай же зважать

Вони самі, коли збагнути можуть.

Я не збагнув і вже не маю сили

Розв’язувати загадки тієї.

Готовий заповіт. Чого ще ждати?

Либонь, вже час мені рушать в дорогу.

Великую, останню. Тільки горе,

Що треба поклику згори чекати,

А він щось бариться.

Чутно знову орган; грають Requiem.

Таки згадав

Про мене добрий мій колега, грає

Для мене Requiem. Не буду ж я невдячний,

Уважно слухатиму.

(Сідає коло вікна і слухає.)

Грізні гуки,

Вони віщують вічну муку грішним.

Ох, досить муки й тут, на сьому світі

Дочасної. Заставити забути

Сих мук не може й вічне раювання...

А що ж той рай? Се вічний спокій... спокій

Та й годі... Я більшого не прагну...

Тепер, я чую, сила моя никне,

Як сей акорд... Я не могтиму жити

Єдиним хлібом... Ох сей ясний гук!

Мов сурма янгола, мов поклик з неба

Той, що для мене хутко залунає...

Тепер мені його недовго ждати...

Подається за першодруком, звіреним й уточненим за чорновим автографом.

_______________

Леся Українка

У ПУЩІ

331

Друкований текст для вичитування взято з:

Українка Леся. Твори в 2 т. Том 2: Драматичні твори. Київ, «Наукова думка», 1987.

Серія «Бібліотека української літератури»

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

© Вичитування, правка, форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2019

© Електронна бібліотека

класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2019

¹ - Масачузет (Массачусетс) - штат Північної Америки.

² - Род-Айленд - штат Північної Америки.

³ - Ханаан - стародавня назва територій Палестини, Сірії і Фінікії.

⁴ - За біблійною легендою, вавілонський цар Навуходоносор, збожеволівши, їв, як віл, траву.

⁵ - Осія - один із біблійних пророків.

⁶ - Англіканська церква - державна церква в Англії. Пуритани (прихильники кальвінізму в Англії та Шотландії в XVI-XVII ст.) виступали проти англіканської церкви, зазнавали переслідувань і зрештою емігрували до Північної Америки. Пуритани ставили за мету очистити англіканське сповідання християнства від залишків католицизму, вимагали відмінити ікони і скульптури релігійного змісту.

⁷ - Нікси - за давньогерманською міфологією, водяні духи.

⁸ - Для розумного досить (лат.).- Ред.

⁹ - Моя провина (лат.).- Ред.

¹⁰ - За євангельською легендою, християнин Ананій разом із дружиною приховав від християнської громади частину свого майна. За це бог покарав їх наглою смертю.

¹¹ - За біблійною легендою, дружина єгипетського вельможі Потіфара хотіла спокусити Йосифа Прекрасного, що втік від спокуси.

¹² - Голіаф - за давньоєврейською легендою, філістимлянський велетень, забитий Давидом; синонім велетня, силача.

¹³ - Вікліфівці - прихильники Джона Уїкліфа (Вікліфа; 1320-1384), англійського релігійного реформатора, що виступав проти влади папи.

¹⁴ - Лоларди - учасники селянсько-плебейського руху XVI ст. в Англії, що набув характеру антикатолицької єресі.

¹⁵ - «Незалежні» (індепенденти), рівноправці - протестантські секти.

¹⁶ - Скорботна матір (італ.).- Ред.

¹⁷ - За євангельською легендою, сестри Марта (Марфа) і Марія були різні за вдачею: перша - практична, що дбала про матеріальні блага, а друга - натхненно-споглядальна, що дбала про блага духовні.

¹⁸ - За євангельською легендою, апостол Петро в найтрагічніший момент життя свого вчителя відрікся від нього.

¹⁹ - Самаряни - жителі стародавнього міста Самарії в Палестині.

²⁰ - Ханаанці - стародавні семітські племена на території Ханаану.

²¹ - За біблійною легендою, давньопалестинські міста Содом і Гоморра, жителі яких потопали в розпусті, були спалені вогнем, посланим з неба.

²² - За євангельською легендою, ці слова вимовив Христос, коли Іуда поцілунком вказав на нього сторожі.

