Леся Українка

ДРАМАТИЧНІ ПОЕМИ

АДВОКАТ МАРТІАН

Драматична поема

ДІЯЧІ

Адвокат Мартіан Емілій.

Аврелія - його дочка.

Валент - його син.

Альбіна - його сестра.

Люцілла - її дочка, Мартіанова небога.

Констанцій - писар у Мартіана.

Брат Ізоген - значний християнин, належний до кліру.

Ардент - молодий християнин.

Мім - німий раб.

Германець - воротар.

Центуріон вігілів.

Сторожа, сусідки.

Діється в місті Путеолах при Неапольській затоці, в домі Мартіановім, в III ст. по р[іздву] Х[ристовому].

I

Перистиль (хатній дворик) в Мартіановій оселі, оточений критою колонадою, простого, навіть суворого стилю, і кімнатами, що виходять дверима на ту колонаду; з одного боку кімнати побудовано на два поверхи, на горішній ведуть вузенькі сходи. Дворик посипано піском і засаджено де-не-де тривкими ростинами, здебільша агавами; подекуди стоять прості лавки з сірого каменю. Посередині круглий ставок без квіток і покрас; коло нього великий сонячний дзигар і менший водяний (клепсидра), там же стовп з почепленою на ньому мідяною дошкою, клевцем і великою ліхтарнею на гаку. В глибині перистиля вузька брама з кватиркою в одній половинці і з хвірткою в другій. Коли брама відчиняється, видко хороший морський краєвид. Напереді з одного боку до перистиля притикає чималий Мартіановий таблін (кімната для роботи), теж дуже простий, без покрас, заставлений полицями і кошиками, де лежать у великому порядку кодекси, таблиці, сувої і зшитки пергаменту і всякі знадоби до писання. В табліні тільки задня стіна мурована, а дві бічні заміняються завісами, що можуть розсуватись. Дія відбувається рівночасно і в табліні, і в перистилі.

Констанцій, дуже скромного вигляду молодик, наготовляє в табліні все до роботи: розкладає документи різні на столику, присуває до столика крісло з скамничкою під ноги і складений дзиглик, вигладжує навосковані таблиці і загострює стиля (паличку до писання).

Мім, німий раб, стирає порох з сонячного дзигаря, придивляється, де стоїть на ньому тінь, потім раптом б’є клевцем по мідяній дошці, сильно, різко, мов на гвалт, але сам при тому має дуже спокійне обличчя, немов пробуває в найглибшій тиші.

Збоку, з проходу, що поза табліном, виходить Мартіан, чоловік поважного, але ще не старого віку, торкає міма за плече, всміхається і подає рукою знак, що годі калатати. Мім спиняється, відходить набік і, взявши граблі, розрівнює пісок поміж агавами. Мартіан увіходить в таблін.

Мартіан

Здоров, Констанцію.

Констанцій

Здоров, патроне.

Мартіан

Мій вірний мім, як доля, невмолимий,

за ним уже роботи не проспати.

(Сідає на кріслі.)

Ти роздивився, що в нас на черзі?

Констанцій

Так, маємо тепера тую справу

про конфіскату грунту, що належить

тутешній церкві.

Мартіан

Добре. Я вже дещо

налагодив для оборони важне,

а ти там по законах пошукай,

як довго погребове товариство

задержує свої права на землю,

що зайняло колись під кладовище,

хоч потім перестало там ховати.

Констанцій дістає з полиці кодекс, сідає на дзиглик і переглядає параграфи. Мартіан бере один із сувоїв, що на столі, і читає уважно.

Констанцій

(несміло, не підводячи голови)

Патроне, єсть одна приватна справа.

Мартіан

Чия?

Констанцій

Твоя.

Мартіан

Яка ж? Не розумію.

Констанцій

Твоя жона…

Мартіан

(шорстко)

Не маю я жони.

Констанцій

Пробач… я хтів сказати, є відомість,

що Туллія вже позов учинила

у суд про половину всіх маєтків,-

се нібито належить їй від тебе

після розлуки шлюбу.

Мартіан

(видимо вражений, але панує над собою)

Що ж, нехай.

Констанцій

Ти не доручиш розпитать докладно?

Мартіан

Суд сповістить про все, як буде кликать.

Констанцій

Я чув, що в неї є в суді зарука,

бо муж її…

Мартіан

(сухо)

Мені се нецікаво.

Ти вже знайшов параграф?

Констанцій

Вже, патроне.

Обидва мовчки читають. Тим часом за брамою якийсь глухий гомін голосів, потім він стихає. Одчиняється брама, і воротар-германець, увійшовши крізь неї з вулиці в перистиль, подає мімові якусь табличку і показує йому знаками, щоб комусь передати на горішній поверх. Мім бере табличку і подається з нею до табліну. Воротар пробує його затримати, але він дивиться на нього люто і крутить головою. Воротар махає рукою і йде знов за браму. Мім увіходить в таблін і подає Мартіанові табличку, а сам стає на порозі.

Мартіан

Се що таке? Від кого і до кого?

Немає напису.

(Читає.)

«Я жду тебе

у кожду пору дня чи навіть ночі.

Ти будеш, як в раю. Цілую міцно

тебе - так, як люблю».

(Здвигає плечима.)

Не розумію !

(Усміхаючись.)

Констанцію, а може, се до тебе?

То вибачай за помилку.

(Подає йому табличку.)

Констанцій

(не беручи)

Ні-ні,

сього не може бути, запевняю!

Мартіан

Чого ж ти так сахаєшся? Цидула

гречненько зложена й не без вогню.

(Знаками питає міма, де він узяв таблицю. Той показує на браму і повторяє ті рухи, що робив йому воротар.)

Мартіан

(уже досадливо)

Щось неподобне!

(Махає мімові рукою, той виходить.)

Констанцій

Певне, жарт якийсь.

Мартіан

Тепер же в нас не першого апріля!

(Виходячи в перистиль, з порога до Констанція.)

Ти вільний поки що. Покличу потім.

Констанцій з кодексом виходить з табліну праворуч.

Мартіан

(гукає, підвівши голову вгору)

Авреліє!

Аврелія

(озивається з горішньої кімнати)

Я йду!

(Збігає по східцях в діл до батька. Аврелія молоденька вродлива дівчина, в голосі і в рухах є щось нервове, рвачке.)

Мартіан

Скажи, ти знаєш,

хто се писав?

(Показує їй табличку.)

Аврелія

(бистро глянувши)

А!..

(Вихоплює табличку, ховає в своїй одежі і подається бігти назад.)

Мартіан

Стій!

Аврелія спиняється.

Почім ти знаєш,

що то до тебе? Напису ж немає.

Аврелія

Я думала… я… дійсно… я не знаю…

Мартіан

(суворо)

Дивую, дочко, що тебе призводить

поводитися так, мов ти зросла

невільницею десь у гінекеї.

Якісь таємні листи… Хтось тебе

одважується кликать на стрівання

«у всяку пору дня чи навіть ночі!..».

Чому ж не може він прийти сюди

і чесно попросить руки твоєї?

Чи сам він тямить, що того не гідний?

Аврелія мовчить.

Ну! Говори ж!

Аврелія

Та то зовсім не «він»…

Мартіан

Як? Що таке?.. Не впору ти жартуєш.

Аврелія

Я не жартую… Се… писала мама.

Мартіан

(як громом поражений)

Що ти говориш?!. Ох, яка ж безличність!

Аврелія

Не говори про маму так! Яка ж тут

«безличність», що вона мене кохає?

І я її люблю! Авжеж, люблю!

Вона мене до себе жити кличе,

і я б давно пішла до неї жити,

якби я не була так непростимо,

ганебно боязка!..

(Порив її розрішається плачем.)

Мартіан

Тепер я бачу,

яку страшну я помилку зробив,

ховаючи від тебе всі провини

твоєї матері супроти мене.

Аврелія

(перестає плакати, спокійніше)

То все одно. Мені вас не судити.

Нехай вона супротив тебе й винна,

мені ж вона нічим не завинила.

Мартіан

Вона тебе покинула малою.

Аврелія

Вона покинуть мусила сей дім,

а що лишаюсь я в ньому аж досі,

то з того винен ти.

Мартіан

(гнівно)

Опам’ятайся!

Я винен, що ти маєш рідну хату,

а не живеш з вітчимової ласки?

По-твоєму, то се вина́?

Аврелія

Я, тату,

мовчатиму, щоб не гнівить тебе.

Мартіан

Тепер твоє мовчання не поможе.

Ти завдала мені тяжку зневагу.

Договорімось краще вже до краю.

Як ти мій дім так прагнеш проміняти

на дім вітчимовий…

Аврелія

А що ж такого?

Якби я вийшла заміж - не зміняла б

я твого дому на оселю свекра?

Чи й то було б зневагою тобі?

Мартіан

В тім є різниця.

Аврелія

Жадної не бачу.

Була б різниця, якби всі дівчата

йшли заміж по любові. Хто ж не знає,

що віддаються часто лиш для того,

щоб вирватися з батьківського дому?

Мені страшніший нелюб, ніж вітчим,

але й для мене, тату, рідна хата

в темницю обернулась…

Мартіан

Справді, дочко?

Аврелія

Що ж, тату, придивись, як я живу:

самотня цілий день, і навіть слуги

як не глухонімі, то чужомовні.

Ти їх таких навмисне добираєш,

аби не наслухали й не плескали,

аби ніхто не знав, що в тебе в домі

звичаї християнські…

Мартіан

Ти ж бо знаєш,

що мушу я таїтись.

Аврелія

Так, я знаю,

але хіба мені від того легше?

Ти, певне, справді мусив заховати

мене за мурами від християнок,

щоб я в товаришок не набиралась

палкого духу, щоб необережно

не зрадила себе й тебе як-небудь.

Якби ж я з ідолянками зійшлася,

було б тобі ще більше не до мислі.

От я й живу, неначе у пустині.

(З гірким сміхом.)

Для повної подібності - наш двір

піском посипано та колючками

засаджено! Зовсім пустиня!

Мартіан

(лагідно)

Доню,

що можу я тобі на се сказати?

Хіба лиш те, що є в громаді нашій

чимало гарних, молодих дівчаток,

що добровільно так живуть, як ти,

зрікаючись веселощів, пишно́ти.

Аврелія

Вони живуть так для живої віри,

а я для мертвої так гинуть мушу.

Мартіан

(вжахнувся)

Для мертвої? Ти щось страшне сказала…

Хіба ти вже… не віриш у Христа?!

Аврелія

(сумно)

Я вірю, тільки віра тая мертва.

Мартіан

Як розуміть тебе? Се щось несвітське!

Аврелія

Бо й я до світу не належу, батьку,

ні до надземного, ні до земного.

Мартіан

Авреліє! Та ти ж мене вбиваєш

речами сими!

Аврелія

Я замовкну, тату!

(Похиляється сумно-покірливо, опустивши руки.)

Мартіан

Ні, донечко, ні, не мовчи, благаю!

Скажи мені, признайся, хай я знаю

недугу твого духу! Може, якось

її ще можна вигоїти.

Аврелія

Трудно…

Чим має жити тая віра, тату?

Вона ж, як той наш мім, глухоніма

і тільки має стежити, як тихо

пересувається життя, мов тінь

на сонячнім дзигарі. Я ж не смію

одвідувати в’язнів чи служити

убогим, як оті дівчата роблять,

що ти спогадував.

Мартіан

На тії кошти,

що мав би я потратити, щоб двір сей

тобі вже не пустинею здавався,

я помагаю потаємки вбогим.

Ти в’язнів не одвідуєш на те,

щоб я їх міг з темниці визволяти,

боронячи їх справ як адвокат,

неначебто до віри непричасний,-

я через те довір’я маю в суддів.

Аврелія

Те все робити міг би ти й без мене

ще й краще. Навіть ту непишну одіж,

що я ношу, віддав би на убогих,

якби я вмерла…

(Нервово.)

О, далеко більше

я помогла б тобі, коли б умерла!

Мартіан

Не заслужив я слів таких від тебе.

Се просто марнота й дрібна досада

в тобі говорять. Як «непишна одіж»

тебе так журить,- можу справить кращу.

Аврелія

Мені не треба кращої одежі -

для кого й нащо мала б я вбиратись?

Мартіан

Ти так говориш, наче ідолянка.

Чого ж «для кого й нащо»? От же хутко

великдень в нас, те радіснеє свято,

коли й убогі дбають про убрання.

Аврелія

Вони до церкви ходять, межи люди.

Мартіан

Чи ми святкуємо про людське око?

Се ж тільки ідоляни уважають,

що свято в тім, щоб оргії прилюдні

справляти з галасом, а християни

і в затишку шанують боже свято.

Аврелія

Не знаю, може, се і грішна думка,

але як ми святкуємо отак,

замкнувшись від усіх, в той час як інші

єднаються для радощів у гурт,-

мені здається, наче ми вигнанці,

що й бог до нас не признається в небі,

як ми не признаємося до нього

перед людьми.

Мартіан

Колись і я так думав,

але й громада наша, й сам єпископ

мене запевнили, що більше значить

для церкви ся моя таємна служба,

ніж якби я пішов хоч і на смерть.

Аврелія

Я не кажу про тебе, лиш про себе.

Мартіан

Хіба не можеш ти Христа любити

таємною та щирою любов’ю?

Аврелія

Моя любов, так як і віра, мертва.

Мартіан

Авреліє! Знов сі страшні слова.

Аврелія

Страшніше те, що криється за ними…

(Після паузи.)

Ти пам’ятаєш, тату, те різдво,

як ти мені розповідав уперше

про народження бога в Віфліємі?¹

Мартіан

Авжеж, хіба ж я міг би те забути?

Я хтів би знов побачити те світло,

що сяло у твоїх дитячих о́чах,

почути теє радісне тремтіння,

що й я від тебе переймав тоді,

як ти сиділа на руках у мене.

Аврелія

(мрійливо)

Я довго-довго в тую ніч не спала…

Я марила про божеє дитятко,

що в світ прийшло при співах ангелиних,

при яснім промінні зорі нової.

У думці я до нього шлях верстала

з трьома царями і несла дари,

та миру, злота й ладану замало

мені для сина божого здавалось.

Я пурпуром вертеп йому встеляла,

вибірні квіти сипала у ясла,

в серпанки щонайтонші угортала

і забавки робила з самоцвітів.

Мартіан

Безгрішні у дитини сії мрії,

але в дорослої вони подібні

до ідолянства.

Аврелія

О, не бійся, батьку!

Вони давно погасли… ще тоді,

як ти другого ранку мовив нишком:

«Дитинко, ти не говори нікому

про те, що я розказував учора…»

Я тільки часом з гіркістю в душі

спогадувала їх, як на одправі

убогій хатній тут стояла. «Боже! -

я думала.- Такі мої дари!..»

Мартіан

Христос пишнот від нас не вимагає.

Аврелія

А все-таки я чула, що в церквах

є малювання і величні співи,

але мені заказано те все.

Я тільки безборонно бачу в вікна

на вулицях весь ідолянський культ:

веселі сатурналії,² поважні

теорії³ жерців, похід весталок,

і думаю: «Ся віра неправдива,

але чому в ній стільки є краси,

а наша правда так убого вбрана?»

Від сих думок любов моя вмирає…

Мартіан

Авреліє! Коли ти християнка,

то вищую красу повинна тямить,

ніж ту, що ідоляни утворили.

Аврелія

Не бачу я її навколо себе!..

Ні, правда, раз я бачила її,

та ти сказав, що не для мене теє…

Мартіан

Що саме?

Аврелія

Раз колись я в цирк пішла

ще з мамою… Ти гнівався на неї…

Мартіан

Бо знав, що призвела її до того

пуста цікавість. А тобі ще й шкода

була з того,- ти цілу ніч горіла,

маячила, жахалася, кричала…

Аврелія

А все-таки то був єдиний раз,

що я побачила на власні очі

ту вищую красу, таку живу,

таку страшну…

Мартіан

Ти ще й тепер тремтиш

від спогаду самого. Не потрібно

було тебе туди водити!

Аврелія

Може…

Навіщо справді бачити було,

як дівчина, вродлива, молоденька,

у білих шатах стала на арені,

мов розцвіла на полі золотому

лілея біла? Нащо я те чула,

як арфою еоловою ніжно

вона там заспівала: «Алілуя!»

Ой нащо, нащо я тоді той пурпур

живий угляділа?.. Я розумію,

чому тоді ті люди, як безумні,

з амфітеатру кинулись на круг,

волаючи: «Ми християни!..»

(Голос її істерично здіймається,)

Мартіан

Тихше,

вгамуйся, доню.

Аврелія

(нервово сміючись)

Що? Почують люди

на вулиці, як ми тут, зачинившись,

уголос признаємось до Христа?

Мартіан

Я мушу замикатись.

Аврелія

Так, я знаю.

І ти б хотів, щоб я вуста замкнула,

а тільки серцем богові молилась?

Чи так?

Мартіан

(тихо, упокорено)

Так, доню.

Аврелія

Ну, то знай же, батьку,

що я не можу так. Бо щоб мовчати,

то треба все забуть. Коли ж я мушу

забути те, що бачила там в цирку,

то мушу я піти від тебе пріч.

Мартіан

Для чого ж, донечко?

Аврелія

Тоді забуду

лілею білу, як сама розквітну

трояндою, нехай і не святою,

зате розкішною! Щоб я забула

арену золоту,- хай злототкані

простеляться під ноги килими.

Нехай заглушить гучний грім музики

луну святу еолової арфи.

Я з думки викину кривавий пурпур,

як обів’ють мене шовки червоні,

як цвіт юнацтва буде, мов безумний,

мені волати: «Ми твої раби!»

Мартіан

(з жахом дивиться на неї)

Авреліє! Де ти взяла сі мрії?

Аврелія

Від матері.

Мартіан

Вона тебе навчила?..

Аврелія

Вона мені се в кров передала,

бо я її дитина.

Мартіан

Не моя?

Аврелія

Ти сам мене позбавив свого спадку.

Уста замкнувши, ти замкнув і серце,

і я не хочу більше прислухатись,

що там в ньому, як у темниці, стогне,

нехай умре і стогін… Відпусти

мене до матері.

Мартіан

Чи ти гадаєш,

що там вітчим тебе нарядить зараз

у злото й пурпур?

Аврелія

Мама говорила,

що незабаром припадуть їй гроші

чималі звідкись.

Мартіан

Ти не знаєш, відки?

Аврелія

Я не питала. Все одно для мене.

Мартіан

Вона від мене хоче відсудити

маєтку половину.

Аврелія

(прикро здивована)

Справді так?

Мартіан

Вона й тебе, либонь, для того кличе,

щоб мати більше права до маєтку.

Аврелія

Сього не говори! Не буду й слухать!..

Що мати хоче відсудить маєток,

се не гаразд… А втім… як добре зважить,

се, може, й дійсно матері належить.

Мартіан

(різко)

Ти дійсно добре зважила!

Аврелія

Що ж, батьку,

все ж мати віддала тобі самому

життя молодшу, кращу половину.

Мартіан

Стидайся! По-якому ти говориш?

То се ти думаєш, що так і слід

життя своє частками продавати

за гроші то одному, то другому?

Іди! Ти справді не моя дитина!

Аврелія

(і собі розпалившись)

Так! Не твоя! Не хочу буть твоєю!

Твоєю бути - се віддати значить

і молодість, і душу, і красу,

замкнутися і зникнути од світу,

а що́ за теє мати? Рабську долю,

нудне, безглузде, сіре животіння!

Мартіан

Але за гроші можна б ще терпіти?

Чи так, по-твоєму?

Аврелія

Я вже сказала

все, як по-моєму, і більш нічого

не маю говорити.

(Повертається йти, але спиняється на ході.)

Мати завтра

збирається в Єгипет, бо вітчим

від цезаря туди легатом їде.

Якщо сьогодні я прийду до неї,

вона мене в Александрію візьме,

і там я буду жити, як царівна

єгипетська!

Мартіан

Дочкою Клеопатри?⁴

Аврелія мовчки метнула на батька погляд, повний ненависті, і швидко подалась по сходах нагору.

Мартіан

(кинувся було за нею, але спинився)

Ні… що я їй скажу?..

(Знесилений сідає на камінну лавку.)

Як се негідно,

як низько вийшло! Нащо я се мовив?..

З кімнати, що в глибині перистиля, виходить Валент, молодий хлопець, подібний до Мартіана не тільки вродою, але й рухами, хоча не має стільки стриманості і влади над собою, як батько.

Валент

День добрий, батеньку.

Мартіан

Ой, сину-сину,

якби ти знав, яке у мене горе!

Валент

Я чув з кімнати вашу всю розмову.

Мартіан

І що ж?

Валент

Сестра де в чому слушність має.

Мартіан

Так?..

Валент

(лагідно, але рішуче)

Звісно, по-жіночому вона

невтримливо з тобою говорила,

та й їй далась нелегко та розмова.

Аврелію я розумію. Сам я

себе тут наче зайвим почуваю.

Та й справді, батьку, нащо ми тобі?

Мартіан

Ти не питав би так, якби мав діти.

Валент

Я знаю, ти нас любиш. Ми тебе,

повір, теж любимо.

Мартіан

Твоя сестра

того не доказала.

Валент

Що робити?

Обоє ми не винні, що не маєш

собі ти з нас ні помочі, ні втіхи.

Ми в тебе в домі тільки бути смієм,

а жити нам не можна, щоб не стати

для тебе каменями спотикання

на трудному шляху. То чи не краще,

якби зовсім нас тута не було?

Коли ти любиш нас, тобі самому

повинно бути тяжко, що для тебе

ми так марнуєм молоде життя.

Мартіан

Чому ти, сину, кажеш «ми»? Хай справді

не вмів я виховать сестри твоєї,

але ж тебе я виховав інакше:

ти був у школі, маєш товариство,

я від людей тебе не заховав.

Валент

То, батеньку, ще гірше. Се не знає

Аврелія, як часом тяжко в людях,

а то б не нарікала на «пустиню»…

У школі - то ж були щоденні муки,

тортури справжні! Школярі у нас

всі на «римлян» і «християн» ділились,

зчиняли раз у раз сперечки, звади,

два табори були непримиренні,

як на війні. Мене ж і ті, і другі

«межи́вірком» дражнили, та й тепера

молодики так само називають

за те, що я - з твого наказу, батьку -

здаюсь байдужим до змагань за віру.

Між ідолян і християн одмінком

холодним та оспалим я блукаю…

Ніхто не знає, що́ в мені кипить!

Мартіан

Господь, мій синку, знає все таємне.

Він дасть тобі заплату.

Валент

За що, батьку?

Чим прислужився я до слави бога?

Чим сам собі я славу заслужив?

Мартіан

Де ти навчився славолюбства?

Валент

В тебе.

У мене дух займався, як я слухав

про вхід господній у Єрусалим,

коли юрба народу незчисленна

«Осанна сину божому!» кричала,

і віття ліс над нею колихався.

Се ж був тріумф!

Мартіан

Та не найбільший, сину.

Мовчазно терплячи наругу й муки,

син божий звеличав вінець терновий

над всі вінці земні… То був тріумф.

Валент

І той ще не найбільший. Там, на небі,

сів божий син праворуч край отця,

а в судний день, при сурмах ангелиних,

появить славу другого пришестя.

Мартіан

(побожно)

Так, сподіваємось. Але ж, Валенте,

належить слава богові - не людям.

Валент

Павло-апостол, батьку, був людина,

проте ж він славен був по всіх світах.

Ареопаг, філософи премудрі

чоло клонили перед ним. Народи

всіх мов перейняли його імення.

Церкви - то світачі його. Ох, батьку,

я за таке життя стерпів би все!

Мартіан

Не всім те дано.

Валент

Знаю я, що слава

святая не судилася мені,

бо сина-проповідника не сміє

у себе мати Мартіан Емілій.

Мартіан

Син адвоката може прилучитись

до діла батька. Звісно, се завдання

не так величне…

Валент

Я твого завдання

не зневажаю, та мене не ваблять

закони й коментарії на їх.

Та й справи християнські не щодня ж бо

трапляються.

Мартіан

За се хвалімо бога!

Валент

Та й… я з тобою буду щирий, батьку…

такої слави, як твоя, для мене

було б не досить. Був я у суді

тоді, як ти там промовляв. Дивую,

як міг ти говорити! Не зійшов ти

ще й на трибуну, а вже там стояла

клепсидра, той холодний часомір,

що краплею по краплі невблаганно

відмірює тобі той час короткий,

що вділено для оборони правди.

Мартіан

Так що ж, Валенте? Світочам небесним,

і тим порядок дано й певний час,

коли і скільки їм світить на землю.

Я до порядку звик. Хіба промова

моя була невдала.

Валент

Ні. Здається,

промова та була з найкращих саме.

І що ж? Кому ж ти розсипав ті перли

ясного розуму? Якісь діди,

засушені в пергаментах, шукали

параграфів по кодексах в той час,

як ти вдавався до душі та серця!

Мартіан

Та судді й мусять пильнувать законів.

Я більше удавався з тим до люду,

а люд, здається, не байдужий був.

Валент

Юрба плескала не тоді, як справді

ставав ти на верхів’ї свого хисту,

а як спускався до низин утертих.

Я червонів при тих аплодисментах.

Мартіан

Хіба вже завжди так?

Валент

Та хоч би й ні,

то все ж я, батьку, вражений за тебе.

Останній проповідник з передмістя

яскра́вішу, живішу славу має,

ніж ти, найперший в місті адвокат!

Я б не стерпів такого!

Мартіан

Слухай, сину,

чи слава ж є найбільша надгорода?

Чи ж найпочесніше у світі - лавр?

Шанобний дуб, оливна гілка миру,

свячена пальма - чи ж не рівноправні

вони славутнім лаврам?

Валент

Може бути.

Та що кому належить. Он сестра

волить як не лілею, то троянду,

а я волію лавр. Такий я вдався.

Я про́бував усі мені приступні

шляхи до слави. Вірші, проза, драма,

наука - все те зрадило. Не маю

я до письменства хисту. Чин живий

або живеє слово - се талан мій,

я син оратора таки недарма!

Та досі скрізь цвілим і сірим муром

ставала на дорозі обережність.

Я не проламувався через мур,

шануючи твоє завдання, батьку,

але тепер знайшов я кружну стежку,

що вже тобі шляху не переріже…

Мартіан

Яку ж то саме?

Валент

Я вступлю до війська.

Мартіан

Ісусе Христе!..

Валент

Що ж ти так жахнувся?

Чи мало християн у війську служить?

Мартіан

Але ж вони там служать по неволі,

а ти по волі мав би лити кров,

носити цезарські орли, приймати

з нечистих рук вінці!

Валент

Бо чисті руки

вінців не мають для таких, як я.

Я людських душ не смію боронити

від князя тьми, то буду проганяти

хоч темні орди варварів північних.

Піду туди, де бій кипить найдужче,

а там уже ніхто не запитає

мене про віру. Там - аби одвага

та добрий меч, а се у мене буде.

Сьогодні запишуся в легіон.

Мартіан

Сьогодні?..

Валент

Що ж уводитись? Навіщо?

Когорта має вирушити завтра.

У мене все готове.

Мартіан

Сину! Сину!

Констанцій

(увіходить)

Пробач, патроне, що тебе турбую.

Брат Ізоген прийшов у пильній справі.

Мартіан

Проси в таблін.

Констанцій виходить.

Я ще, Валенте, потім

поговорю з тобою. Будь же дома.

Валент

Якусь годину можу ще побути.

(Іде через перистиль у свою кімнату.)

Мартіан іде в таблін і стрічає там Ізогена, старого, поважного, спокійно-суворого чоловіка.

Ізоген

Мир, брате мій.

Мартіан

Мир і тобі.

(Показує Ізогенові на крісло, той сідає. Мартіан - проти нього на дзиглику.)

Ізоген

(придивляючись до Мартіана)

Чого се

ти наче горем битий?

Мартіан

Ох, мій брате,

у мене діти гинуть!

Ізоген

Що ж їм сталось?

Я ж бачив їх здоровими недавно.

Мартіан

Вони не тілом хворі, тільки духом.

Я трачу їх обох. Моя дочка

іде до матері, а син до війська.

Обом погибель певна.

Ізоген

Що ти кажеш?

Та нащо ж ти пускаєш їх на згубу?

Ти ж батько їм - ужий своєї влади!

Мартіан

Не смію, брате. Говорив я з ними

не як маючий владу, а як той,

що в глибині душі провину чує.

Ізоген

Яку ж провину?

Мартіан

Я, мов ідолянин,

дітей своїх на жертву рокував,

я положив їх на вогонь повільний -

тепер вони конають.

(Замовкає в тяжкому смутку.)

Ізоген

Мартіане,

ще не зовсім тебе я зрозумів,

а то б я, може, дав якусь пораду.

Мартіан

(з раптовим поривом надії схопив Ізогена за руку)

Дай, брате, дай пораду! Поможи

мені моїх дітей порятувати!

З любові до Христа рятуй нас, брате!

Ізоген

Аби я відав як, невже не хтів би?

Мартіан

Проси єпископа, щоб він дозволив

моїх дітей до церкви привести.

Я сам проситиму, а ти піддерж.

Ізоген

Тепер не час.

Мартіан

Ой брате! Я не можу

хвилини тратити!

Ізоген

І ми не можем.

Єпископа закинуто в темницю.

Мартіан

Коли?!

Ізоген

Сьогодні. Завтра буде суд.

Мартіан

Та як же так зненацька?

Ізоген

Ти ж бо знаєш,

що знов уже такі часи настали,

коли для християн закон - не батько,

а злий вітчим. Я саме ж і прийшов

тебе просити, щоб на завтра конче

приготував ти оборону.

Мартіан

Трудно.

Короткий час. Я ще й не знаю справи.

Ізоген

Я тут приніс тобі усе належне

до сього діла. Роздивись і зваж,

чи можна що зробити.

(Подає Мартіанові сувій пергаментів. Той уважно роздивляє їх.)

Тим часом Аврелія збігає швидко та обережно вділ і подається до брами. На середині перистиля спиняється і подається до табліну, але, уперто труснувши головою, завертається знов до брами. По дорозі зриває листок агави, колеться, але, стлумивши стогін болю, ховає листок під своє покривало і, не оглядаючись, вибігає крізь хвіртку за браму.

Мартіан

(розглянувши пергаменти)

Дуже трудно,

але можливо, з помочею бога.

(Зважливо.)

Так, брате, докладу всії снаги,

всю ніч до ранку буду працювати

і все зроблю, що тільки в людській силі.

Але тепер вділи мені годину.

Дозволь покликати моїх дітей,

сам розпитай їх про науку віри -

я їх учив, як наш канон велить -

і сього ж вечора, коли достойні,

введи їх у громаду.

Ізоген

Ні, не можу.

Якраз тепер повинен ти стояти

при всій повазі в очах ідолян.

Мартіан

Та сам же я до церкви не вступаю!

Ізоген

Ти думаєш, ніхто не буде знати,

чиїх дітей я в церкву приведу?

Тож сяя звістка, наче блискавиця,

все місто облетить! Як тільки вийдеш

ти на трибуну,- громом загуркоче

в юрбі: «У нього діти - християни!»

Тоді вже й слова не дадуть промовить.

А де ж тепер ми знайдем оборонця?

Ти знаєш сам, що другого немає.

До інших тут у місті ми не можем

удатися - вони не християни -

та й хист їх не дорівнює твоєму,

а посилати в Рим - короткий час.

Крім того, ти ж і в Римі силу маєш,

є в тебе друзі при дворі й в сенаті.

Хто здатен помогти нам, окрім тебе?

Мартіан

Але ж подумай, брате: я ж - людина,

я ж батько! Як же можу я покинуть

своїх дітей у тьмі надвірній гинуть?

Ізоген

Та ти ж їх просвітив Христовим словом!

Мартіан

Зерно зродило плід занадто буйний,

упавши на добірну цілину,-

як не зібрать його, то він поляже

і зогниє. Прийнявши слово, діти

запрагли діла. Сам ти знаєш, брате,

що як нема погожої води

вгасити спрагу, то людина мусить

хоч з брудної калюжі та напитись

або умерти. Діти в мене, брате,

не літеплої вдачі. Їх господь

не викинув би з уст. Моя дочка

святою мрією горіти здатна -

з таких бувають мучениці, брате.

Мій син одважної, твердої вдачі -

незгірший був би з нього проповідник.

Ізоген

Се може бути. Тільки ж наша церква

тепер не тим держи́ться, чим давніше.

Під час поро́ду, звісно, ллється кров

і рветься крик, але той час минувся.

Тепера церква мусить кров щадити,

і в молоко її перетворяти,

і рівним голосом, як мудра ненька,

розважно говорити. Наш єпископ

не раз наказує дівчатам нашим

не рватися до мученських вінців,

а тихим послухом служити богу.

Та й проповідників у нас не брак.

Тебе не можуть замінити діти.

Ти в нас тепер, немов наріжний камінь,

ти здержуєш усю будову нашу,

хоч сам невидний; а як ти схибнешся,

впаде наш стовп, розвалиться наш дім,

єпископа засудять на вигнання,

церковні добра конфіскують. Чим же

тіла і душі наші будуть жити?

Наш ворог тямить, чим держиться церква,-

і вже не важить на овець, лиш цілить

у пастирів, щоб розточить отару;

з лиця землі він не змітає вірних,

а землю вириває їм з-під ніг.

Ти знаєш - проти сього не поможе

ні проливання крові на арені,

ні проповіді грім.

Мовчання.

Хто знає, може,

ще й шкода від твоїх дітей була б…

Мартіан

(вражений)

Чому?

Ізоген

Тепера з молодими трудно.

Мов коні-неуки, рвуть поводи

і не хотять ніяк ходити в шорах.

Була в нас вчора буря на зібранні,

єпископ вилучив Ардента з церкви.

Мартіан

Ардента?! Чи ж то може бути? За що?

Ізоген

Все за непослух. Ти, запевне, чув,

що там, на конфіскованій містині,

де наша церковця мала́ стояла,

уряджено для цезарського культу

олтар і статую?

Мартіан

Так, я се знаю.

Ізоген

Ардент наважив статую розбити.

Мартіан

Ой господи! За се - страшенна кара!

Ізоген

Він кари не боїться. Нам же страшно,

що він напасть на християн спровадить.

Весь клір просив, щоб не робив того.

Та знаєш же його запеклу вдачу.

Мартіан

Такий його покійний батько був -

Орканом ми його прозвали в школі,-

але палкий мій друг своєму сину

і щире серце в спадок полишив.

Аж не зміщається мені у думці,

щоб церква одцуралася Ардента…

Ізоген

Немає ради іншої, хіба

що він од заміру свого відступить.

Та мало сподіваючись на теє,

я поки що вже виготовив листи,

де звістку подаю про вилучення,

щоб розіслать по всіх церквах, урядах,

громадських і державних установах

в той самий день, як він сповнить свій замір.

До тебе ж я з проханням удаюся

від себе і від кліру: не приймайся

ні в якім разі боронить Ардента,

якби його поставлено на суд.

Ще краще - ти зовсім не признавайся

до нього перед людьми. Мов не знаєш.

Мартіан

Але ж Ардентів батько був мій друг

і поручив його моїй опіці,

як умирав.

Ізоген

Формально ти не був

опікуном. В твій дім Ардент не вхожий.

Ти легко можеш осторонь стояти,

як тільки схочеш. Ти повинен, брате,

послухать нас, коли ти раб Христовий

і церкви-матері слухняний син.

Мовчання.

Мартіан

(в тяжкому роздумі)

Чи ж не над людську силу сії жертви?

Зректися друга… допустить свідомо

своїх дітей загинути з душею…

Чи хто з людей коли чинив таке?

Ізоген

Коли той друг тобі оселю спалить,

невже й тоді він все ще буде другом?

Хіба під час облоги не буває,

що й батько дітям брами не відчинить

і їх не пустить в поле до криниці,

щоб ворога до міста не впустити,

хоч би від спраги діти погибали?

Мартіан

Ох, брате мій! Тут ду́ші, ду́ші гинуть!

Ізоген

Ти богові їх душі доручи,-

він може врятувать в рові левинім

і в огняній печі.

Мартіан мовчки тяжко зітхає і схиляє голову.

Ізоген

(після мовчання)

То як же, брате?

Єпископа ти будеш боронити?

Мартіан

(упалим голосом, наче байдуже)

Авжеж, про се не може буть питання.

Ізоген

(устає)

То я не буду відбирати часу.

Зостанься з миром, брате.

Мартіан

В мирі йди.

(Коли Ізоген вийшов, Мартіан, одхиливши завісу, озивається)

Валенте!

Валент увіходить в таблін і стає перед батьком. Той мовчки дивиться в землю, не зводячи на сина очей. Мовчання.

Валент

Що́ ти мав казати, батьку?

Мартіан

Я мав надію, що знайду пораду…

Валент

Яку?

Мартіан

Просив я брата Ізогена

ввести вас у громаду.

Валент

(радісно)

Ти просив?

О! батеньку!

(Цілує батькові руку.)

Мартіан

Не тішся, мій Валенте,-

брат Ізоген не хоче.

Валент

Ми самі

до церкви підем, аби ти дозволив.

Мартіан

Не прийме церква.

Валент

Ізоген хіба

в’язати й розрішати має владу?

Мартіан

Він добре знає, що бажано кліру.

Валент

(спалахнувши)

Коли бажає клір гасити душі,

то ми посвідчим се при всій громаді!

Нехай громада судить межи нами!

Я їм скажу промову. Ти побачиш -

я імені твого не осоромлю!

Мартіан

Ні, сину, не чини руїни в церкві,

інакше - я даремно жив на світі.

Валент

Се ж, батьку, рабство духу!

Мартіан

Ні, Валенте,

не з по́слуху сліпого я прошу

тебе скоритися братерській волі.

Брат Ізоген довів так безперечно

потребу жертви, що і сам я мусив

схилити голову.

Валент

Чи він злякав

тебе новим гонінням?

Мартіан

Сину, вір,

я ні свого життя не ощаджав би,

ні вас, того життя найкращих квітів,

якби я знав, що то послужить вірі.

Але шляхи господні таємничі,

хто може їх збагнути? Може, треба

і господу рабів глухонімих…

Валент

(сумно)

Тим маю я потішитись?

Мартіан

Мій сину,

потішся тим, що ти ще молодий,-

коли господь мене до себе візьме,

ти будеш вільний…

Валент

Може, є сини,

що їх ся думка тішить,- я не з тих.

Мовчання.

Я, батьку, вже з тобою попрощаюсь.

Благослови мене.

(Склоняється перед батьком.)

Мартіан

(насилу владаючи собою)

Поклич сестру.

Я хочу і її благословити.

Валент

(тихо)

Вона пішла.

Мартіан

Пішла?! Не попрощавшись!

(Закриває тогою обличчя.)

Валент

(ще тихше)

Ти плачеш, батьку?

Мартіан

(одкривається)

Я хотів би плакать,

але не вмію.

Валент

(падає на коліна перед батьком)

Батеньку, прости!

Я бачу, ми тобі розбили серце!

Мартіан

(підводить його)

Я більше винен. Я розбив вам душу.

Нехай нас бог помилує усіх!

Мовчазне прощання. Валент виходить через перистиль за браму, втираючи сльози. Мартіан, одхиливши завісу в табліні, проводить його поглядом.

II

Те саме місце і той самий день, тільки трохи пізніше. Мартіан працює в табліні сам. Часом погляд його блукає в просторі і затуманюється тяжкою думкою, але він міцним зусиллям волі примушує себе до роботи і похиляється над пергаментами. За брамою чутно гомін голосів, спочатку тихий, дедалі гучніший. Потім проривається тоненький, тремтячий, але гострий від тривоги дівочий голосок: «Ой мамо! Я боюся! Що ж се буде? Куди се ми заїхали?» Другий, спокійніший і глухіший жіночий голос відзивається: «Стривай». Слідом за сим за брамою чутно стукіт, що зараз же, мов не своєю силою, обривається. Мартіан, почувши голоси, насторожився, виглянув з табліну, пішов до брами повз міма, нахиленого над клепсидрою, і відсунув у брамі кватирку.

Мартіан

(глянувши в кватирку на вулицю)

Альбіно! Сестро!

(Одчиняє миттю хвіртку і вибігає за ворота.)

Чутно гомін радісного вітання. За хвилину воротар-германець відчиняє браму і киває на міма, потім удвох з ним уносить в перистиль легеньку лектику (ноші з наметом і з запонами, на чотирьох ніжках, як ліжко). В лектиці сидить, одхилившись на подушки, Люцілла, тоненьке, дуже хоровите дівча-підліток. За лектикою йде поруч з Мартіаном Альбіна, ще не стара, але дуже бліда, з сивуватим волоссям і сумними, втомленими очима. По знаку Мартіана слуги становлять лектику недалеко від ставка, вносять речі новоприбулих у кімнати, в глибину оселі; мім там у кімнатах зостається, а воротар вертається за браму і зачиняє її за собою.

Альбіна

Що се, Мартіане,

який чудний у тебе воротар?

Не то - не відчиняє, навіть стукать

у браму не дає.

Люцілла

Та ще й кричить

по-варварськи, аж я перелякалась!

Мартіан

Германець він, по-нашому не вміє.

А не пускав тому, що я гостей

ніколи не пускаю в час роботи

і не люблю, щоб стукались, клієнти ж

крізь сіни входять.

Мартіан з Альбіною сідають на лавці недалеко від лектики, але не поруч із нею.

Люцілла

Дядечку, а де

Аврелія?

Мартіан

(нахилився, наче щось підняти)

Немає дома.

Люцілла

Шкода!

Я так хотіла бачити сестричку!

Альбіна

Та ще побачиш, певне ж, ненадовго

вона пішла.

(До Мартіана.)

Таж правда?

Мартіан

Я не знаю.

Альбіна

А ми, сюди йдучи, там під горою

молодика зустріли, так подібний

до тебе! Може, то був твій Валент?

Мартіан

Запевне.

Альбіна

От, якби напевне знала,

то я б його затримала, а так

не зважилась.

Люцілла

(До Мартіана)

А братик хутко прийде?

Мартіан

Не думаю.

Альбіна

(глянувши на брата, нишком до нього)

Ти мовби щось…

Мартіан

(теж нишком)

Нічого.

Нехай я потім…

Люцілла

Дядечку, скажи,

сьогодні день щасливий?

Мартіан

Тим щасливий,

що ви приїхали.

Люцілла

Ні, ти не знаєш…

Я все боюсь, коли б не був феральний.

Альбіна

Та ні-бо, доню, я ж тобі казала.

Люцілла

Ми, дядечку, три кораблі впустили

в Александрії - все в феральні дні

вони відходили.

Альбіна

Ну, і впустили

погожі дні, на морі нас хитало.

Люцілла

Дарма! Зате доїхали живі,

а то ще хто зна, як було б!

Мартіан

(нишком)

Альбіно,

чи то вона у тебе ідолянка?