²³ - Веселіїл та Еліав - за біблійною легендою, умілі майстри предметів релігійного культу.

²⁴ - За біблійною легендою, Каїн убив свого брата Авеля, заплямувавши цим своє потомство, до якого причислялись жителі Сідона і Тіра - великих фінікійських міст, торговельних і політичних центрів Фінікії.

²⁵ - Юбаль і Тубаль-Каїн - потомки Каїна.

²⁶ - За біблійною легендою, Авраам, родоначальник євреїв, просив бога, розгніваного грішними вчинками людей, помилувати ті міста, в яких знайдеться хоча б десять праведників.

²⁷ - Сіон - пагорб у південно-західній частині Єрусалима, де, за біблійною легендою, був храм бога Ягве - верховного божества в іудаїзмі.

²⁸ - Моїсей - за біблійною легендою, пророк, визволитель давніх євреїв з єгипетського полону.

²⁹ - Цитата з «Божественної комедії» італійського поета Дайте Алігієрі (1265-1321) («Пекло», 5, с. 121 - 123).

³⁰ - Свята простота! (лат.).- Ред.

³¹ - Єпископальна церква - державна (англіканська) церква в Англії, в якій верховна влада належить не папі, а королю.

³² - «Петиція прав» - закон 1628 р., що був покладений в основу буржуазної конституції в Англії.

³³ - «Пункти» - тобто «Пункти пропозицій», проект англійської конституції, винесений на обговорення в 1647 р.

³⁴ - Немає сумніву (лат.).- Ред.

³⁵ - Конче потрібна умова (лат.).- Ред.

³⁶ - Університет (лат.).- Ред.

³⁷ - За заслуги (лат.).- Ред.

³⁸ - Тепер продовжую (лат.).- Ред.

³⁹ - Архімед (бл. 287-212 до н. е.), давньогрецький учений, математик і механік, був убитий римським солдатом, якого, за легендою, зустрів словами: «Не чіпай моїх креслень!».

⁴⁰ - Бонарроті - Мікеланджело Буонарроті (1475-1564) - італійський скульптор, живописець, архітектор і поет доби Відродження.

⁴¹ - Спочатку (лат.).- Ред.

⁴² - Для цього випадку (лат.).- Ред.

⁴³ - Stabat mater (лат.) - католицький гімн, що починається словами «Stabat mater dolorosa» («Мати стояла скорботна»)

⁴⁴ - Requiem (лат.) - католицька погребальна меса; панахида.

⁴⁵ - Дворянина (італ.).- Ред.

⁴⁶ - Слава в вишніх (лат.).- Ред.

⁴⁷ - За грецькою міфологією, Аполлон, покровитель мистецтва і муз, разом із богом моря Посейдоном будував мури Трої.

⁴⁸ - Нова Англія - колишні колонії Англії в Північній Америці.

⁴⁹ - Одіссей, Ахіллес - герої поем Гомера «Іліада» і «Одіссея». У XI пісні «Одіссеї» розповідається про те, як Одіссей викликав з царства мертвих убитого Ахіллеса і розмовляв з ним.

⁵⁰ - Ереб - в грецькій міфології - персоніфікація мороку, син Хаоса і брат Ночі.

⁵¹ - Академія мистецтв (італ.).- Ред.

⁵² - Донателло (1386-1466) - італійський скульптор доби раннього Відродження.

⁵³ - Товаристві, тісному гуртку (італ.).- Ред.

⁵⁴ - Хай живе мистецтво! (італ.).- Ред.

⁵⁵ - Тепер треба радіти (лат.).- Ред.

⁵⁶ - Вимучена (лат.).- Ред.

⁵⁷ - Камени - у римській міфології богині - покровительки поезії, мистецтва й наук (у давніх греків - музи).

⁵⁸ - Приятелів заміжньої жінки (італ.).- Ред.

⁵⁹ - Далі при посиланні на фонд Лесі Українки зазначатиметься лише номер фонду та одиниці збереження.

⁶⁰ - Для мене це дещо важить (нім.).- Ред.

⁶¹ - Хай живе мистецтво (італ.).- Ред.