Альбіна

(теж тихо)

Крий боже, то вона через недугу

така слабенька духом.

Люцілла

Мамо! Дядечку!

Що ви шепочетесь? Кажіть по правді -

феральний день?

Альбіна

Та де ж там!

Люцілла

Календар!

Ой, дайте календар!..

(Болісно кривиться і хапається за серце.)

Альбіна

(в тривозі кидається до неї)

Дай, Мартіане,

прошу тебе. Ось зараз, зараз, доню!

Мартіан іде в таблін і виносить звідти календар - мармуровий кубик з написаним на ньому календарним текстом у три стовпці на кожному боці.

Люцілла

(переглянувши одну шпальту)

Так, правда, день Венери… Слава богу!

(Заспокоєна, одхиляється на подушки, але зараз же знов тривожиться і починає щось шукати.)

Де, мамо, булла?

Альбіна

(виймає з мішечка, що коло пояса, невеличкий медальйон на стрічечці)

Ось.

(Хоче знов сховати.)

Люцілла

Ні, дай сюди,

ти ще загубиш.

(Бере буллу і чіпляє собі на шию.)

Мартіан

Що ж таке в тій буллі?

Люцілла

Так, камінець - «гадюче око» зветься -

жрець Ескулапа дав у Сіракузах,

там мама в храм ходила.

Мартіан

(до Альбіни)

Правда, сестро?

Альбіна

(непомітно для Люцілли зробила знак Мартіанові, що ні.)

Та мусила вже… Що́ ж ти з нею зробиш?

Люцілла

А в храм Лібітіни⁵ ми вдвох піде́м,

як відпочину. Мама от не хоче,

а там на кораблі казала жінка,

що просто як рукою здійме слабість.

Мартіан

Ти в мене й так поправишся, Люцілло.

Альбіна

Отсе ж я й привезла її до тебе

на поправку. Єгипетська весна

їй завжди шкодить: той гарячий вітер -

то чисте пекло.

Люцілла

Тут як у раю -

так легко дихати…

(Глибоко дише, втішно усміхаючись.)

Альбіна

(теж усміхається)

От бачиш, доню,-

казала ж я, що добре в дядька буде!

Мім приходить, бачить, що сонячний дзигар вже весь покритий тінню, і здіймає клевця, щоб ударити в дошку, але Мартіан робить йому знак, що не треба, і показує рукою на браму. Мім, покинувши клевця, відчиняє хвіртку, торкає воротаря і показує йому на бічний прохід у дворі; той увіходить у двір, зачиняє хвіртку, засуває важким засувом браму і йде собі праворуч через двір у бічний прохід. Мім вертається і наливає кухликом воду в клепсидру.

Люцілла

(тривожно мацає в себе на грудях і шукає навколо. З одчаєм.)

Ой мамо, лихо! Я згубила рибку!⁶

Альбіна

Як, донечко? Вона ж була на шиї.

Люцілла

Шнурочок, певне, перервався…

(Ламле руки і здіймає їх угору.)

Боже!

Прости мене! Прости!.. Ой мамо, мамо!

Навіщо я тебе в той храм послала!

Господь прогнівався за Ескулапа

і рибку одібрав, бо він не хоче,

щоб я, нечиста, знак Христовий мала.

Ох, мамочко, тепер же я умру!..

Ой, нащо ж ти пішла до Ескулапа!..

Альбіна безпомічно дивиться на Мартіана.

Мартіан

(нишком до Альбіни)

Скажи, що не ходила.

Альбіна

(так само, хитаючи головою)

Гірше буде.

Люцілла

(раптом завважає у міма в руках свою рибку. Радісно)

Дай, дай сюди! Ти де її знайшов?

Мім не рушиться, спокійно роздивляючи майстерно зроблену рибку.

Дай. То моя!

(До Мартіана роздражнено.)

Чому се він не слуха?

Він варвар теж?

Мартіан

Ні, він глухонімий.

(Бере од міма рибку і подає Люціллі, вона втішно притискає рибку до серця і цілує її.)

Люцілла

(глянувши на міма)

То він страшний!

Мартіан

Ні, чим же він страшний?

Він добрий і покірливий, він буде

тебе носити на руках, як схочеш.

(На мигах питає міма, чи буде він носити Люціллу на руках. Мім потакує головою і всміхається привітно Люціллі. Вона теж усміхається.)

Люцілла

(до Мартіана)

Звели йому, щоб відчинив ворота.

Здається, з сього боку видко море,-

я подивлюсь.

Мартіан

Там вулиця, дитинко;

там ходять люди, будуть заглядати.

Люцілла

(злякано)

А ти боїшся? Певне, тута люди

камінням кидають у християн?

(До матері.)

Щоб ти мені ніколи не ходила

на вулицю! І в церкву не пущу.

І щоб ніякі люди не ховались

у нас в кімнаті! Чуєш? Я не хочу!

А то заслабну гірше та й умру.

Альбіна

Нехай господь боронить! Не тривожся.

Куди ж я тут піду? Кого сховаю?

Я ж незнайома тут ні з ким.

Люцілла

У церкві

пізнаєшся одразу з усіма.

(До Мартіана нервово, дедалі все більше бентежачись)

Ти, дядечку, не знаєш… то давно ще,

як я була маленька… все мій татко

ходив до церкви та й ходив… І люди

у нас ховалися… А раз… вночі…

прийшла сторожа, тих людей забрала…

І татка з ними… І в темницю татка

замкнули… мучили… пекли залізом…

а потім… до стовпа його прибили

і… і…

(Задихається, хапається за груди, стогне)

Альбіна

(кидається до неї)

Люціллочко!

Люцілла

Води! Води!

Мім по знаку Мартіана подає їй води.

Люцілла

(напившись і полежавши тихо, до матері)

То ти не підеш?

Альбіна

Не піду, дитинко,

нікуди не піду, з тобою буду.

Люцілла

А люди? Може, дядько їх ховає?

Мартіан

Ні, в мене не ховається ніхто.

І ти не бійся, нас ніхто не займе.

Мене тут поважають.

Люцілла

(зітхає з полегкістю)

О, се добре!

(Закриває очі.)

Якби хоч рік пожити так спокійно,-

я б видужала, мамо.

Мартіан

Дай-то, боже!

Не рік живи, а хоч і до заміжжя.

Люцілла

Який ти добрий, дядечку… Щаслива

Аврелія! У неї татко є…

(В голосі її бринять сльози.)

Альбіна

(до Мартіана)

Дозволиш занести її в кімнату?

Вже вечоріє.

Мартіан

Певна річ. Там досі

прибрали вже й вечерю зготували.

Ви будете вечеряти в кімнаті

чи у триклінії?

Альбіна

Вже ж там, де ти.

Мартіан

Я не вечеряю. А ще до того

роботу наглу маю. Ось я зараз

скажу, щоб занесли Люціллу.

Люцілла

Ні!

Сама піду.

Альбіна

Тобі ж се трудно, доню.

Люцілла

Сама піду! Бо се поганий знак,

щоб на руках несли в нову домівку.

Альбіна

Се хто ж тобі сказав?

Люцілла

Сама я знаю,

бо так уносять тільки в шлюбну хату

або в гробницю.

Альбіна

Бог з тобою, люба!

Мартіан

Як ти вже віриш в тії забобони,

то думай, що якраз ти вийдеш заміж,

гостюючи у мене.

Люцілла

Ні, не те.

Бо в християн не вносять в шлюбну хату,

то тільки в ідолян,- я ж християнка.

Мартіан

То не повинна вірить в забобони.

Люцілла

(уперто)

Я все-таки сама піду.

(Вилазить з лектики, Альбіна їй помагає. Вилізши і зробивши кілька кроків, Люцілла спиняється і скрикує.)

Ой боже!

Альбіна

Що? Що тобі?

Люцілла

А нащо ж я далася

внести в браму?

(Стогне і хлипає.)

Альбіна

То ж нічого, доню,

то ж тільки в перистиль, у двір, не в хату.

Люцілла

(спокійніше, але неймовірно)

Ти справді так гадаєш?

Альбіна

Вже ж, єдина!

І не гадаю, а напевне знаю:

в Єгипті зветься домом все обійстя,

а тута перистиль - то ще не дім.

(Виводить дочку, стиха розважаючи, бічним проходом у дальші кімнати.)

Мартіан, провівши Альбіну і Люціллу, зараз вертається і дає мімові на мигах розпорядок, щоб подав гостям вечерю, а сам іде у таблін працювати, але, завваживши, що там уже не видко, а в лампі нема олії, виходить знов у перистиль. Поки мім вештається через перистиль, носячи вечерю гостям з кухні в дальші кімнати, Мартіан в ті хвилини, коли зостається сам, заходить в кімнати своїх дітей; з Авреліїної кімнати виносить стрічку і квітку лілеї, з Валентової якісь таблички, несе їх, прикриваючи тогою, і ховає в табліні в скриньку.

Альбіна

(підходить до завіси в табліні. В руках у неї мисочка з якоюсь стравою і чарка з вином)

Я заважаю, Мартіане? Вибач,

я на хвилинку. Чи нема у тебе

з алое ліків?

Мартіан

Та, здається, єсть.

Нехай запалять світло - пошукаю.

Виходить і, перейнявши міма, показує йому, щоб засвітив світло. Той приносить олію, наливає в лампу Мартіанову і в ліхтарню коло клепсидри, потім приносить запалену скіпку і засвічує світло табліні і в перистилі. Мартіан з Альбіною тим часом розмовляють.

Мартіан

(угледівши в Альбіни страву й вино)

Се що? Ти принесла мені вечерю?

Альбіна

(ніяково, поставивши принесене на лавку)

Та… се Люцілла конче напосілась,

щоб я твоїм пенатам віднесла.

Мартіан

Я ж не держу ні олтаря, ні статуй.

Альбіна

Я їй казала те - не хоче слухать.

«Ти, каже, тільки в атріум постав,-

вони вже знайдуть».

Мартіан

Як то сумно, сестро!

Твоя і Фестова дочка шанує

не бога справжнього, а ті привиддя!

Альбіна

Вона шанує бога і боїться,

але у неї страх, ні, просто жах

перед усім, що їй здається грізним

чи таємним… Се - лихо, Мартіане,

палюча, люта рана в мене в серці,

те марновірство! Але що ж я вдію?

Ти ж бачив сам… Є матері, що можуть

самі своїх дітей на смерть віддати

за віру, але я… Ти, Мартіане,

либонь, мене осудиш?

Мартіан

Ні, Альбіно,

я не суджу нікого.

Альбіна

Їм вже легше,

тим матерям,- їх діти раз конають,

раз терплять муку, а моя - щоденно…

Мартіан

І відколи ж се так?

Альбіна

Від смерті Феста.

Сім літ уже караємось отак.

Вона-то й народилась дуже квола,

бо я тоді таке життя тривожне

провадила… Мені здається часом,

що я таки проти Люцілли винна,-

я кидала те хворе немовлятко

для служби вірі, я його труїла

своїм перегорілим молоком.

Ой, я її струїла ще в утробі

своєю кров’ю, що горіла палом

надземних поривань!.. Але вже потім,

як батько їй умер, сконавши в муках,

мені здалося - господи, прости! -

що вже моя родина заплатила

кривавий довг. Я більше не могла

те сиротятко мучити… Ой брате!

Не думай тільки, що душа моя

на тому заспокоїлась, ой, де ж там!

Моя душа в довічную неволю

попалася, але, на жаль, не вмерла…

Мартіан

Чому «в довічну»? Ти ще можеш, сестро,

дістатися на волю.

Альбіна

Як умру?

Мартіан

Та ні, ще тут, на сьому світі.

Альбіна

Брате,

як можеш ти мене сим потішати?

Я маю прагнути дитині смерті?!

Мартіан

Не смерті, лиш одужання. Люцілла

одужає, за когось піде заміж,

а ти сама тоді знов будеш вільна.

Альбіна тяжко зітхає, безнадійно махнувши рукою.

Альбіна

Дай боже, Мартіане, щоб ніколи

ти не зазнав такого лиха з дітьми!..

Мартіан

(глухо)

Я, може, гірше знаю.

Альбіна

Що ти кажеш?!

Мартіан

Ти для дитини занедбала віру,

я ж - навпаки.

Альбіна

Ти видалив дітей

за ідолянство з дому?

Мартіан

Християни

у мене діти, але тяжко їм

в такому домі, де не тяжко жити

хіба глухонімому.

Альбіна

Не збагну я…

Мартіан

Ти можеш обіцяти з легким серцем

своїй дочці до церкви не ходити,

поки ви тут гостюєте, бо й сам я

до церкви не ходжу.

Альбіна

Ти відречений?!

Мартіан

Ні, гірше - потайний. І так я мушу.

Така громадська воля. Сих кайданів

душа моя не скине, поки в тілі.

Мовчання. Альбіна стискає братові руку.

Голос Люцілли

(здалека)

Ну, мамо! Де ти?

Альбіна

(відзивається)

Зараз, зараз, доню!

(Заспішившись.)

Дай ліки, Мартіане, я піду.

Мартіан виносить з табліну слоїчок. Альбіна бере і йде до дочки. Мартіан віддав мімові страву й вино, що принесла Альбіна, і дає знак винести геть. Мім виходить.

Повна тиша. В перистилі світло з ліхтарні вже бореться з темрявою, що напливає з кутків. В табліні Мартіан сидить, похилившись над працею. Раптом чутно наглий тривожний стукіт у браму. Мартіан зривається і біжить до брами.

Мартіан

(ще на ході)

Хто там?

Голос за брамою

Се я - Ардент… сховай мене!

Мартіан одсуває кватирку в хвіртці. Крізь кватирку, при мінливій смузі світла з ліхтарні, видко бліде, спотворене, скривавлене обличчя Ардента.

Мартіан

Що сталося?

Ардент

Я статую розбив.

Мартіан сплескує руками.

Вони побачили… женуться… пробі,

сховай мене!

Мартіан

Не можу я. Не смію.

Тут лікар близько, забіжи до нього,-

йому се безпечніше, та й тобі.

Ардент

Я не дійду… Я весь зіходжу кров’ю…

побитий… скаменований… На бога!

Рятуй мене! Згадай Христові рани!

Мартіан

Не смію, сину.

Ардент

Так я син тобі!

Мій батько доручив мене…

(Спиняється, прислухається, здалека чутно рев юрби і тупотіння її ніг.)

Ой, швидше

пусти мене!

Констанцій

(вибігає з своєї кімнати, що зараз коло брами)

Патроне, я сховаю

Ардента в себе в хаті.

Мартіан

Ні, не можна.

Твоя кімната в мене в домі.

Констанцій

Пробі!

Патроне, він сконає під порогом!

Пущу його! Дивитися несила!

Вони ж його уб’ють, розірвуть, стопчуть!

Мартіан мовчки удержує його за руку, щоб не відсував засуви, Констанцій силкується визволити руку, пориваючись до брами.

Ардент

Пусти мене!

Мартіан

Не можу я пустити.

Ардент

Господь тебе не пустить в царство боже!

Будь проклятий! Пілат!!⁷

(Зникає з кватирки. Рев юрби ближчає.)

Мартіан

(випускає Констанція)

Арденте! Сину!

(Береться сам до засува, щоб відчиняти, але сильний стукіт скількох кулаків у браму вражає його і він спиняється.)

Мартіан

(тремтячим голосом)

Хто стукає?

Скілька голосів

Сторожа і народ!

Мартіан

(намагаючись опанувати собою)

Чого вам треба?

Один грубий голос

Ти сховав злочинця!

Мартіан

Якого?

Той самий голос

Сам ти знаєш! Одчиняй!

Альбіна

(вибігає)

Що тут таке?

Мартіан

Йди, сестро, до Люцілли,

я, може, якось одверну біду.

Альбіна виходить.

Мартіан

(вже твердо)

Не мушу я нікому відчиняти,

крім слуг закону.

Голос

То пусти сторожу.

Мартіан

А хто мені запевнить, що юрба

не набіжить у дім?

Голос

Центуріон

міських вігілів.

Мартіан

Ти?

Голос

Так, я.

(Той же голос промовляє до юрби.)

Гей, люди!

Не йдіть за нами. Краще пошукайте,

чи не побіг він вулицею далі.

(Згодом до Мартіана.)

Тепер безпечно відчиняй.

Мартіан одчиняє. Сторожа входить у перистиль, попереду центуріон.

Мартіан

(до центуріона)

Прошу вас,

без галасу чиніть повинність вашу,-

у мене в хаті хворі.

Сторожа розходиться по кімнатах навколо перистиля, обшукує таблін, заходить ліворуч в помешкання для рабів і з лівого проходу виводить міма й воротаря. Інші вігіли задержують Констанція.

Центуріон

(показуючи на задержаних)

Мартіане!

Се хто такі?

Мартіан

Сі два - мої раби,

а се - мій писар.

Центуріон

(до сторожі)

З їх ніхто не схожий

з утікачем?

Дехто з сторожі

Та де ж там - той побитий,

весь у крові, та й постать в нього інша.

Центуріон махає сторожі рукою, зловлених випускають. Центуріон подається до проходу праворуч, Мартіан його переймає.

Мартіан

Я вас просив би лиш в одну кімнату

не входити, бо саме там недужа.

Центуріон

Ну, знаєм тих недужих!

(До сторожі.)

Скрізь шукайте!

Сторожа йде в прохід, одтіснивши Мартіана набік, так що той не встигає пробитись наперед.

За хвилину чутно проникливий крик. Люцілла в білій нічній туніці з широкими рукавами вибігає в перистиль, за нею стривожена Альбіна. Мартіан поспішає за ними.

Альбіна

Куди ти, доненько?

Люцілла

(метушиться)

Де нам сховатись?

(Натрапляє на лектику і влазить туди.)

Ховайся, мамо! Лізь сюди, до мене!

Альбіна

Та нащо ж?

Люцілла

Забере тебе сторожа!

Альбіна

То не сторожа… то…

(Стиха до брата.)

Ой Мартіане,

що їй сказати?

Мартіан

То… до сина гості…

легіонери…

Люцілла

(здавленим голосом)

Ні! Неправда! Ні!

Чутно брязкіт зброї, сторожа вертається в перистиль. Люцілла поспішно засувається завісами.

Центуріон

А тут ви скрізь шукали?

Один вігіл

Скрізь.

Люцілла видає глухий стогін. Центуріон підбігає до лектики.

Центуріон

А хто тут?

Альбіна

(хапає його за руки)

Молю! Благаю! Не дивись!

Центуріон

Я мушу.

(Розсуває завіси і заглядає в лектику. Люцілла з хрипким криком підводиться і зараз же падає зомліла.)

Центуріон

(до Альбіни, трохи збентежений)

Прости, матроно, я не знав…

У браму знов стукають.

Голос за брамою

Стороже!

Знайшли його! знайшли! Ось тут він! Тута!

Центуріон

(до Мартіана, ввічливо)

Пробач нам, пане, за таку турботу,

але ж ти знаєш, ми повинні.

Мартіан мовчить. Центуріон дає знак сторожі і виходить укупі з нею за браму.

Альбіна

(що заходжувалась тим часом коло Люцілли, скрикує)

Боже!

Вона холоне!

Мартіан

(нахилився і собі до Люцілли, здригнувся і швидко одвів Альбінині руки від Люцілли)

Ні, сестричко, ні…

вона зомліла…

(Робить знак рабам, вони виносять лектику з Люціллою праворуч.)

Альбіна

(б’ється у нього в руках)

Ой, пусти, пусти!

Мартіан

Та я ж іду, я, сестро, йду з тобою.

Виходять праворуч.

Раби вертаються, воротар виходить ліворуч, мім лишається в перистилі. Згодом чутно тяжкі ридання Альбіни.

Мартіан виходить і стукає в двері до Констанція, той виходить з кімнати.

Мартіан

Прошу тебе, заклич яких сусідок,-

не можна ж так її лишити з трупом.

Констанцій

Невже твоя небога вмерла?!

Мартіан

Так.

Констанцій

Спокій її душі… Іду, патроне.

(Виходить.)

Мартіан іде до Альбіни. Мім тим часом спокійно поправляє світло в табліні і в перистилі, поглядає на клепсидру, зарівнює коло неї розтоптаний та зритий ногами пісок. Констанцій проводить двох жінок через перистиль у правий прохід, щось їм пошепки говорячи на ході; вони смутно похитують головами і зітхають. Провівши жінок, Констанцій вертається в свою кімнату.

Мартіан

(проводить Альбіну попід руки і садовить її на лавку далі од світла.)

Сядь тут, сестричко. Матері не слід

дивитися на ту сумну роботу.

Альбіна плаче у нього на плечі.

Альбіна

(спиняючи плач)

Вона казала правду…

(Знов плаче.)

Мартіан

(тихо)

Що?

Альбіна

Навіщо

внесли ми на руках її в сей дім!

(Плаче дужче.)

Мартіан

Не треба думати такого, сестро.

Се божа воля.

Альбіна

Правда, Мартіане,

господь мене карає по заслузі,

бо я відступниця! Раба лінива!

Мартіан

Господь наш милосердний. Се не кара.

Се він свою дитину заспокоїв,

він дав спочити їй від мук тяжких.

Альбіна

(після моменту стишення знов вибухнула плачем)

Ой доненько! А за що ж ти мене

скарала так?

(Раптом уриває, одхиляється від Мартіана, бере його за руку і шепоче.)

Ох, як вона уміла

думки читати… щонайтаємніші…

Вона сказала раз: «Ти ненавидиш

свою любов до мене…»

(Зсунула брови і затопилася в тяжкій задумі.)

Мартіан

Не воруш

тих спогадів. Господь тебе покликав

знов до роботи,- будь покірна. Йди.

Альбіна

(не зміняючи виразу)

Куди?

Мартіан

Туди, де працювала з мужем.

Там будеш між братами.

Альбіна

(притомніше)

Ти мій брат,

а ти мене від себе одсилаєш.

Не приймуть і вони: зрадлива, скажуть.

Мартіан

Ні, сестро, каменя не кине в тебе,

хто має серце.

(Тихо і проймаюче смутно.)

Я ж не можу більше

заковувать в кайдани рідні душі.

Я мушу бути сам. Таким, як я,

не можна мати кревної родини,

не можна й другом називать нікого.

Ти мусиш так заїхати далеко,

щоб тінь моя тебе не доступила,

і там ходи не в темряві, а в світлі.

Альбіна

(знов плаче)

А як же я Люціллоньку покину?

Хто буде доглядать її могили?

Мартіан

Родину мертву я приймати смію

в свою оселю, і твоя дитина

в садочку в мене буде спочивати.

Я досі не садив квіток - для неї

зрощу їх цілий гай.

Альбіна

(з риданням падає йому в обійми)

Спасибі, брате!..

Мім підходить до клепсидри, придивляється до неї і починає голосно калатати в дошку клевцем.

Альбіна

(кинулась)

Що се таке?

Мартіан

Се мім свій обов’язок

сповняє - знак дає, що спати час.

Альбіна

(встає)

Тобі спочити треба.

Мартіан

Ні, я буду

до рана працювати.

Альбіна

Я піду…

Піду… востаннє надивлюсь на доню…

Ой доненько! Яка мені гірка

без тебе воля!

(Виходить плачучи)

Мартіан

(підходить до дверей кімнати Констанція)

Ти іще не спиш,

Констанцію?

Констанцій

(виходить)

Невже я міг би спати

після такого?

Мартіан

То ходи до мене.

Нам треба сюю ніч попрацювати.

Констанцій

Ти можеш працювати?

Мартіан

Я повинен.

Ідуть в таблін, Констанцій попереду, сідає до стола, наготовляє таблички.

Констанцій

Боюся, що писатиму погано,-

рука тремтить.

Мартіан

Дарма. Я розберу.

Я потім все одно скажу інакше,

а се лиш так, для прояснення думки.

Так легше думати.

(Сідає в крісло.)

Констанцій

(підводить голову і скрикує)

Патроне! Пробі!

Та ти ж зовсім посивів!

Мартіан

Се не важно.

Ну, я проказую.

(Диктує.)

Констанцій пише.

«Шановні судді!

Я вас прошу розважити спокійно,

з холодний розмислом, сю просту справу,-

вона прозора буде, мов кришталь,

коли її не затемнить дихання

якої пристрасті. Кришталь найкраще

нам роздивлятись при холоднім світлі…»

Констанцій

(випускає стиля з рук)

Прости… не можу…

Мартіан

Дай. Я сам скінчу.

(Бере до себе табличку й стиля і пише помалу, але твердою рукою.)

НА ПОЛІ КРОВІ

Драматична поема

Глуха містина в околиці Єрусалимській. Попід глинищем, серед колючих хащів та червонястого бур’яну, що росте на солонці, розчищено невеличку нивку, але скілька кривих дерев з червоною корою зоставлено зрідка по ній. Чоловік, худий і зниділий, але з природи кремезний та тривкий, копає ту нивку великою мотикою і часто викидає каміння з землі, від часу до часу спиняючись та втираючи піт з обличчя.

Дідок-прочанин іде повз нивку стежкою, що звертає вбік з великого Єрусалимського шляху. Прочанин важко дише і налягає на ціпок, ідучи, бо день душний. На ціпку вгорі прив’язана тиковка хилитається порожня і калатає. Чоловік, що працює, оглянувся на мить, почувши те калатання, але зараз же нахилився знов до праці.

Прочанин

(спиняється коло працівника)

Благослови господь твою роботу,

мій брате!

Працівник мовчить, не одривається від роботи і не дивиться на прочанина.

(Прочанин тихо до себе.)

Він, либонь, глухий.

(Голосніше.)

Мій друже!

Благаю ревне, дай мені водиці!

Хоч я ще й небагато увійшов,

а вже всю воду випив,- душно, бачиш,

а тиковка мала.

Чоловік

(показує на кухоль з водою, захований у бур’яні)

Он, можеш взяти.

Прочанин

(жадібно приникає до кухля і довго п’є; потім, напившись)

Нехай господь тобі продовжить віку,

що ти мене порятував.

Чоловік знов не подає знаку, що чув сі слова.

Скажи,

де ти береш тут воду? Я піду

та й наберу собі й тобі. Куди тут

по воду йти?

Чоловік

Туди.

(Показує мотикою в той бік, звідки прочанин прийшов, і знов нахиляється до праці.)

Прочанин

Назад… Ну, знаєш,

мій синочку, пробач мені, старому,

я підтоптався вже за довгий вік,

ліниві ноги стали.

(Сідає на межі під деревом.)

Світ не близький

мені додому йти. Я з Галілеї.

Ходив оце в Єрусалим на прощу,

там маю родичів - сестру і тітку,-

от з ними й паску їв. А ти, мій сину,

єрусалимський?

Чоловік

Ні…

(Поспішно.)

Єрусалимський!

Авжеж!.. Хіба, ти думаєш, я звідки?

Прочанин

Та я не думаю нічого. Так от

спитав собі… А поле се - твоє?

Чоловік

Авжеж, моє. Чиє ж би мало бути?

Прочанин

Ото яка чудна балачка в тебе!

То я тому спитав, бо пам’ятаю,

що як ішов я се в Єрусалим,

то ся містина облогом стояла

і нивки сеї наче не було,

хоч люди вже здебільше обробились

у полі й по горо́дах. Десь недавно

купив ти сюю землю?

Чоловік

(неохоче)

Та… недавно.

Прочанин

(оглядає містину уважним оком хлібороба)

А скільки дав за неї?

Чоловік

(так само неохоче)

Небагато.

(З понурим глузуванням.)

А ти хіба перекупити хочеш?

Прочанин

(добродушно)

Та ні, нащо ж мені? Я не тутешній.

А дорого, либонь, земля коштує

коло Єрусалима?

Чоловік

Як для кого.

Прочанин

Ну, тобто, значить, як яка земля.

Чоловік

(злісно)

Не як яка земля, а як для кого!

Я так сказав, то так і розумій.

Прочанин

(трохи збентежений його тоном, підводиться. Здержано)

Я розумію. Ти, відай, убогий,

то й дорого тобі дались ті гроші,

що ти за землю заплатив. Багач

сказав би, може: «Се земля дешева»,-

адже тепер я зрозумів тебе?

Чоловік

(шорстко)

Мені не треба твого розуміння.

Напився, відпочив ти,- ну й іди.

Мені з тобою ніколи базікать.

Прочанин

(відступив було ображений, потім спинився)

Ні, все ж я так не можу відійти!

Слова твої шорсткі, а серце добре.

Твоя водиця справді мов цілюща,-

вона мені аж сили придала.

Повинен я тебе благословити,

як батько сина рідного.

(Подається до чоловіка, підвівши руки для благословення.)

Чоловік

(поспішно, мов з острахом)

Стій, діду!

Он там… є ще вода… ти хтів сповнити

сю тикву на дорогу… дай, наллю…

(Одв’язує тиковку від ціпка, переливає в неї всю воду з кухля і знов прив’язує.)

Ну от… І йди собі… і не кажи

нічого більше… я зовсім не хочу

твого благословення… я не хочу…

Ну, що ж? Чого ти дивишся? Іди!

Прочанин

(поступається ще ближче і вдивляється в чоловіка, не вважаючи на його нетерплячі рухи)

Та ні, стривай, тепер мені здається,

що ти мені мов по знаку. Та вже ж!

Ти навіть був-таки у мене в хаті

в Капернаумі,⁸ вкупі з тим пророком,

що се його розп’ято.

Чоловік

(здригнувся і спустив очі)

Я не тямлю,

про що говориш.

Прочанин

(щиро)

Ти мене не бійся.

Я не такий, щоб зрадити людину,

та ще таку добрячу. Сам я, звісно,

не думаю, щоб твій учитель справді

Месією мав бути, сином божим,

бо знаю ж добре, чий він син і звідки,-

все ж я його вважаю за пророка.

Він знав таке, що нам не дано знати.

Він був-таки великий чоловік.

Чоловік

Великий? Чим же се він був великий?

Прочанин

Чим? Духом тим, що бог йому вділив.

Чоловік

Яким там духом? Що ти знаєш, діду!

Він був такий, як всі!

(Завважає заперечливий рух прочанина.)

Авжеж, як всі!

Не кращий анітрошечки! Любив він

вино і пахощі. Любив, щоб завжди

жінки йому вродливі слугували,-

вони за ним ходили цілим роєм,

а він їм дозволяв, щоб ноги мили

йому коштовним нардом і волоссям

розкішним, як буває у блудниць,

вони йому ті ноги витирали.

О, ти його не знав!

Прочанин

Стривай-но, хлопче!

Та я ж таки тебе напевне бачив!

От навіть пригадав і як зовуть:

тобі наймення Юда!

Чоловік

(збентежено)

Хоч би й так?

Чи мало є людей з таким іменням?

Прочанин

Та й з тим пророком два таких було,

Що звались Юдами. Один земляк мій,

а другий здалека… забув я місто,

з якого був він родом…

(Пригадує.)

Чоловік

А навіщо

тобі здалось те місто?

Прочанин

Та казали

мені в Єрусалимі, що неначе

той Юда сторонський привів сторожу

на вчителя свого…

Чоловік

А що тобі,

хто саме там привів і як те сталось?

Прочанин

От якось не хотілось би мені,

щоб ти був тим…

(Радісно.)

Ба ні, вже ж то не ти!

Згадав я: хтось казав, що Юда-зрадник

завісився.

Чоловік

(мимоволі)

Неправда!

Прочанин

Як? Неправда?

(Вдивляється в чоловіка; тому, очевидячки, тяжке те вдивляння. Прочанин помалу відступає.)

Тепер я бачу добре: ти той Юда,

що вчителя продав.

Юда

(з одвагою безвихідності зміняє свою дотеперішню понуро-потайну гутірку на рішучу, до нахабності одверту)

А якби й так?!

Ти думаєш, боюсь я сього слова?

«Продав! Продав!» Хто дарма віддає,

той ліпше робить?

Прочанин

(відступаючи ще)

Та… вже наче ліпше…

Юда

(поступаючи до прочанина)

Ні, гірше! Дурень той або злочинець,

хто дарма віддає. Хто ж продає,

то значить, що йому потрібні гроші,

а більше нічогісінько не значить.

Прочанин

Та тут же річ іде не про товар.

Юда

Що є товар? Як хто що зайве має,

той може те продати. От я мав

учителя,- як він зробився зайвим,

то я його продав.

Прочанин

(з мішаним виразом презирства і цікавості)

І скільки взяв?

Юда

Взяв тридцять срібняків! Що? Може, мало?

Прочанин

Та вже хоч би дорожче продавав…

Юда

Я б сам радніший більше вторгувати,

так що ж, за мій товар більш не дали.

Якби продав за тридев’ять талантів,

то, звісно, се було б куди почесніш!

Га? Чи ж не так? Тоді б купив я царство,

а не оце скупе, злиденне поле.

Се ж солонець. От бачиш, ся містина

коштує тридцять срібняків,- за стільки

не можна ліпшої землі дістати…

От мучуся як проклятий над нею,

а чи вона що вродить, сам не знаю.

(Загарливо копає землю.)

Прочанин

Нащо тобі здалась та вся рахуба?

Юда

(кинув мотику і заложив руки на грудях. Випростався)

А що ж? Було мені довіку жити

жебрацьким хлібом? Вік поневірятись,

пороги оббиваючи в людей?

Недоїдки по закутках збирати?

З рукою довгою, з язиком довгим

поміж людьми проявою ходити?

Так я ж не звик був змалку до такого!

Та ж я отецький син, ще й одинак!

Я спадок мав від батька: виногради,

і ниву добру, і садок, і дім.

Все мав я в Каріоті. Ну, тепер

там послідущі з того багатіють,

а я…

(Хапає знов мотику і злісно б’є нею по твердій землі, крешучи іскри з каміння.)

Прочанин

(з деяким спочуттям)

Чому ж се ти позбувся спадку?

А може, ти, пробач, його розтринькав,

як то буває молодечий звичай?..

Юда

(знов кидає роботу)

Ні, я не мав звичаїв молодечих,

я статкував… і жалую про те!

Вже краще б я пропив ту батьківщину

з гульвісами, з повіями, то мав би

од них якусь утіху, добре слово…

Прочанин

Ей, хлопче мій, тих добрих слів і втіхи

не надовго зажив би! Поки гроші,

то поти й честь в кумпанії такій.

Юда

Нехай би й так! А я ж обдерти дався

до нитки, до шага,- і що ж я мав?

Яку я втіху мав? За жебраками

носити торбу, хавтурки збирати,

попихачем їм буть ні за спасибі!

І що я чув за те? Якеє слово?

(Наслідує чийсь голос.)

«Лукавий! Маловіре!»

Прочанин

Хто ж се, хлопче,

так з тебе насміявся?

Юда

Хто?

(З притиском.)

Учитель!

Прочанин

Отой, що ти продав?

Юда

(спалахнув)

Так! Я продав!

А він мене ограбував! Ні, гірше!

Він одурив мене!

Прочанин

Як одурив?

То він заволодів твоїм маєтком?

От після сього й вір отим пророкам!

Здавався ж він на гроші не жадібним,

все тільки й говорив про царство боже…

Юда

Отож! Отож! Се й був той ятірець,

куди він людські душі, наче рибу,

ловив…

(з коротким, злісним сміхом)

та й викидав на суходіл!

(Очевидно, імпровізує пародію на чиюсь промову.)

«Жий, рибонько! Нащо тобі вода?

Глянь на пташки небесні у повітрі!

Чи ж їм не добре там?»

Прочанин

(сміється)

Ти лепсько вмієш

вдавати тую мову!

Юда

(похмуро)

Таж начувся

її доволі! Через вуха ллється!

Вилазить боком досі…

Прочанин

(зацікавлений, сідає знов на межі)

Ну, то як же,

як саме видурив він в тебе статок?

Се варто знати, щоб остерігатись,-

тепер їх розплодилось, тих пророків.

Юда

(мовчить який час, поглядаючи на прочанина, мов вагаючися звірятись йому, далі не видержує, і мова його проривається прудким, часто безладним потоком)

Се так було. Я їздив раз по рибу

до вас в Капернаум - о, теє місто

далось мені взнаки! Був торг великий,

і люду назбиралось звідусіль.

Та тільки я наблизився до торгу,

як люди раптом в інший бік сунули,

покинувши весь крам. Дивлюсь: на кручі,

там, коло школи вашої, стоїть

єсей⁹ чи назорей¹⁰ в одежі білій,

з волоссям довгим, і держить промову.

З цікавості пішов і я послухать…

Ох, як він говорив! Який був голос!

Я пригадав те, що давно забув…

Згадав свою покійницю матусю,

що я маленьким ще зоставсь без неї…

Промовець говорив: «Ходіть до мене…

я заспокою вас… я вас потішу…»

І я незчувся, як ряснії сльози

мене умили - я ж не був плаксивий! -

мені здалося, що нема для мене

ріднішого над сього чоловіка

і не було на цілім божім світі…

Пауза.

З сусідами в той час я позивався

за спаш, за оранку - річ світова! -

і змучився ворогуванням людським,

дрібною та щоденною сварнею -

либонь, ще й тим я так тоді розм’як…

А тут він про любов став говорити -

ти чув коли, як він про те балакав?

Прочанин мовчки потакує головою.

То сам ти знаєш, що в такі хвилини

і лютий ворог міг за брата здатись.

Прочанин

Таки се правда! Раз я сам простив

сусідові образу, ще й чималу,

після речей того пророка…

Юда

(не слухає його)

Раптом

він річ повів про царство боже! Діду!

мені здалася тая ваша круча,

неплідна, крейдяна, порогом ясним

при божій брамі, що веде до раю.

Мені здавалось: тільки поступити

за той поріг - і всі в едемі¹¹ будем,

як перші люди. «Що нам заважає? -

так думалось мені,- вже ж не боронить

вогненний меч до того раю війстя.

Туди нас кличе, руки простягає,

обійми розкриває янгол божий,

а може, божий син!» Так, діду, справді

не я один, либонь, тоді подумав,

що він син божий… Глянув я на кручу

і там, край ніг промовця, ще завважив

гурток людей, чоловіків, жінок,

усі вони дивились на промовця,

а часом поглядали і на нас

з осяйної своєї високості,

їх погляди були такі щасливі,

і горді, й приязні. «Оці живуть

в раю господнім повсякчас!» - гадав я…

Налинув дощ і перервав промову.

Я сів під накриття і думу думав.

Скінчився дощ - я не згадав про покуп,

ні, я пішов шукать того промовця.

Бодай би я життя був загубив,

ніж мав його знайти! Та я знайшов

його собі на лихо…

Прочанин

І йому!

Юда

Що ти сказав?

Прочанин

Кажу, й йому на лихо.

Якби не ти, ще б він пожив на світі.

Юда

Ні, він однаково на лихо грав,

хоч би й ніхто не поживився з нього.

Прочанин

А все ж неправедний такий поживок…

І нащо там було його шукати?

Затямив би собі його слова,

коли вже так припали до сподоби,

та й жив би праведно в своїм маєтку,

що батько чесно призбирав для тебе.

Юда

(з коротким сміхом)

Не так се просто! Він, бач, говорив,

що тільки з ним увійдем в царство боже,

без нього ж - ані до порога!

Прочанин

Хитрий!

Юда

Як я знайшов його, я запитався,

що маю я робити, щоб придбати

для себе царство боже. Він спитав,

чи я закон сповняю й не грішу.

Я мовив: «Так», бо се ж була і правда.

«І все ще царства божого не маєш?» -

спитав він, якось дивно усміхнувшись.

«Як бачиш, ні»,- сказав я, і досада

уперше ворухнулась в мене в серці

супроти нього - я її стлумив.

«Ну, то роздай усе, що маєш, бідним

і йди за мною»,- мовив він. Я мовчки

від нього відступив. Тяжким здалося

мені те слово.

Прочанин

Бо таки й нелегко

його змістити! Де ж: усе роздай!

Промовити - і то не всякий зможе!

Юда

Йому воно було зовсім не тяжко!

Бо хто він був? Син теслі. Що він мав?

Нічого зроду. Хто такі всі ті,

що з ним ходили? Все рибалки більше.

Їм що, які маєтки їм потрібні?

Вода - маєток божий - всім дається,

аби натрапив де: закинув ятір,

та вже й готова їжа… Був там митар

посеред них.¹² Так що ж, не все одно

на митниці сидіти чи ходити

за хлібом жебраним? - однака честь!

Мені ж таки було про що подумать.

Прочанин

Вже ж! Батьківське надбання не абищо!

Юда

Спочатку я вернувся до господи

і хтів те слово викинути з думки.

Але тісна мені здалася хата,

мізерні клуні, й тік, і двір нудний,

і виногради навіть невеселі.

Все марилось мені - то райська брама,

то золотий престол, а на престолі

Мессія в образі того промовця,

неначе судить він живих і мертвих…

коло престолу гурт його обранців,

щасливих, радісних, і їм слугують

народи всього світу залюбки…

безмежна щастя їхнього облада…

і я їм заздрив… А вкінці настав

той день, коли я все роздав убогим,

голоті каріотській щонайгіршій,

а сам пішов з порожніми руками,

в одній одежині, без торби навіть,

шукать учителя.

Прочанин

То ти пішов

з порожніми руками? І прийняв він

тебе таким?

Юда

Прийняв одразу.

Прочанин

От як?..

То вже ж він не собі забрав твій статок.

Юда

Все ж він про себе дбав! Бо він збирався

царем голоті всій юдейській стати,

як обдере маючих та дурних,

а їх добром наділить ту голоту.

Він не казав про те виразним словом -

він ні про що не говорив виразно,-

та згодом я ті заміри збагнув.

Ти думаєш, що він задовольнився б

якимсь там хуторцем у Каріоті?

Ні, він хотів - усе або нічого!

Прочанин

То все ж він був великий чоловік.

Юда

(тупає ногою)

Ні, він не був великий! То велика

була його жадоба і пиха!

А він не вмів нічого довершити.

Все в нього розпливалося в словах.

Я хутко се збагнув. Найвиразніше

се стало тут, в Єрусалимі. Знаєш,

був час, що на руках його носили,

«Осанна сину божому!» - гукали…

Прочанин

Та знаю, я ж якраз те бачив сам.

Юда

Ну й що ж? Він так проїхався по місту,

неначе для розривки римська пані,

щось побалакав там своїм звичаєм,

напався на дрібних купців при храмі,

та й знов до Лазаря свого вернувся¹³

серед жінок розводить мляві жалі

про те, що він рокований на згубу,

що з друзями йому недовго бути…

А люд єрусалимський розійшовся

одурений і гнівний по домівках.

Ет, аж досада здумати, для кого

занапастив я все своє життя!

Прочанин

Та чом же ти його тоді не кинув?

Юда

Куди б се я пішов? У Каріот?

Просити хліба у тії голоти,

що з рук моїх добро моє посіла?

Щоб там собак на мене нацькували?

Я ж знаю тих людей,- я зріс між ними.

Прочанин

Ну, розпочав би щось в Єрусалимі…

Юда

Та що ж би розпочав я - голий-босий?

Завести торг? Я ж ні шага не мав.

Се правда, я глядів у них скарбони,-

бо я вважався більш «від сього світу»,

ніж тії чисті душі,- та зайняти

для себе я не смів нічого з неї,

бо зараз, мов тавро, поклали: «Злодій!»

Прочанин

(з добродушним смішком)

То ти таки попробував зайняти?

Юда

(спалахнув)

Хотів би знати я, що б ти зробив,

якби тобі текли крізь пальці гроші

і розтікалися по всіх усюдах,

лишаючи тобі сухі долоні -

і так щодня! Я дбав про харч, про хату

для гурту цілого і про старців,

що меткою за вами волочились,

а сам голодний, збіганий, як пес,

їв облизні та думкою, як дурень,

мав багатіти… День у день промови,

якісь темно-прозорі, наче прірва,-

аж світ макітрився мені від них!

Я їм не бачив ні кінця, ні краю…

Уже я знав, чого ті речі варті:

«Я заспокою вас… я вас потішу…»

Аякже, сподівайся! Він здалека

спокоєм і потіхою манив,

а скоро хто було розвісить вуха

і справді піде з ним, як я дурний,

тому таке ярмо він клав на шию,

що аж додолу гнуло. Він любив

байками й загадками говорити;

отож було не смій його спитати,

як то є звичай між учениками:

«Учителю, що значить сеє слово?» -

він зараз попадав у нетерплячку:

«Лукавий роде! Доки буду з вами?

Сліпорожденні! Дивляться й не бачать!»

І все такі слова вразливі, гострі,

що краще б він уже налаяв просто,

ніж так пекти аж до живого серця.

Прочанин

Проте ж таки за ним ходили люди,

не кидали,- відай, було їм добре.

Були такі, що й роду відреклися.

Я сам таких в Капернаумі знав.

Була там молодичка, Саломея

наймення їй,- покинула дітей

і чоловіка; інша знов, Сусанна,

багата відданиця, молоденька

і роду чесного - за ним пішла,

не боячись неслави й поговору.

Юда

(зневажливо)

Не говори мені про те жіноцтво!

Жінки, як ті собаки,- раз погладь,

а потім хоч щодня лупцюй, все стерплять!

та й руки ще лизатимуть…

Прочанин

Ну, добре,

та ж не самі жінки, ба й чоловіки,

як сам ти згадував, були щасливі,

в ногах у нього сидячи.

Юда

Мана!

Не царство боже, ні - скоріше пекло

було у тім гурті! Яка там заздрість,

ти й здумати не можеш! Кожен важив

на перше місце побіля Мессії,

на перше, не інакше! І для того

терпів усю зневагу, все приймав.

Учитель мав улюбленців між нами,-

ми, зуби зціпивши, їм догоджали,

щоб приподобитись йому хоч тим.

І я ж, поки ще царства сподівався,

все залюбки терпів, а потім мусив

терпіти й без надії - де б я дівся? -

хоч день і ніч я голову сушив,

як вирватися з того царства глуму,

де не мені народи слугували,

а я служив відметам всіх народів…

І знаєш, діду, що ніхто ніколи

не міг його задовольнить. Якось

він при вечері кинув нам у вічі

такі слова: «Ось, пийте кров мою!

Ось, їжте тіло!» Боже помсти правий!

Чия ж то кров була, як не моя?

Чиє ж було то тіло?! Гіркий сором

гнав кров з мого лиця, я з тіла спав,

як жебрав їм того вина та хліба…

Прочанин

Було тобі піти куди хоч в найми,

щоб вирватись од них…

Юда

Куди? До кого?

Цікавий знати, хто мене прийняв би!

Голота нас любила, а заможні

не прийняли б за наймита такого,

що був учеником - ба ні, слугою! -

їх ворога.

Прочанин

Вже правда - ти попався,

неначе в пастку миш! І як ти жив там!

Юда

Либонь, не райське щастя відбивалось

в моїх очах! Учитель те завважив.

Він поглядів понурих не любив.

Він звик, щоб ми, як песики, лагідно

йому дивились в вічі та ловили

його слова. І він мене почав

словами дошкулять. Напроти мене

він байку склав про гостя, що понурий

та нечупарний втисся на весілля

і з соромом був вигнаний. Дедалі

про зрадників почав заводить річ:

чи руку покладу на стіл - він каже:

«Ось зрадницька рука побіля мене»;

чи хліб у страву я вмочу - знов слово:

«Сьогодні зрадник хліб вмочає з нами»,

було, не дивлячись на мене, каже,

мов ненавмисне, але всі навколо

на мене витріщалися одразу,

неначе я одмінок був між ними…

(Задумується. Потім здіймає голову вгору.)

Що він посіяв, те й пожав! Сам винен!

(Знов задумується. Раптом шпарко, напосідливо.)

Нічого в світі я не мав, крім нього,-

хіба ж не мав я права знов зміняти

його на те добро, що я втеряв

з його причини?

Прочанин

А як же ти зробив се?

Юда

А як би ти зробив?

Прочанин

Хіба я знаю?

Я зроду ще не продавав людей.

Юда

(з понурим жартом)

Так само продають їх, як і все,

як гуси, як худобу: поторгують

і вдарять по руках. Ти ж думав як?

А потім з рук у руки віддають їх

тому, хто купить. От і все. Не бачив?

Прочанин

А як же ти віддав його, як саме?

Юда

(зненацька роздратований)

Та що ти, мов суддя, мене питаєш?

Мені вже се обридло!

Прочанин

(здвигає плечима)

Річ твоя!

Не хочеш - не кажи. А тільки, знаєш,

погана чутка йде про тебе в людях,

що ніби ти його поцілував,

як зраджував.

Юда

(уперто)

І він мене теж зрадив!

Прочанин

Цілуючи?

Юда

(злісно і вкупі з жалем)

Ні, він мене ніколи

не цілував.

Прочанин

А ти його?

Юда

(люто)

Гей, діду!

Кажу тобі, доволі вже балачок!

Прочанин

(встає)

Коли ти справді отаке плюгавство

вчинив, то краще вже тобі мовчати.

(Лагодиться йти.)

Юда

(поспішно)

А може ж, я таки його любив?

А може ж, я хотів з ним попрощатись?

Прочанин

(обертається знов до Юди. З крайнім презирством)

Ну, знаєш, Юдо, я тепер кажу:

доволі вже балачок! Бо як правда,

що ти любив його, то те плюгавство

іще мерзенніше. Убий, заріж,

втопи, продай, та хоч без поцілунків!

Юда

Я з тебе жартував. Той поцілунок

зовсім холодний був. Я ж мусив якось

признаку дать, котрого з гурту брати.

Прочанин

(тремтить від обурення)

Мовчи! Не говори! Чи теплий гад,

розпарений на сонці, чи холодний -

однаково бридкий!

Юда

Тепер я гад?

А хто мене хотів благословляти?

Вода ж моя, либонь, таки цілюща,

бо ти її приймаєш.

Прочанин

(раптово одв’язує тикву)

Ось тобі

твоя вода. Волів би на безвідді

пропасти, ніж прийняти щось від тебе!

(Ллє воду назад у кухоль.)

Юда

(спиняє його руку)

Ну, діду…

Прочанин

(вириває руку, мов опечений дотиком Юди)

Геть від мене, сатано!

(Тиква падає, вода розливається по землі, прочанин дрібною, старечою походою поспішає до стежки.)

Будь проклят!

Юда

Не тобі мене клясти,

бо він простив мене!

Прочанин

(обертається)

І після сього

ти не завісився?!

(Плює.)

Юда

Ні, не простив!

Я пригадав - він докорив мені.

Прочанин

(перекривляє, з огидою)

«Він докорив!» - Тебе убити мало!

Здіймає камінь і кидає на Юду, але камінь не долітає до Юди. Прочанин, не оглядаючись, спускається стежкою в яр і криється з очей.

Юда стоїть хвилину, стиснувши голову руками, далі стукає себе кулаком по голові, хапає мотику і, не розгинаючись, не втираючи поту, працює до нестями.

ОРГІЯ

Драматична поема

ДІЯЧІ

Антей - співець.

Герміона - мати його.

Евфрозіна - сестра його.

Неріса - жінка його.

Хілон - ученик його.

Федон - скульптор.

Меценат - багатий, значний римлянин, нащадок відомого Мецената.¹⁴

Префект.

Прокуратор.

Гості на оргії, раби, рабині, танцівниці, міми, хор панегіристів.

Діється в Корінфі¹⁵ під римським пануванням.

I

Садок в оселі співця-поета Антея, невеличкий, оточений глухими мурами з хвірткою в одній стіні; в глибині садка домок повіткою на чотирьох стовпах і з двома дверима - одні в андроніт, другі - в гінекей.

Герміона, стара мати Антеєва, сидить на порозі гінекею і пряде вовну. Чутно стук у хвіртку.

Герміона

(не встаючи)

Хто там?

Голос

(за хвірткою)

Се я, Хілон Алкмеонід.

Герміона

(гукає в напрямі других дверей)

Антею, вийди! Ученик до тебе!

(Сама лишається сидіти, лише нижче спускає покривало.)

Антей

(молодий, але мужнього вигляду, виходить з дверей і відчиняє Хілонові хвіртку)

Сьогодні ти, Хілоне, запізнився.

Всі учні розійшлися.

Хілон

(дуже молодий хлопець, говорить запинаючись, з видимою ніяковістю)

Вибачай…

але… я, власне, не прийшов учитись…

Антей

(привітно)

Будь гостем.

(Сідає на ослоні під деревом і показує Хілонові місце коло себе, але той лишається стояти.)

Чом не сядеш?

Хілон

Маю справу…

Антей

Аж сісти ніколи, таку нагальну?

Хілон

Воно-то ні… але… пробач… я мушу

подякувать сьогодні за науку…

Я більше не прийду.

Антей

Чому?

Хілон мовчить.

Та правда,

мені про се питать не випадає.

Я, очевидячки, не догодив

тобі наукою. Що ж, не соромся,-

соромитись приходиться мені.

Хілон

(щиро)

Ні, ні, учителю! Того не думай!

От свідок Аполлон, що я шаную

науку ту, мов святощі містерій!

Антей

Тоді не розумію…

(Перебиває сам себе, вдарившись долонею по чолі.)

Догадався!

(Видно, що й йому трохи ніяково.)

Хілоне, слухай… Я пождати можу,

поки скінчиш усю мою науку…

Та я волів би і зовсім не брати

від тебе грошей, як тобі то трудно…

Хілон

Учителю, та ти ж не багатир.

Антей

Хілоне, я скажу тобі по правді,

хоч ти ще молодий такеє слухать,

але інакше трудно довести…

Бач, спів, музика й слово - мій зарібок,

та хист мій я таки ціную вище,

ніж тії гроші, що приходять з нього.

Я талану нікого не навчив

і не навчу - се ж тільки бог здолає,-

отож коли я вчу людей звичайних,

недіткнутих рукою Аполлона,

то - я навчаю їх малої втіхи

перебирати струни доладненько

та вимовляти думку виразніше,

вони ж мені дають дещицю грошей,

і так ми в обрахунку. Як же бог

мені пошле обранця молодого,

щоб я йому служив своїм здобутком,

і бачу я, що кожна мертва форма,

яку я викладаю перед ним,

присвоївшись йому, вмить оживає,

і геній молодий в прадавній формі

шумує та іскриться самоцвітом,

як молоде вино в старім кришталі,-

тоді я вже заплачений. Ні, більше,-

я наче почуваюсь до вини,

що я нездатен так йому служити,

як би хотів. Тепер ти розумієш?

Хілон

Учителю…

(Зворушення не дає йому говорити, він низько похиляє голову і прикриває долонею очі.)

Антей

Коли тепер твій геній

вже переріс ті форми й ту науку,

якими я владаю, що ж, мій хлопче,-

покинь мене, я сам тобі те раджу.

Та тільки - заклинаю Аполлоном! -

не кидай ще науки. Їдь в Атени,

там, певне, знайдеться іще таке,

чого ми тут не маємо в Корінфі.

А потім, покінчивши різні школи,

учися ще, знаходь собі науку

в книжках, і в людях, і по цілім світі,

але ніколи не кажи до себе:

«Я вже скінчив науку».

Хілон

Ся порада,

учителю, осмілює мене.

Признаюся тобі: я не покину

науки, віддалившися від тебе,

бо я вступлю до школи…

(Знов мовкне.)

Антей

До якої?

Хілон

До тої, що врядив тут Меценат.

Антей

Латинської?!

Хілон

Ну, все ж тепер латинське.

Антей

Як? Я, і ти, і наша рідна мова

латинськими вже стали?

Хілон

Розумів я,

властиво, римське, та змилив у слові.

Антей

Як ти від мене досі не навчився

не помилятись так, то в новій школі

ще більше буде помилок таких.

Але не знаю, що ти там придбаєш,

крім помилок. В поезії латинській

і я ж тобі, здається, показав

усе, що тільки варт було пізнати.

Не думаю, щоб ритори в тій школі

тобі могли подати щось нового,

бо я їх знаю. Думаю, що ти

вже міг би їх учити.

Хілон

Сам я певен,

що там учителі ні в чім не можуть

зрівняюся з тобою. Все ж я мушу

до їх піти.

Антей

Що змушує тебе?

Хілон

Учителю, зоставшись при тобі,

я став би долею тобі подібний.

Антей

Чому ж та доля так тебе лякає?

Хіба вже я остатній між співцями?

Хілон

Не між співцями, ні…

Антей

Але між людьми?

Хілон

Я не кажу - остатній, але ж правда,

що ти в громаді не займаєш місця,

належного твоєму талану.

Антей

А ти ж якого маєш запобігти,

коли скінчиш ту школу Мецената?

Хілон

Я можу стати ритором в тій школі,

а згодом в академії де-небудь.

Або поїду в Рим. Там дуже добре

ведеться вихованцям Мецената,

бо рід його там досі має силу,

як повелось від Августа часів.

Та поки що, то я й тепер, ще учнем,

вступити можу в хор панегіристів

самого Мецената.

Антей

(схоплюється обурений)

Ти? Ти вступиш

у хор панегіристів? В тую зграю

запроданців, злочинців проти хисту?

О, краще б ти навіки занімів,

позбувся рук, оглух, ніж так упасти!

І се був мій найкращий ученик!..

Пауза.

Хілон

Учителю, прийми ж мою подяку…

(Подає Антеєві гроші, добувши з калитки.)

Антей

(відштовхує його руку)

Геть! Я тебе нічого не навчив!

Іди з очей!

Хілон, похнюпившись, виходить.

Герміона

Даремне ти, Антею,

не взяв від нього грошей. В нього батько

сто раз від нас багатший. Сяк чи так,

а се ж твоя заслуженина.

Антей

Мамо!

нічого я не заслужив, крім ганьби!

Герміона

Немає за що ганити тебе,

хіба за те, що ти свій заробіток

пускаєш так на вітер. Справді, сину,

ми зійдемо на пролетарський хліб.

Чи буде ж добре, як твоя родина

просити піде пайки дармової -

до тих римлян, що ти так ненавидиш?

Антей

Ще маєм хліба власного доволі.

Не прогнівляй богів.

Герміона

На все їх воля…

Запевне, так хотілось Афродіті,

щоб я замість багатої невістки

дочку рабині-танцівниці мала

прийняти в дім…

Антей

Ще не кінець докорам?

Герміона

Се не докори, сину, тільки правда.

Чи ти ж не дав на викуп за Нерісу

всю спадщину по батьку й добру пайку

свого зарібку?

Антей

Вже ж не Афродіту

винуй у тому. Всі боги Еллади

мені веліли викупить з неволі

малу дитину еллінського роду.

Адже могла б дістатися у рабство

твоя дочка, моя сестра…

Герміона

Ох, сину,

до того мало що й тепер бракує!

На викуп за Нерісу ми стяглися,

але на посаг нашій Евфрозіні

навряд чи стягнемось. А чим же доля

старої дівки краща, ніж рабині?

Антей

Сестра моя й без посагу цінніша

від всіх багацьких дочок.

Герміона

Хто ж те знає?

Вона ж у нас не ходить, як римлянка,

по всіх усюдах. Завжди в гінекеї

та все в роботі. А хоч би й пішла

куди на свято, то в її уборах

ніхто і не подивиться на неї.

На дверях від гінекея стає Евфрозіна, але Герміона того не завважає і править далі.

Неріса все причепуриться якось,

а Евфрозіні то немає й стрічки.

Евфрозіна

(молода, але вже не юна, убрана по-буденному, видно, тільки що від роботи. Нахиляється і обіймає матір)

Матусенько! Навіщо ті стрічки?

Як є краса, то на́що їй покраси?

А як нема, то стрічка не поможе!

(Сміючись, цілує матір і випростується.)

Як, мамочко, заправить голуб’ята?

Я вже зварила їх.

Герміона

(встає)

Не руш, не руш,

я їх сама заправлю - ти не вмієш!

(Поспішно йде в хату.)

Евфрозіна

(підходить до Антея і кладе йому руку на плече)

Чого ти, братику, так засмутився?

Се знов матуся тута воркотіла?

Ти не вважай - то вже стареча звичка.

Антей

(відповідає не одразу, мов не почув її слів. Слова після паузи прориваються у нього, мов не своєю силою)

Хілон мене одбіг.

Евфрозіна

(здивована)

З якої речі?

Антей

Вступити хоче в хор панегіристів.

Евфрозіна

Та що ти кажеш?!

(На хвилину німіє з дива та обурення, потім опановує собою.)

Ба, я не дивую.

Він розумом хисткий.

Антей

А таланом

всіх переважив, мовби на наругу!

Евфрозіна

Мені здається, той Аполлодор,

що втік до тебе з школи Мецената,

Хілона й таланом переважає,

не тільки розумом. Я наслухала,

як він проказував із «Антігони»¹⁶

Гемонову¹⁷ промову - далебі,

я ледве сльози здержати здолала!

Антей

(з лагідним усміхом, обіймаючи сестру за плечі)

Бо ти сама у мене Антігона!

Здається, я б Хілонові пробачив,

якби він вчинок свій зробив для того,

щоб вивести з біди таку сестру.

Евфрозіна

Зате вже я сестрі тій не простила б!

Антей

О, ти б не прийняла ні сеї жертви,

ні іншої. Але, моя сестричко,

якщо я хтів би стати багачем,

то тільки задля тебе.

Евфрозіна

І даремне,

бо я того не хочу

(Сміється.)

Мама зараз

мені б за гроші жениха купила,

і, певне, то було б лихе придбання.

Антей

Та де вже там багатство! Хоч би міг я

тебе від злиднів вибавить…

Евфрозіна

Від злиднів?

а де ж ти бачиш їх?

Антей

Що я не бачу,

то се завдячую тобі самій.

Евфрозіна

І мамі ж, і Нерісі.

Антей

Ні, ти знаєш…

Матуся відробила вже своє…

Що ж до Неріси…

Евфрозіна

Їй ще час робити.

Невже твоє життя таке солодке,

що і медовий місяць в ньому зайвий?

Антей

Мені мов сором тішитися щастям,

як здумаю, що ти за нього платиш

тяжкою працею… Ми маєм щастя,

а ти що маєш тут у рідній хаті?

Евфрозіна

Я маю брата. І нехай довіку

я дівуватиму - я не позаздрю

ані жінкам, ні матерям щасливим,

бо їх любов лиш їх родині служить,

моя ж - Елладі всій. В тобі, Антею,

уся надія наша.

Антей

Евфрозіно,

як можна всю надію покладати

в комусь одному?

Евфрозіна

Аполлон один

з усіх богів не розлюбив Еллади,

і є ще їй надія на життя.

А поки Аполлон є на Парнасі,

то й музи будуть з ним.

Антей

(з усміхом)

Я не безславний,

хоч ти одна мені даєш тріумфи,

бо ти для мене Ніке!

Евфрозіна

Ніке мусить

свою роботу знати. Постривай.

(Виломлює з лаврового куща дві галузки, зв’язує їх у вінець і стає на постаменті колони в позі богині перемоги Ніке, простягши руку з вінцем.)

Ходи сюди! Схили прегорде чоло!

Антей підходить, все усміхаючись, і схиляє голову перед Евфрозіною, а в неї усміх бореться з сльозами щирого зворушення, коли вона кладе братові лаври на голову.

Неріса

(молоденька, струнка, надзвичайно зграбна, чепурненько вбрана, стає на порозі гінекея і здивовано скрикує)

Се що таке?

Евфрозіна, засоромлена, зіскакує з постаменту.

Антей

Се Ніке увінчала

свого поета. А коли й харіта¹⁸

йому додасть гранату чи троянду,

він буде обдарований усім,

чого дозволено бажати смертним.

Евфрозіна

(почуваючи себе ніяково під холодним поглядом Неріси)

Троянда он цвіте…

(До Антея.)

Одначе Ніке

до кухні мусить - помогти матусі,-

бо в нас сьогодні оргія правдива:

купили риби, а якраз нам тітка

дала вина і пару голуб’яток.

Як я ще напечу медяників,

то й Меценат на оргію позаздрить!

(З трохи примушеним сміхом зникає в дверях гінекею.)

Неріса

Чудна та Евфрозіна - все їй смішки!

Антей

Що ж, молода…

(Здіймає лаври в голови, держить їх в руці, в дальшій розмові кладе на лавці коло себе, сівши.)

Неріса

Та я ж, либонь, молодша,

проте…

Антей

«Проте часами химерую»,-

так хтіла ти сказати?

(Сміючись, обіймає її, вона здержано приймає його пестощі.)

Що тобі?

Нездужаєш, чи хто тебе образив?

Неріса

А ти й не знаєш? Певне, вже й сусіди

напам’ять вивчили оту промову

про викуп мій, про посаг Евфрозіни,

що мати виголошує щодня.

Антей

Уже й щодня!

Неріса

Та що ж, в тому є правда.

Мені самій ніяково дивитись

у вічі Евфрозіні.

Антей

Евфрозіна

тебе ні в чім не винуватить.

Неріса

Знаю.

Вона недарма в тебе Антігона…

Антей

Нерісочко! От се вже справді сором,-

підслухати, а потім ще й корити.

Неріса

Підслухати! В нас не такі палати,

щоб не було з кутка в куток все чутно!

Антей

(трохи вражений)

Палати є тепер лиш у римлян.

Було тобі піти за Мецената.

Неріса

(лагідніше, ніж досі)

Я не корю тебе, що ти убогий,

але яка ж дружина не бажає

своєму чоловікові достатків?

Антей

Ну і собі при тому.

Неріса

І собі.

Хіба то зле? Я справді не вдалася

до того, щоб весь день в ярмі ходити

так, як твоя сестра.

Антей

Ти ж і не ходиш.

Неріса

А думаєш, мені від того легше?

Антей

Якби не легше, ти б сама робила.

Неріса

В людей на те рабині є…

Антей

Нерісо,

від тебе трохи дивно сеє чути.

Неріса

Бо я сама рабинею була?

Так що ж, я б і на волі заробляла

тим, чим тоді, якби ти допустив.

Як я тепер нікому не потрібна,

всім на заваді, мов поріг високий,

то з того винен ти!

Антей

Ну, годі, люба…

Неріса

Дозволь мені вступити до театру,

то я твою сестру озолочу

і буду матері невістка люба,

бо, певне, більше зароблю за танці,

ніж ти за спів та за науку хисту.

Антей

Нерісо, годі! Се твій жаль говорить,

і з сього справді винен я. Прости!

(Цілує її, вона прихиляється до нього з виразом невинно ображеної дитини.)

Моя кохана! Скарбе мій! Не дам,

не дам тебе юрбі тій безсоромній!

Не підеш ти на оргії до неї,-

вона не тямить, що то є правдива

святая оргія, встанова божа!

Неріса

Ти був коли на оргії?

Антей

Давно.

Ще підлітком. Ще як була в Корінфі

гетерія співців, таємна, звісно,

бо всяке ж товариство є злочин,

на римську думку.

Неріса

Що ж? І дуже пишні

були в вас оргії?

Антей

Зважай сама.

Збирались ми все по таких госпо́дах,

як от моя…

Неріса

(розчаровано)

Ах, так!..

Антей

У нас в крате́рах

вода все панувала над вином.

Квітки бували в нас лише в ту пору,

коли вони цвіли в садках та в полі,

а як верталась в тартар Персефона,¹⁹

то забирала нам усі покраси.

Неріса

Хіба ж бувають оргії без квітів?

Антей

У нас бували, ще й які буйні!

Неріса

Але ж вони були таємні, кажеш?

То як же буйних оргій тих не чули

знадвору люди?

Антей

Чи ж вони могли

знадвору чути, як серця в нас б’ються?

Чи ж сяйво наших поглядів проймало

камінні мури та загони щільні?

Неріса

А ваші співи?

Антей

О, вони були

потужнії натхненням, а не гуком.

І в стриманім зітханні тихих струн

ми вгадувати вміли урагани,

що нуртували в грудях у співця.

В нас буйні кучері були, мов тірси,²⁰

гукали погляди: «Evoe Bacche»!²¹

Хоч би сама вода була в кратерах,

ми ще б розходились додому п’яні.

О, я хотів, щоб ти хоч раз попала

на оргію таку! В святім безумстві

ти б у танку зайшлася, як менада!²²

Неріса

Бувала я на оргіях не раз.

Антей

Але не на таких!

Неріса

Либонь, на кращих.

Антей

Того не може бути.

Неріса

Я не знаю,

які були ті ваші, але тії,

що я на їх дитиною ходила,

були мов сни розкішні.

Антей

Се злочин -

на оргії такі дітей водити!

Неріса

Моя матуся мусила.

Антей

Я знаю…

Пробач, я мовив нерозумне слово.

Повинен би я тямити, як тяжко

рабині-танцівниці серце рвалось,

коли вона свою єдину доню,

що ледве виросла із немовляток,

вела на те позорище.

Неріса

Нічого

мені про те матуся не казала.

Я завжди йшла на оргію весела,

там ласощів я їла досхочу,

та й забавки перепадали часом,

бо гості пестили мене…

Антей

Не згадуй!

Аж холодно, як здумаю… Запевне,

ті їхні пестощі були масні

і кожне слово брудом перейнято!

Неріса

Не знаю, я тоді не розуміла

ні слів масних, ні поглядів брудних,

але красу я тямила й малою,

і серденько тремтіло від хвали,

як струночка під плектроном на лірі.

На примості високім ми обидві

були немов веселки - більша й менша -

на ясній верховині. Покривала,

прозорі та барвисті, легким луком

перекидалися понад хмаринки

злотистих курев запашних. Тоді

мені здавалося, що я танцюю

на хмароньках небесних, а з землі

до мене долітають тільки квіти.

То гості кидали до нас квітки,

не тямлячись від захвату палкого…

Антей

А в тих квітках ховався невидимий

холодний гад розпусти і зневаги.

Неріса

Кажу ж тобі, що я того не знала!

Антей

Але тепер ти знаєш, чим бувають

рабині-танцівниці для римлян,

і тямиш добре, що тебе спіткало б,

якби ти серед оргій тих зросла

так, як твоя матуся нещаслива,

що згинула, мов забавка розбита,

у забутті, в недузі та в погорді.

Неріса

Я тямлю, що тобі я винна дяку.

Не бійся, я того не забуваю.

Антей

Нерісо! Чи того ж я потребую?

Неріса

Ні-ні, я не повинна забувати,

що ти зробив людиною мене,

«маленьку мавпочку з Танагри».²³

Антей

Годі!

Я не люблю, як ти таке говориш,

і прозвища того я не терплю,

що прикладали ті римляни грубі

до еллінської ніжної дитинки.

То заздрили вони, що їх римлянки

були важкі й незграбні проти тебе,

моєї «вітроногої» Неріси!

Неріса

(задумана)

І нащо то мені?…

Антей

Що саме, люба?

Неріса

Отая «вітроногість», як ти кажеш…

Вже я ж не танцівниця.

Антей

Як, Нерісо?

Хіба тебе не радує хвала

моя і наших друзів скромних, щирих?

Хіба ж то мало - бути в нашій хаті

укритим скарбом, але дорогим,

таким, що й цезар ліпшого не має?

Неріса

Укритим скарбом… Я скажу по правді,

що я щедрішою вдалась від тебе.

І ти ж укритий скарб, а я ж, Антею,

тим не радію, що твоєї ліри

не чує світ широкий, тільки я

та слухачів твоїх мала громадка.

Ні! Якби сила, я б тебе сама

поставила на п’єдестал високий,

мов постать Аполлона-кітариста!²⁴

і хай би світ сповнявся тих пісень,

що ти б тоді творив на високості!

Антей

Ти думаєш, либонь, що і натхнення

повищати від п’єдесталу може?

Неріса

Авжеж! Я певна то́го!

Антей

Ти дитина…

Але як ти так любиш п’єдестали,

то будь утішена, бо наш Федон

вже ж вирізьбив на взір твій Терпсіхору²⁵

і дав їй п’єдестал високий досить.

Неріса

А де ж він тую статую подіне?

Антей

Нам принесе.

Неріса

Тут і лишить?

Антей

Запевне.

Се ж буде дружній дар нам від Федона.

(Пауза.)

Ти щось примовкла, наче зажурилась.

Чого, Нерісо?

Неріса

Я собі гадаю,

що скільки ще ся хата поховає

в собі укритих скарбів, мов гробниця.

Антей

Я не люблю таких речей у тебе.

Неріса

Як буде тут камінна Терпсіхора,

то я мовчання перейму від неї.

Антей

Нерісо, ти сьогодні вередлива.

Неріса

Як так, то я піду.

(Встає.)

Антей

(затримує її, обнявши)

Ні-ні, кохана!

Неріса

(визволяючись)

Пусти мене!

Чутно стукання у хвіртку.

Он хтось прийшов до тебе.

Неріса йде в гінекей. Антей одчиняє хвіртку і впускає Федона - молодого скульптора.

Антей

Здоров, Федоне!

Вітаються.

Федон

Я лиш на хвилинку,

так ніколи!

Антей

Чому? Роботу маєш?

Федон

Роботу поки що я вже скінчив,

та тут нові клопо́ти - вибираюсь

на панську оргію, до Мецената!

Антей

(зчудований)

Тебе запрошено?

Федон

З тобою разом.

Антей

Жартуєш чи глузуєш?

Федон

Правду мовлю,

се ж я прийшов тобі переказати

запросини.

Антей

Хто ж їх тобі приніс?

Федон

Я сам одержав, бувши в Мецената.

Антей

Ти в Мецената був? Чого?

Федон

По справі…

І знаєш, я ніяк не сподівався,

що він такий.

Антей

Який?

Федон

Такий привітний,

і неподібно, що великий пан,

говорить так…

Антей

Та з чого ж ти дивуєш?

Що пан вельможний на поріг пускає

митця убогого? Чи, може, з того,

що й римлянин часом дещо тямить

у хисті красному?

Федон

О ні, не «дещо»,

а він таки знавець великий, справжній!

Адже й тебе він перший оцінив.

Антей

Він перший? Але ж я давно мав школу,

як Мецената не було в Корінфі.

Федон

Що школа! То до слави так належить,

як глиняна патера до скульптури.

Антей

Та вже було подібне щось до слави,

коли той пан довідався про мене.

Федон

Сказати правду, ви́падок сліпий

звістив про тебе: учень твій один

вступити хтів у хор панегіристів

і на зразок умілості своєї

твою епіталаму проспівав,

оту, що ти зложив на шлюб твій власний.

Антей робить рух урази, але Федон, невважаючи, провадить далі.

Ми з Меценатом надійшли на теє,

я розказав йому, хто автор співу,

і зараз же він доручив мені

тебе просить на оргію до нього,

а се не мало значить, любий друже.

Антей

(стримуючи досаду, викликану остатніми словами Федона)

Яку ти міг до нього мати справу?

Федон

Він статую купив недавно в мене,

то я її до нього відпровадив,

щоб не ушкодили раби, несучи.

Антей

Яку ж ти статую йому продав?

Федон

Пробач… я, власне, мусив би спитати

твоєї згоди… та пани вельможні

не люблять ждати…

Антей

Ти продав Нерісу?!

Федон

Ні, статую богині Терпсіхори.

Антей

Ти б і саму богиню запродав,

якби лиш міг, у римський дім розпусти!

Федон

(встає ображений)

Такого ти не смієш говорити!

Антей

Тобі не до лиця така вражливість,

бо ти ж продав туди свій твір найкращий,

де зневажають все, що нам святе.

Федон

(впадаючи в річ)

Нічого там ніхто не зневажає!

Там цінять геній, там дарують славу,

не тільки гроші. Я не запродав

своєї Терпсіхори. Я поставив

її на подив людський, мов у храмі.

Чи вже вона й для храму засвята,

по-твоєму?

Антей

По-моєму, блюзнірство -

рівняти дім римлянина до храму!

За гроші чи за славу - ти продався

укупі з твором рук твоїх.

Федон

Антею!

Ти хочеш довести мене до того,

щоб я пішов і викупив назад

ту статую. За гроші неможливо,

щоб Меценат раз куплене продав,

та, може ж, се ще не остання іскра

мого натхнення, може, я здолаю

щось кращого створити - їй на викуп.

Антей

Ти купиш другий гріх, і то ще тяжчий.

Федон

Не розумію, що ти з мене хочеш!

Чи мав би й я весь вік, як ти, сидіти

без хліба і без слави?

Антей

Се повинен

терпіти еллін, коли хліб і славу

здобути може тільки з римських рук.

Федон

Хто слави не бажає, той не еллін,-

жадобу сю батьки нам заповіли,

діставши від дідів.

Антей

Діди приймали

вінці свої з рук матері Еллади,

батьки дозволили зв’язать їй руки

і тим синів позбавили вінців.

Авжеж, Федоне, відколи безславна

сама Еллада - елліни повинні

жадобу слави в серці заглушити.

Федон

І збільшити безслав’я свого краю?

Та чим же вславиться сама Еллада,

коли їй діти лаврів не здобудуть?

Антей

Уже ж не з рук ворожих їх приймати!

Федон

Чому ж би ні? Гомер²⁶ казав: «Солодка

хвала від ворога».

Антей

На полі бою,

та не у полоні!

Федон

Слава і в полоні

все буде славою.

Антей

Не сподівайся!

Неславу дозволяють нам носити,

а славу Рим бере, немов податок.

І тая Терпсіхора, що продав ти,

прославить не Елладу й не тебе,

а той багатий Рим, що стяг всі скарби

з усіх країв руками Меценатів.

Його колекцію твій твір прославить,

а не тебе, ти тільки раб отой,

що хистом оргію панам скрашає,

та оргія все ж панська зостається,

хоч рабські руки вряджують її.

Федон

Рабам на оргії немає честі,

але хто має гостем буть на ній,

як я і ти…

Антей

Того не сподівайся,

щоб я пішов на оргію з тобою!

Запобігай вже сам вельможних ласки,

а я лишусь «без хліба і без слави»,

як ти казав, та, може, не без честі.

Федон

По щирості, я радив би піти.

Антей

Та вже ж! Волам у парі охвітніше

ярмо носити.

Федон

Бачу, ти не віриш,

що я тобі добра бажати можу.

А все ж, хоч ти мене образив тяжко,

я не забув, що ми з тобою друзі.

Антей

То я тебе, не ти мене образив?!

Федон

Авжеж, я Терпсіхору відкуплю,

а ти вразливих слів своїх не вернеш.

Антей

І ти того не можеш відкупити,

що ти вчинив. Ти оганьбив свій хист.

З богині ти зробив товар звичайний.

Хоч вернеться з неволі Терпсіхора,

то вже вона богинею не буде.

А мармур - як не бог, то просто камінь.

Федон

Коли він богом став, то вже ніколи

у камінь не повернеться. Твір хисту

на всякім місці твором хисту буде.

Твоя епіталама пролунала

не гірше у просторій римській школі,

ніж у твоїй тісній убогій хаті.

Якби ж ти сам ще заспівав її

у Меценатових гучних палатах,

приграючи на лірі дорогій…

Антей

Федоне! Не кажи мені такого,

бо я тебе зненавиджу навіки!

Федон

Антею, се якась дивна затятість.

Та ж еллінам не першина приймати

хвалу чужинців, і яка ж в тім ганьба?

Антей

Чужинців - так, але не переможців.

Бо переможець лиш тоді похвалить,

коли подоланий похилить чоло

йому до ніг і порох поцілує

з-під стіп його.

Федон

Таке бувало в персів

та в інших східних варварів. Ніколи

сього від нас не вимагали в Римі.

Антей

Не вимагали? Хто ж то перейшов

по нас, як по містках, до храму слави

всесвітньої? Кого ми на собі

з безодні варварства на гору несли?

Чи ж не лягли ми каменем наріжним

до мавзолею нашим переможцям?

І ми ще маємо радіти з того,

що вам дозволять у гучних палатах

на лірі заграбованій пограти?

Федон

Хіба тій лірі краще німувати?

Антей

Так, краще!

Федон

Ні, я думаю, що гірше.

Все ж краще будувати мавзолеї

хоч би і не собі, ніж просто бути,

мов зілля придорожнє, під ногами

у того ж переможця. Він як схоче,

то збройною ногою вмить розтопче

всі наші гордощі, всі буйні мрії…

Антей

Що ж? Ліпше нам самим те все стоптати,

щоб ворогам не завдавати праці?

Се жрець краси так думає й говорить?

Лишилося одно - так і вчинити.

Ти не продався,- гірше! Ти віддався

у руки ворогу, як мертва глина,

з якої кожне виліпить, що хоче.

Та хто ж тобі натхне вогонь живий,

коли з творця ти творивом зробився?

Іди служи своєму Меценату,

забудь краси великі заповіти,

забудь несмертний образ Прометея,

борця проти богів, забудь і муки

Лаокоона,²⁷ страдника за правду,

не згадуй героїні Антігони,

ні месниці Електри.²⁸ Викинь з думки

Елладу, що, мов Андромеда²⁹ скута,

покинута потворі на поталу,

з нудьгою жде Персея-оборонця.

Ти не Персей, бо ти закам’янів

перед обличчям римської Медузи.

Ти вже не тямиш вищої краси,

краси змагання, хоч і без надії…

Федон

Нема краси в затятості безсилій…

Але з тобою, бачу, не зговориш!

Бувай здоров. Я йду.

Антей

Прощай, Федоне.

Федон

Ми вже не друзями розстаємось?

Антей

Боюсь, коли б не стрілись ворогами.

Федон, здвигнувши плечима, виходить.

Неріса

(виходить з гінекею, ледве зачинилась хвіртка за Федоном)

Антею, я тебе не розумію!

Так шорстко ти з Федоном обійшовся,

а в чім його вина?

Антей

Ти прислухалась?

То вже було прислухатись як слід.

Чи, може, то тобі якраз до мислі,

що буде на позорищі стояти

твоя подоба в домі переможця?

Неріса

Яке позорище? Хто переможець?

Чим винен Меценат, що дід його

чи, може, прадід з еллінами бився?

Тепер же Меценат не забирає

ніяких наших скарбів силоміць,

але купує, ще й за добру ціну.

Антей

Тим злотом, що стягається до Риму

з подоланих, таки ж і з нас самих.

Неріса

Не сам же Меценат його стягає.

Та й ти як спадок одібрав по батьку,

то не питав, хто й як його надбав.

Антей

Я знав, що то було придбання чесне.

Неріса

Так, певне, думає і Меценат

про статки батьківські. Він повертає

чималу частку нам назад в Елладу,

а ти за те найбільше ворогуєш.

По-твоєму, то добре, щоб у нас

по закутках марніли твори хисту,

щоб з голоду митці снагу втрачали,

щоб мармур цвіль посіла, струни - ржа,

щоб елліни на варварів звелися,

аби римлянам чим не послужити?

Антей

Доволі вже їм служать. Я не буду.

Неріса

Ніхто й не вимагав від тебе служби.

Чи Меценат завдав тобі зневагу,

в гостину через друга запросивши?

Антей

В гостину? Ти се думаєш навсправжки,

що Меценат співця до себе кличе

на оргію для дружньої балачки,

а не для співу на розривку гостям?

Неріса

А що ж, якби ти й заспівав там трошки?

Твої пісні вже й так були в тім домі.

Антей

Та з того я не винен.

Неріса

Ні, ти «винен»,

ти дав ученикам пісні списати

і, значить, сам їх випустив у світ.

А що римлянин оцінив їх краще,

ніж земляки, то се вже річ звичайна,

винуй у тім, як хочеш, Мецената.

Тепер в Елладі той лиш має славу,

кого похвалить Рим. Корінф оцінить

свого співця тоді, коли втеряє.

Якби ти в Рим дістався з Меценатом

і там здобув заслужений тріумф,-

бо Рим же вміє талани вінчати! -

а потім повернувся до Корінфа,

то рідні лаври, наче ряст весною,

прослалися б тобі попід ногами.

Антей

Топтати рідних лаврів я не хочу.

Тріумфи в Римі - то для мене ганьба.

Неріса

Чого ж ти ждеш?

Антей

Признання в ріднім краї

без помочі ласкавих переможців.

Неріса

Коли ж те буде? Як життя скінчиться?

Посмертна слава - то звичайний дар

таким співцям, як ти. А поки живі,

ніхто не чує їх, ніхто не бачить,

немов вони поховані в могилі.

Поринувши глибоко в думи й мрії,

такі співці не рухаються з місця,

а понад ними пролітає буйно

барвиста вакханалія життя

і кидає тому і лаври, й квіти,

хто вміє їх ловити на льоту.

Такому ж от, як ти, хіба лишиться

зів’яле листя та вінці нагробні.

Чи думаєш ти Рим перемогти

могильною незрушністю такою?

Тобою бувши, я б його сліпила

всім блиском генія свого й Еллади,

на всіх би сценах я запанувала,

всі форуми і портики посіла,

моє імення заглушило б гомін

імення цезаря! Оце була б

справдешня перемога!

Антей

Всі б казали:

«Яких співців скуповує ваш Рим!

Зовсім уже пішла в старці Еллада!»

(Бере в руки Евфрозінин лавровий вінець.)

Дивись, Нерісо, сей вінець єдиний

здобув я за життя, та він дорожчий

від всіх твоїх розхвалених тріумфів.

Коли такі вінці нагробні будуть,

так що ж, нехай скоріше прийде смерть!

(Надіває на голову вінець з гордим спокійним усміхом.)

Неріса

Антею, слухай! Я не можу більше

сього терпіти. Так затхнутись можна

в могильному повітрі сеї хати.

Ти або я повинні вийти в світ.

Я так тебе кохаю, що пристану

на те, щоб славою твоєю жити,

але зовсім без слави жить не можу -

я еллінка!

Антей

І хочеш добувати

в римлян ту славу?

Неріса

У римлян чи в інших -

однаково. Мені потрібна слава,

як хліб, вода й повітря. Коли ти

мені того постачити не можеш,

без чого я не проживу, то мушу

сама собі здобути, а вмирати

не хочу я, бо я ще молода.

Антей

Та чим же ти здобудеш тую славу?

Неріса

Тим, чим і ти здобув би - власним хистом.

Антей

Ти все-таки піти на сцену хочеш?

(Після паузи.)

Ну що ж, Нерісо, я скажу по правді,-

коли тебе не марна примха кличе,

а муза Терпсіхора, я не смію

з богинею змагатись. Може, справді

ти можеш відродити для Корінфа

святую таємницю Діоніса.

Неріса

О ні, не для Корінфа! Ти не думай!

Мене корінфські оплески не ваблять.

Либонь, жива Неріса переважить

камінну Терпсіхору в Мецената,

як протанцює перед ним сьогодні

танець Танагри!

Антей

Ти, либонь, маячиш?

Неріса

Ні, я ще не в гарячці.

Антей

Ти ж не можеш

на оргію піти!

Неріса

Чому не можу?

Римлянки ходять скрізь - чому ж би й нам

не перейняти в їх того звичаю?

Прийду й скажу: «Мій чоловік недужий,

але, щоб не зневажить Мецената,

прислав мене, свою жону, в гостину…»

Антей

Ні, ти не підеш!

Неріса

Ти мене замкнеш?

Тоді вже я напевне буду знати,

що ти мене перекупив у рабство.

Але й рабині часом утікають.

Ти не впевняйся на замки.

Антей

Нерісо!!

Неріса

Що, пане мій?

(Пауза.)

Ну то рішай же зараз:

чи ти, чи я.

Антей

Ох, якби мав я силу

тебе від серця одірвати геть

і кинути, мов гадину отрутну,

римлянам тим під ноги!

Неріса

(з коротким злісним сміхом)

Ти не можеш?

То мусиш покоритись. Може, згодом

ти сам мені подякуєш за се.

Бо я не відступлюсь від свого слова,-

коли не ти, то я здобуду слави,

і то сьогодні. Я доволі ждала.

Антей

(після важкого мовчання)

Так, я піду. Мені миліше буде

з римлянами, аніж отут з тобою.

Неріса

Іди. Та оббери ж оте галуззя

з своєї голови - невже ж так підеш?

Антей сягає за голову, здіймає лаври, з проймаючим жалем дивиться на їх і мовчки кладе там, де стояла Евфрозіна, коли квітчала його.

Голос Евфрозіни

(озивається з глибини дому)

Нерісо! Клич Антея! Йдіть обідать!

Уже готова оргія препишна!

Антей миттю кидається до хвіртки.

Неріса

(доганяючи його)

Куди ж ти? Треба ж переодягтися!

Антей

Пусти мене! Бо прийде Евфрозіна,

а я не смію глянуть їй у вічі.

(Вибігає за хвіртку.)

Евфрозіна

(виходить з дверей)

А де ж Антей?

Неріса

На оргію пішов.

Його запрошено до Мецената.

Евфрозіна

Якийсь дивний твій жарт.

Неріса

Я не жартую.

Он там лежать зів’ялі хатні лаври,-

сьогодні він нам свіжі принесе,

здобувши з рук знавців.

(Гордо підвівши голову, йде в хату.)

Евфрозіна

(хапаючись за голову)

Невже се правда?!

II

В господі Мецената, нащадка того славутнього Мецената, що жив за Августа. Велика, пишна, прибрана як для оргії світлиця, аркою переділена на дві нерівні частини: у першій, меншій (на передньому плані), поставлено триклініум для господаря Мецената і двох найпочесніших гостей - прокуратора і префекта - і вряджено невисокий примост, засланий килимами, для виступів співців, мімів та інших артистів; у другій, більшій (на задньому плані), багато столів, то з ліжками навколо - на грецький лад, то з стільцями - на римський, там сидять і лежать гості різного стану і віку, греки і римляни. Бенкет ще ледве почався і йде якось мляво, видко, що гості мало знайомі межи собою і почуваються ніяково під увагою почесного триклінія чільної частини світлиці. На примості хор панегіристів - між ними Хілон - кінчає спів.

Хор панегіристів

(співає)

Світло від світла

родиться вічно,

так і пресвітлий

рід Мецената

з променя в промінь

переливає

сяйво своє!

Коли хор скінчив співати, Меценат злегка кивнув головою корифеєві і зробив рукою рух, не то наказуючий, не то запрошуючий, щоб хористи зайняли місця на бенкеті в задній частині світлиці. Хор розміщається поза найдальшими столами в самій глибині. Раби розносять напитки й наїдки, рабині роздають квіти.

Меценат

(рухом пальця закликає раба-домоправителя)

Нехай тим часом тут поскачуть міми,

а потім ті єгиптянки безкості,

що то показують з мечами штуки,

але щоб те тривало все недовго:

хвилину-дві щоб кожне зоставалось

і щоб ніхто не смів виходить двічі.

(До прокуратора і префекта.)

Бо уявіть собі, що й тії мавпи

до слави не байдужі: раз плесніть,

то потім і прогнати з кону трудно.

Тим часом домоправитель, уклонившись, вийшов, і на кону стали з’являтися міми, представляючи коротенькі мімічні фарси без слів, акробатки-єгиптянки з мечами, жонглери і жонглерки з барвистими опуками і т. ін. Гості поплескують їм, часом кидають їм квіти й ласощі. Мало звертаючи на те все уваги, Меценат і двоє його почесних гостей розмовляють межи собою, Меценат трохи зниженим голосом, префект рівно, однотонно і трохи недбало, прокуратор голосно і непримушено.

Меценат

Ся оргія моя, признатись мушу,

нагадує щось трошки царство тінів

перед Плутоновим тріумвіратом.³⁰

Ви не повірите, як я працюю,

щоб якось подолати сюю дикість

і недовірливість, щоб сполучити

в одну родину дві частини люду

корінфського - римлян і греків.

Префект

Друже,

ти й так уже великого досяг:

взірцевий маєш хор панегіристів,

такий і в Римі не щодня почуєш.

Меценат

(махнувши рукою)

Ет, що той хор!.. По щирості сказавши,

такій поезії на кухні місце,

бо їй недоїдки - миліша плата,

ніж лаври… Я прошу в вас вибачення,

що вас частую отаким злиденством -

(ще тихше)

бо се, властиве, тільки для юрби -

та я надолужити сподіваюсь

на іншому. Я тут назнав співця

справдешнього. Не дуже він славутній,

та се вже грекам сором, не співцеві.

Я покажу Корінфові, що треба

римлянина для цінування хисту,

інакше хист лишиться неужитком.

Прокуратор

Співець той хутко прийде?

Меценат

Я не знаю.

Я запросив його, але відповідь

була від нього невиразна.

Прокуратор

От ще!

Просити їх… ти просто б наказав!

Меценат

Наказувати тут не випадає.

Антей не раб, а вільний громадянин.

Префект

Він римський громадянин?

Меценат

Се то ні,

а все ж він роду чесного. В Корінфі

його родину здавна поважають,

колись якісь герої з неї вийшли.

Прокуратор

У гречуків отих усі герої!

Хто кине в зваді миску через стіл

і в лоб сусіду влучить - вже й уславивсь

discobolos!..³¹

(Сміється.)

Такі ж і їх поети:

на грецький лад Горація³² спартачить,

і вже вінець на чолі - лавреат!

В атенській академії купити

двох лавреатів можна за обол -

один поет, другий філософ буде!

Обачніше - не витрачать обола.

Меценат

Не забувай, мій друже, що боги

невдячності не люблять. Пам’ятай же,

що Рим ходив у Грецію до школи.

Префект

Відомо, що поганий той школяр,

який учителя не переважить.

Меценат

Се так, а все ж він мусить мати вдячність.

Префект

Рим гойно заплатив за ту науку:

він Греції дав спокій і закон,

чого вона не мала споконвіку.

Прокуратор

(впадає в річ)

А Греція в своїй преславній школі

навчила Рим лиш бабських теревенів,

що тільки нам релігію зганьбили,

та ще привчила розумом крутити

без жадної мети, як пес хвостом.

Оце і вся наука. Більш нічого

не знали тії греки й не створили.

В їх навіть мови не було ніколи!

Меценат

Ну отакої! Як то не було?

Ти, друже, щось нечуване говориш.

Прокуратор

Авжеж, був іонійський діалект,

аттічний, ще не знаю там який,-

що не письменник, то й балачка інша,-

але гартованої міцно мови,

єдиної, всесвітньої, як наша,

не мали греки зроду.

Меценат

Се то так.

Префект

Та й їх поезія, скажу по правді,

таки супроти нашої не встоїть.

Добірності такої, як Горацій,

грек не досяг ніколи й не досягне.

Меценат

А все ж і рідну мову шанувати

навчив нас грек. Поезію латинську

почав нам еллін-бранець,³³ не римлянин.

Прокуратор

Бо мусив мову пана перейняти,

а пан мав, певне, поважніші справи,

ніж рідну мову сікти на трохеї.

Префект

(до Мецената)

Мій друже, ти ж не будеш запевняти,

що тії вірші не були партацькі,

а тая мова не була потворна?

Меценат

Хто знає, друже, чим була та іскра,

з якої на землі вогонь з’явився?

То, може, був нікчемний перегар,

а все ж нам шанувать її годиться

і поважати батька Прометея,

хоч, може, він і був звичайний злодій.

Прокуратор

(до префекта, киваючи на Мецената)

Оце ж і плід від грецької науки!

Префект

Наш Меценат відомий філеллен,-

коли б іще не відділив од Риму

Корінфської республіки!

(Сміється.)

Прокуратор

Жарт жартом,

а Римові з такого філелленства

все ж може вийти шкода.

Меценат

Не турбуйся,

стара учителька те добре тямить,

що їй при старощах підпорки треба.

Якби так Рим на Грецію розсердивсь

і відштовхнув, то закричала б «гину!».

Префект

Все ж друг наш має рацію: є шкода.

Замилування наше до чужинців

до того довело, що ми самі

на варварів якихсь перевернулись,

навчившись «африканської латині»³⁴

від чорновидих «римських громадян».

Меценат

Ба, що ж, без варварів не обійтися,

бо ми вже мусим обновляти кров,

знесилену від праці та розкошів.

Чи ти б хотів, щоб наші всі народи

по-варварськи довіку говорили?

Навряд чи з того буде слава Риму.

Прокуратор

Нехай мовчать, поки як слід навчаться

поправної латині!

Меценат

Се трудненько!

Навчитись мовчки доброї вимови -

сього б і Демосфен³⁵ не доказав.

Прокуратор

Так що ж робити?

Меценат

Те, що я роблю:

привчати ласкою, дарами навіть,

всіх видатних чужинців Рим любити.

Хто любить, той уподобитись може

до любого і тілом, і душею.

Прокуратор

Розніжило тебе те філелленство!

Цікавий знати, як би ти, наприклад,

збирав податки «ласкою й дарами»?

Багато б назбирав!

Меценат

(сміючись)

Ну, тут я мушу

зложити зброю. В сьому ти найдужчий.

Раб-атрієнзій

(увіходить)

Прийшов Антей-співець.

Меценат

А! клич сюди.

Стій! Як Антей уже почне співати,

я знак подам, тоді хай танцівниці

сюди увійдуть. Тільки ж не раніше.

Гляди мені! Рушай.

Атрієнзій виходить.

Оці раби

псують мені раз по раз лад усякий.

На їхню думку, оргія - то скоки.

Антей

(у порога)

Вітаю вас, преславні.

Меценат

А, здоров!

Та ближче приступи. Коханцю музи

в порога перестоювать не личить.

Антей підходить ближче, але місця йому при столі нема і він лишається стояти перед лежачими гостями.

Меценат

(до гостей)

Се, друзі, найкоштовніша перлина

Корінфської затоки.

Антей

Ти, преславний,

надмірну ласку положив на мене,

Корінфові ж віддав замало честі.

Меценат

Чому замало честі?

Антей

Бо не можна

злічити перлів нашої затоки

і зважити, котра з них найдорожча.

Префект

Любити рідне місто - се годиться,

але ж не треба забувати правди

і вдячності. Якщо в Корінфі дійсно

є скілька перлів хисту і науки,

то се є Меценатова заслуга.

Меценат

Моя заслуга півняча, мій друже.

Прокуратор

Як розуміти сеє, Меценате?

Меценат

Бо я на всяких смітниках громаджу

і там вишукую коштовні перли.

Префект

Та ти ж їх не ковтаєш так, як півень,

але даєш в оправу.

Антей мовчки рушає.

Меценат

Стій, Антею!

Куди ти йдеш?

Антей

Туди, куди належу.

Меценат

Я бачу, ти образився.

Прокуратор

Се дивно,

які ті греки всі вражливі!

Антей

Справді,

се дивно, як ми досі не привикли,

що переможцям вільно називати

країну нашу смітником, а нас,

поки ми не в «оправі», просто сміттям.

Меценат

Моєму слову ти дав колючки,

але не я. Уся моя вина,

що мій язик був якось послизнувся,

але ж його боги слизьким створили.

Винуй Юпітера чи Прометея,-

ти краще знаєш, хто з них більше винен.

Префект

А я, минаючи усякі вини,

вертаю до заслуг. Мій Меценате,

сей раз я маю затягти позов

супроти тебе.

Меценат

Як?

Префект

Бо сю перлину

не ти, а я відкрив уперше.

Меценат

Справді?

Префект

І в тім моя заслуга є ще більша,

що перли я не проковтнув, знайшовши,

хоч, власне, я повинен був ковтнути.

Меценат

Я хтів би сеє краще зрозуміти.

Префект

О, се не таїна! Колись я тута

відкрив, чи, краще мовити, закрив

гетерію співецьку потаємну.

Товаришем у ній був наймолодшим

осей співець. Я ощадив його,

вважаючи на молодощі ніжні,

і він один лишився з товариства,

бо, знаю добре, більше в цілім краї

гетерій не було, нема й не буде.

Антей

Ти помиляєшся, ще є одна.

Префект

Де?

Антей

На Парнасі. Дев’ять і один

там сходяться на оргії таємні

і закриваються від ока влади

густими хмарами.

Меценат

Ха-ха! Се влучно!

Префект

(змінивши свій одноманітно-недбалий тон на гризький)

Не так-то вже і влучно, Меценате.

Ті «дев’ять і один» - Феб³⁶ і камени -

зовсім то не гетерія таємна,

а хор панегіристів. Їм же треба

амброзію та нектар заробити,

то й мусять панегірики співати.

Антей

Кому?

Префект

Звичайно, генієві Риму.

Парнас, Олімп і всі святії гори

тепер в його імперію дістались,

і тільки тим богам живеться добре,

що мають гідність римських громадян

або принаймні ласку Мецената

всесвітнього, а той є геній Риму.

Котрі ж боги йому не покорились,

ті вигнані були або й розп’яті.

Антей

І що ж? Вони від того повмирали?

Меценат

(нишком, нахилившись до префекта)

Мій друже, вибачай, але юрбі

сі жарти можуть видатись блюзнірством.

Префект

(знов здержано)

Нехай боги простять, не міг римлянин

останнє слово полишить за греком.

Меценат

(голосно до Антея)

Людською мовою ми наситились.

Час обізватись мовою богів

тобі, Антею.

Антей

Вибачай, преславний,

мені не хоче муза помагати,

либонь, вона сьогодні не голодна,

а я без неї - мов безструнна ліра.

Меценат

Невже се друг мій відібрав їй настрій?

Префект

За правду перепрошувать не буду,

а музі, що сьогодні не голодна,

слід пам’ятать, що й у богів є завтра

лише тоді, коли його заслужать.

Антей

Не раз, хто забувається про завтра,

той має вічність.

В атріумі чутно гомін.

Меценат

Що се там за гомін?

Атрієнзій

(з порога)

Преславний пане, там якась грекиня

прийшла й дозволу просить уступити,

щоб тут постояти коло порога,

поки співець Антей співати буде.

Меценат

Та хто ж вона? Якого стану?

Атрієнзій

Каже,

що єсть вона Антеєва жона.

Меценат

Що ж, хай увійде.

Атрієнзій виходить. На порозі з’являється Неріса і вклоняється мовчки.

Антей

Нащо се, Нерісо?

Неріса мовчить і соромливо закривається покривалом.

Вернись додому!

Меценат

Вибачай, Антею!

Тут я господар і не дозволяю

своїх гостей нікому проганяти.

Ти вільний зоставатися чи ні,

але й твоя жона так само вільна,

поки вона в гостині в Мецената.

Антей

(до Неріси)

Ти хочеш тут лишитись?

Неріса

(тихо, але твердо)

Я лишуся.

Прокуратор

(стиха до Мецената)

Се ти не дурно так,- вона зграбненька.

І звідки він узяв собі сю німфу?

Меценат

Такі ніжки бувають лиш в Танагрі.

Мені повір, я знаюся на то́му.

(До Неріси.)

Чи ви давно по шлюбі?

Неріса

Перший місяць.

Меценат

(до Антея)

О, то невже тобі, Антею, треба

ще й муз до помочі в медовий місяць?

Ти й так повинен би співать, як бог,

коли ся грація перед тобою!

Але чого ж вона під покривалом?

Антей

Так звичай еллінський жінкам велить.

Меценат

Але в моїй господі звичай римський,

і він свої вимоги має. Мусиш

дозволити дружині відслонитись.

Неріса, не ждучи Антеєвої відповіді, одкриває обличчя і соромливо поглядає на Мецената.

Боги мої! Ви подивіться, друзі!

Се ж тая мармурова Терпсіхора,

що я купив учора від Федона!

Се випадок? Ні, випадків таких

не може бути!

(До Неріси.)

Він різьбив із тебе?

Неріса

Так, пане.

Меценат

Що ж, ти й танцювати вмієш?

Неріса

Не знаю…

Меценат

Як не знаєш? Терпсіхора

не знає, що вона богиня танцю?

Антей

Се значить, що вона не танцівниця

і поза домом танцювать не вміє.

Меценат

То я прийду колись до твого дому.

Антей

Се буде честь мені. Але не знаю,

чи трапиться тобі Нерісу бачить,

бо мати, жінка і сестра у мене

перебувають завжди в гінекеї,

а я ж тебе не смію там вітати.

Меценат

Недобрий звичай ваш!

Антей

Такий він здавна,-

не я його, преславний, встановив.

Прокуратор

Але ти радо з нього користаєш!

Меценат

Що ж, се не диво. Заздрощі Антея

я розумію. Отже й я поставив

не в атріум камінну Терпсіхору,

а в свій таблін, щоб не профанувалась.

Антей

(щиро)

За се тобі я справді винен дяку!

Меценат

Так докажи ж нам ділом тую вдячність,

а власне, співом.

(До раба.)

Принеси, Евтіме,

ту ліру, що сьогодні я купив.

Евтім приносить велику, пишно оздоблену ліру.

Антею, сяя ліра - дар всесвіту,

бо роги в неї з тура пущ германських,

слон африканський дав оздоби з кості,

край аравійський золота прислав,

а дерева - індійський ліс таємний,

мозаїка прийшла з країни сінів,³⁷

найкращі в світі струни італійські

оправлено в британське ясне срібло.

Антей

Лиш еллінського в ній нема нічого?

Меценат

Вся буде грецька, як твоєю стане,

бо ти її дістанеш в дар від мене,

коли вподобаєш. Торкни їй струни.

Антей

(торкає струни недбало, не беручи з рук раба. Струни озиваються тихим, але напрочуд гарним і чистим голосом. Антей здригається від подиву)

Який прекрасний, надзвичайний голос!

Дай ліру, хлопче!

(Бере до рук ліру.)

Ох, яка важка!

Меценат

Ти сам її держать не потребуєш.

На те є раб. Евтіме, на коліна!

І так держи, як сей співець накаже.

Евтім стає на коліна і піддержує Антеєві ліру.

Антей

Ні, їй не слід звикати до такого.

В своїй оселі я рабів не маю,

і прийдеться їй висіть на повітрі

на ремінці.

Меценат

Рапсодів давніх спосіб!

Се дуже гарно! Почепи, Евтіме,

її отам, де тая лампа висить.

Евтім чіпляє ліру на великий канделябр, знявши з канделябра велику лампаду.

Антей зіходить на примост і торкає струни сильніше, ніж уперше. Почувши той акорд, Хілон і Федон схоплюються на рівні ноги.

Хілон

(до товаришів-хористів, що сидять там же за задніми столами, зайняті їдою і балачками)

Товариші! Мовчіть! Антей заграв!

Федон

Антею! Заспівай епіталаму!

Антей спиняється, спускає руки і схиляє голову. Пауза.

Меценат

Антею, що тобі? Чи ти недужий?

Чи, може, ліра ся тобі незручна?

Неріса

(до Мецената, озиваючись від порога)

Мій чоловік недавно встав з недуги.

(До Антея дбайливо і ніжно.)

Антею, ти зовсім не розважаєш

своєї сили. Краще вже дозволь

мені за тебе доказати вдячність

преславному. Хоч я не танцівниця,

та потанцюю, як в Танагрі звичай,

як матінка навчила. Хай пробачать.

Меценат

Я згоджуюсь, хоча було б ще краще,

якби в особах ваших поєднались

музика і танець в одно подружжя.

Антей

Моя жона зовсім не розважає

своєї мови. Чуюся на силі

і гратиму, й співатиму без танців.

Так прошено мене, так обіцяв я,

а твій танець, Нерісо, не для оргій.

Спинився я тому, що добирав

у пам’яті своїй доречних співів.

Федон

Співай епіталаму! Се до речі!

Антей

Ні, не до речі,- ми не на весіллі.

Меценат

Чому ж? Ти уяви, що в сьому домі

шлюб відбувається Еллади з Римом.

Антей

Я бачу оргію перед собою,

то й спів пригадується не весільний,

скоріш вакхічний.

Прокуратор

Ба, воно ще й краще!

Антей знов приступає до ліри. Меценат подає знак гостям, щоб мовчали; гомін розмов стихає, тільки часом чутно бренькіт посуду там, де гості п’ють. Антей першу стрічку промовляє повагом і без музики, далі раптом, без прелюдії, починає співати, приграючи собі гучно, впевнено, в темпі вакхічного танцю.

Антей

Тепер, всесвітній даре, послужи мені,

Дзвени! Дзвени! Грай! Грай!

Духа оргії нам збуди!

Голос дай німоті рабів!

Розворуш нам оспалу кров,

розмах дай нашій силі скритій!

Меценат дав знак атрієнзієві, вбігають танцівниці і корибанти і пускаються у вакхічний танець.

Ми вакхічний почнем танець!

Змінить оргію шал весни!

Зникне холод і жах із душ,

як від сонця нагірний сніг!

Діонісе! З’яви нам диво!

Грає в тім же темпі пригрив без слів і не завважає, що Неріса незамітно опинилася в гурті танцівниць. Згодом Антей міняє темп на повільніший і лагідніший, з іншого тону.

Мірного танцю

лад гармонічний,

тихе та яснеє літо

прийде по буйній, гучній весні,

і запанує урочисте свято.

При зміні темпу танцівниці спинились, одна Неріса танцює, все держачись позад Антея; танцює безгучно, тихо, плавко, мірно. Антей все не бачить її, захоплений грою, і знову бере попередній темп, тільки з більшим завзяттям.

Дзвени! Дзвени! Грай! Грай!

Дай почути нам яру міць!

Дай сп’яніти з надміру сил!..

Танцівниці і корибанти знов оточили Нерісу вакхічним колом, але Меценат спиняє їх раптовим рухом і гучним покликом.

Меценат

Спиніться всі! Неріса хай танцює!

При сьому поклику Антей спиняється, обертається і не може одразу отямитися з дива та урази, побачивши Нерісу на чолі танцівниць. Меценат, завваживши те, сплескує в долоні.

Музи́ки! Гей! Танець вакхічний грайте!

З’являються музики з подвійними флейтами, кімвалами, тимпанами, грають вакхічний танець. Неріса, після короткого збентеження, блиснувши очима, пускається в прудкий танець, з несамовитими, але гарними рухами менади. Дехто з гостей припліскує їй влад долонями та приляскує пальцями. Меценат, рухом закликавши Евтіма, шепнув йому на вухо, той приносить оздобну скриньку і подає її Меценатові.

Антей

Нерісо! Годі!

Меценат

Ні, танцюй, богине!

Танцюй, прекрасна музо Терпсіхоро!

(Виймає із скриньки діамантове намисто, здіймає його обома руками вгору і вабить ним до себе Нерісу.)

Неріса, не перестаючи танцювати, наближається до Мецената, очі її горять, рухи нагадують зграбні викрути хижого звіряти. Гості зриваються з місць і товпляться, намагаючись кожне краще бачити Нерісу. На неї сипляться квіти і грім оплесків.

Голос з хору панегіристів

Се наша муза!

Прокуратор

(ласо)

Гарна, гарна штучка!

Префект

Ся муха, певне, з голоду не згине.

Неріса, зблизившись до Мецената, стає перед ним на одно коліно і відхиляється назад, немов готова впасти від знесилення, але розкішна і зальотна усмішка грає на її устах. Прокуратор кидається піддержувати її, але Меценат попереджає його, надівши Нерісі намисто на шию і тим самим рухом піддержавши її.

Неріса

Мій пане, дякую!

(Хоче поцілувати його в руку.)

Меценат

Не так, безсмертна!

(Цілує її в уста.)

Неріса встає.

Префект

(з місця, посуваючись трохи на ложі і простягаючи чашу з вином)

Ходи, вакханко, відпочинь край тигра!

Неріса, усміхнувшись, подається до нього. В юрбі здержаний сміх. Антей раптом зриває ліру з канделябра і кидає її з розмаху в Нерісу. Неріса заточується і падає додолу.

Неріса

Рятуйте! Він мене убив!..

Антей нахиляється до неї і бачить, що вона конає.

Антей

(тихо і наче спокійно)

Убив…

Префект

(гукає рабам)

Сюди вігілів!

Антей

Стій, дай закінчити.

(Здіймає з ліри одну струну. Звертається до Хілона і Федона, що стоять попереду юрби.)

Товариші, даю вам добрий приклад.

(Задавлюється струною і падає мертвий край Неріси).

ПРИМІТКИ

До другого тому творів Лесі Українки ввійшли драматичні твори, написані в 1908-1913 рр.

Більшість автографів зберігається у відділі рукописів Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР у фонді Лесі Українки (ф. 2).³⁸

Твори друкуються в хронологічній послідовності, за часом їхнього написання.

Скорочені в автографах та першодруках імена дійових осіб подаються повністю беззастережно.

АДВОКАТ МАРТІАН

Драматична поема

Уперше надруковано в ЛНВ, 1913, кн. 6, с. 397-434.

Збереглися чорновий автограф з початковою назвою «Мученики», датований «24.XI 1911, Х[оні]» (ф. 2, № 770), та чистовик недатований автограф (ф. 2, № 15).

Роботі над драмою передувало серйозне вивчення Лесею Українкою історичного матеріалу про часи змагання язичества з християнством у Римській імперії кінця III ст. А. Ю. Кримський згадував: «Я не наважусь назвати іншого письменника, який би з такою відповідальністю ставився до своєї праці, як Леся Українка.

Вона готувалася написати драми «У катакомбах» й «Адвокат Мартіан» і звернулася до мене з просьбою дати їй кілька наукових праць, де можна було б ознайомитись з християнським підпіллям, з розвитком влади митрополитів, коли їх переслідували. Я послав їй спеціальну дисертацію Гідулянова «Развитие власти митрополитов в первые три века христианства»³⁹

Леся Українка грунтовно вивчила цю велику дисертацію, а потім пише мені: «Це мене не задовольняє. Мені потрібні оригінальні документи». А вона знала класичні мови - латинську, грецьку. І писала, що саме їй треба діставати. Я послав їй ще величезну дисертацію Олара «Переслідування християн Римською імперією», написану французькою мовою,- товста книга. Поетеса місяців два читала її і знову пише, що не може «тільки розвідкою обмежитись». Вона замовила ще ряд книжок. Я їй цілу бібліотеку послав. Вона всі ці книжки уважно перечитала. Якби який-небудь приват-доцент стільки прочитав, скільки вона! А вона стільки працювала лише для того, щоб написати дві коротенькі одноактові драми.

Без перебільшення можу сказати, що Леся Українка була справжнім ученим, дослідником».⁴⁰

Чорновий автограф драми свідчить, що первісний задум твору зазнав значної переробки. Змінилося трактування образів дітей Мартіана, які в початковій редакції були зображені як мученики, що мусять зрікатися радощів життя заради інтересів християнської громади. Як мученик змальований і сам Мартіан; він мусить жертвувати всім особистим, щоб мати змогу служити громадській справі. Це й відбилося у заміні початкової назви «Мученики» на «Адвокат Мартіан».

Значних змін зазнав діалог Мартіана та його дочки Аврелії з дії I. Після слів Мартіана:

Тепер твоє мовчання не поможе,

Ти завдала мені тяжку зневагу.

Договорімось краще вже до краю -

знято такий текст:

Аврелія

Тебе зневажить я зовсім не хтіла.

Се якось так зірвалось.

Мартіан

Годі, дочко. Уже того назад не завернути.

Слова нечемні я б тобі простив,

та тут же діло не в словах, ти тямиш.

Як ти мій дім так прагнеш проміняти

на дім вітчимовий...

Аврелія

Даремне, батьку,

ти так вражаєшся. А що ж такого?

Якби я вийшла заміж - не зміняла б

я твого дому на оселю свекра?

Чи й то було б зневагою тобі?

Мартіан

В тім є різниця.

Аврелія

Жодної не бачу.

Мартіан

Бо ти дитина.

Аврелія

Думаю, що ні.

Мартіан

(здивований її тоном)

Ти се сказала так, що мушу вірить.

Аврелія

Була б різниця, якби всі дівчата

йшли заміж по любові. Хто ж не знає,

що віддаються часто лиш для того,

щоб вирватися з батьківського дому?

З нелюбим чоловіком тяжче жити,

ніж при вітчимові - от вся різниця.

Мартіан

(смутно, але вже без гніву)

Авреліє, я бачу, ти чимало

і тяжко думала про сюю справу.

Я бачу, справді, ти вже не дитина.

Поговорім по щирості. Не бійся

мене вразити. Я тепера тямлю,

що не дитячі примхи, не розпуста

тебе призводять завдавати жалю

своєму батькові. І я стерплю

той жаль, аби тебе порятувати,

поки не пізно.

Аврелія

Я не знаю, батьку,

що саме ти рятунком називаєш,

та думаю, що ти мені не можеш

подати жодного. Ти дав, що міг.

Дав рідну хату, а вона для мене

в темницю обернулась...

Мартіан

Справді, дочко?

Аврелія

Так, батьку. Придивись, як я живу:

самотна цілий день, навколо слуги

сліпі, німі та чужомовні. Знаю,

що ти їх держиш навмисне,

аби не наслухали й не плескали,

аби ніхто не знав, що в тебе в домі

звичаї християнські...

Відредаговано й скорочено також діалог Мартіана та його сина Валента в дії I. Після слів Мартіана «Я від людей тебе не заховав» знято такий текст:

Валент

То, батеньку, ще гірше, якби знала

Аврелія, як часто тяжко в людях,

то вже б не нарікала на «пустиню»...

У школі - то ж були щоденні муки,

тортури справжні. Школярі усі

ділилися на «християн» і «римлян»,

зчиняли раз у раз сперечки, звади,

два табори були непримиренні,

як на війні, а я між них стояв

якимсь одмінком - ти заборонив

мені до тих сперечок застрявати.

Вони мене дражнили: «Третя віра!»

а я терпіти мусив... Я ще досі

забутися не можу тої ганьби...

Та я й тепер межи товаришами

прозваний «дідом» за мою «байдужість».

Ніхто не знає, що в мені кипить!..

Мартіан

Господь, мій синку, знає все таємне,

він дасть тобі заплату.

Валент

За що, батьку?

Чим прислужився я до слави бога?

Мартіан

Чому до слави конче заслужив?

Валент

Ти сам мене навчив любити славу.

У мене дух займався, як я слухав

про вхід господній у Єрусалим,

коли юрба народу незчисленна

«Осанна сину божому!» кричала,

і віття ліс над нею колихався

на честь Ісусові. То був тріумф!

І той ще не останній. Там на небі

сидить Христос праворуч бога сил,

а в судний день, при сурмах янголиних

появить славу другого пришестя.

Мартіан

(побожно)

Так сподіваємось. Але, мій сину,

мені здається, наче ти й собі

бажаєш одсвіту святої слави.

Та слава ж тільки богові належить.

Подається за першодруком.

НА ПОЛІ КРОВІ

Драматична поема

Вперше надруковано в ЛНВ, 1910, кн. 12, с. 433-448.

Зберігся чорновий автограф драматичної поеми, датований «1909, 2.II. Телав», з численними скороченнями і правками, що свідчать про наполегливу роботу над текстом твору (ф. 2, № 797).

Надіславши драматичний етюд «На полі крові» до редакції ЛНВ, Леся Українка приходить до думки про необхідність його скорочення. Вона пише до редакції журналу:

«Зміни, що прошу поробити в драматичній поемі моїй «На полі крові».

Весь кінцевий діалог Юди з трьома жінками має бути відкинений (через зміну моєї основної концепції сеї теми), внаслідок того поема кінчитись має на ремарці, що йде після скінчення діалогу Юди з прочанином, а саме на словах: «не розгинаючись, не втираючи поту, працює до нестями». (Підпис мій і дату прошу відрізати і приклеїти на сьому місці, а решту (відкинуту) прислати мені назад.)

Крім того, в середині діалогу Юди з прочанином прошу викреслити все написане після слів Юди: «От бачиш, ся містина коштує тридцять срібняків,- за стільки я ліпшої землі не міг дістати» і до слів: «От мучуся, як проклятий, над нею». (Сеї вирізки мені посилати не треба.)

Конечне прошу зробити сі зміни» (ф. 2, № 796).

З остаточного тексту вилучено уривок діалогу Юди з прочанином. Після слів Юди: «Я ліпшої землі не міг дістати» було:

Ще й то, поки дістав, набрався лиха.

Прочанин

Чому?

Юда

Ніхто не хтів землі продати

мені після того, як стався вирок.

Усі мов подуріли, мов забули,

що то ж вони самі, лементувалиеь:

«Розпни його, а нам пусти Варавву!»

Одно товчуть: «Учителя продав!»

Отак, як ти! А що їм той учитель?

Чого вони навчилися від нього?

Яке їм діло, де я взяв ті гроші?

Чи гроші значені?.. Дійшло до того,

(з силуваним сміхом)

що хоч повісься справді!

Прочанин

Як на мене,

я б не стерпів того, я б смерть прийняв.

Юда

Який ти скорий! Ну - лишень, повісься,-

он дерево!

Прочанин

Якби ж я був тобою!

А так - чого ж я вішатися маю?

Юда

(уїдливо, дивлячись йому проникливо в вічі)

Ти певен, що тобі нема чого?

Прочанин

(презирливо здвигає плечима, але самовпевненість його зникає)

Ну, се вже ти не теє... знаєш сам...

А... власне, я хотів лиш те спитати,

що як же потім ти дістав сю землю.

Юда

Ба! Мусили-таки велебні дати!

Прочанин

Хто?

Юда

Архіреї ж! Я ото прийшов

та й кинув їм межи очі ті гроші,

що заробив від них.

Прочанин

Та що ти кажеш?

Невже межи очі?!

Юда

Там як прийшлося...

Сказав: «Беріть на храм!»

Прочанин

Ой, гріх який!

Хіба ж на храм такі годяться гроші?

Юда

(глумливо)

Ні, де ж там, ні! Так і вони рішили,

отож купили сей шматок пустині -

тут буде кладовище для захожих,

а я, бач, сторожем на кладовищі,

то й маю право до сієї нивки.

До остаточного тексту драматичної поеми не увійшов і кінцевий епізод - розмова Юди з трьома жінками-християнками та сцена його самогубства, що якоюсь мірою пом’якшувала гостру викривальну характеристику зрадника:

З того боку, з якого надійшов був прочанин, з’являються три жіночі постаті, що хутко і легко посуваються, мов їм допомагають невидимі крила. Попереду вутла і хороблива, не першої молодості жінка з широко розкритими чорними очима, з поривчастими рухами, з плямистим і зникомим рум’янцем на снідому обличчі, з розпущеним та старанно розчесаним волоссям, що чудно відбиває супроти її убогої, занедбаної одежі. Се Марія з Магдали. За нею йдуть, держачи одна одну за руку, Саломея і Сусанна; перша - молода жінка з материнським, трохи простодушним виразом обличчя, заживненька, скромно, але пристойно вбрана, їй, видно, важче йти, ніж іншим, бо часто переводить дух, але вона сама того не завважає; друга - Сусанна - молоденька, струнка дівчина, надзвичайно вродлива, з прозорою церою і з полохливими очима газелі: вона могла б іти швидше, але не зважується пустити руку Саломеї, що мимоволі тамує її ходу. Всі три мають по слоїку пахощів при собі.

Марія

(порівнявшися з Юдою, припиняє ходу)

Радій, убогий брате! Годі, годі

тобі сю землю потом поливати!

Часи сповнились! Ми вже в царстві божім!

Все кинь і з нами йди!

(Простягає руку, щоб узяти від нього мотику.)

Юда

Геть, біснувата!

(Замахується на неї мотикою, але вона не сахається і з ясним усміхом дивиться на нього; він спускає руку й одвертається.)

Саломея

(злякано)

Ой господи! Се ж Юда! Утікаймо!

Сусанна

(тривожно тулячись до Саломеї, шепоче)

Невже ж і він воскрес? Невже диявол

теж може воскрешати?

Юда

(почувши те)

Ти здуріла?

Я не вмирав, чого мені вмирати?

Я жити хочу й буду жити довго!

Саломея

(сплеснувши руками і глянувши вгору)

Ні, господи! Сього ти не попустиш!

Марія

(до Саломеї)

Як можеш ти комусь бажати смерті?

Її ж нема! Її Месія знищив!

Саломея

Немає смерті - навіть і для сього?

(Показує на Юду.)

Марія

(до Саломеї)

Не ворогуй. Його простив Учитель.

Юда

Та що ти знаєш?

Марія

Він мені казав.

Юда

Коли?

Марія

Сьогодні.

Юда

Ти дурна чи п’яна?

Чи в тебе вже вселився восьмий біс?

Марія

(без тіні образи, тільки трохи здивована його недовірством)

Не знаєш ти хіба, що Він воскрес?

Юда

(намагається заглушити в собі тривогу, збуджену словами Марії)

Що ти торочиш? Як се може бути?

Марія

(впевнено)

А як би ж се могло інакше бути?

Юда

(іронічно тлумить свій страх)

І се б ти бачила його?

Марія

Авжеж!

Виразно так, як от тебе я бачу.

Я скрикнула: «Учителю!» І впала

йому до ніг. А він сказав: «Не бійся,

Маріє, мир тобі!» І довго-довго

зо мною говорив…

(Замовкає, захоплена спогадом, тільки уста її ворушаться, мов тихо повторюючи якісь слова, обличчя променіє щасливим усміхом, очі вдивляються в простір, руки то немов пориваються до когось, то з ніжною покорою складаються.)

Юда

(з удаваною відразою одвертається від Марії. До Саломеї, знов іронічно.)

Чи то ж і ти

з ним говорить сподобилась?

Саломея

(не так упевнено, як ображено)

А чом же

не мала я сподобитись? Чи то ж пак

я зрадила його? Усі ми щиро

йому служили, не сама Марія.

Марія

(в радісному нестямі. До Юди)

Я перша бачила його!

Саломея

Бо швидше

дійшла до гробу - ти прудка ходою.

А се однаково. Казав учитель,

що перші можуть перейти в остатні.

До мене, може, він пізніше прийде,

зате вже не покине.

Юда

(злорадно)

А! Ще прийде?

Я думав - вже прийшов!

Саломея

Авжеж прийшов!

Вже бачило його багато наших:

Петро, Іван і Яків, а Тома

до ран його руками доторкнувся.

Сусанна бачила.

Юда

(до Сусанни)

Ти, козеня,

теж бачила Месію?

Сусанна

(тихо до Саломеї)

Я не хочу

з ним говорити.

Саломея

(завзято. До Сусанни)

Ні, скажи, скажи!

Нехай не завдає брехні! Хай знає.

Юда

(до Сусанни)

Ти бачила? Се правда?

Сусанна

Я... не знаю…

здається, бачила...

(Юда голосно сміється. Сусанна раптом одважується, твердим голосом.)

Але я чула,

він раз мене покликав. Так: «Сусанно!»

Та навіть і не раз. Багато разів.

(З щирою вірою.)

Я ж добре знаю голос! То був він,

Учитель наш! І бачила я - справді! -

як щось біліло, мов його одежа,

(смутно)

але зникало зараз...

(Засоромлюється і знов замовкає.)

Марія

(перехоплює її річ)

Се нічого!

То знак він подавав, що він в Юдеї

не хоче зоставатись. В Галілею

він кличе нас! Ходім!

(Поривається йти, але спиняється і шпарко говорить до Юди.)

Він, може, тута

до тебе прийде, то скажи йому,

що ми вже в Галілею подалися,

як він наказував. Коли він прийде,

то ти не бійся...

Юда

(з жахом)

Ні! Не хочу! Ні!

Марія

Та не лякайся! Він же не змінився!

Се ж не мертвяк, не марище якесь,

бо він живий. Поранений, змарнілий,

але живий... Жди. Він отак приходить:

повіє вітерець... шелесть-шелесть…

а далі: «Мир тобі!» і постать біла

де-небудь в сутіні замріє...

Юда

(здригнувшись, оглянувся)

Геть!

Не говори! Не хочу слухать! Геть!

Марія

Він прийде й скаже, що тобі прощає,

і поцілунок миру дасть…

Юда

(затикає вуха)

Мовчи!!

Саломея

Ходім, Маріє, сонце вже заходить.

Марія

(дивиться в західний край)

Заходить сонце... Падає роса...

(Проводить рукою собі по виду.)

Стривай, мені роси набрати треба

скропить своє волосся. Завтра рано

я обітну його, бо я зав’ю

гарячі рани панові моєму

оцим волоссям, хай же буде свіже,

як росяна травиця...

(Збирає жменею росу з колючих кущів, не завважаючи, що ранить собі колючками руку до крові. Всміхаючись, немов з розкоші, примочує собі волосся і гладить його. Збираючи росу, Марія віддаляється від Юди, Саломея й Сусанна ідуть помалу за нею, розмовляючи межи собою. Юда прислухається, дивлячись їм услід. Вони не оглядаються, мов забули про Юду.)

Сусанна

(весело, по-дитячому)

В Галілеї

я польових лілей нарву багато!

Учитель любить їх. Сплету вінок,

та гарний-гарний, мов корону царську,

і попрошу Месію, щоб поклав він

собі на чоло. Може, він забуде

терни єрусалимські? Правда, сестро?

Саломея

(потакує головою)

Я покажу йому своїх діток,

він ще не бачив їх. І він дозволить

мені не розлучатись більше з ними.

Він любить діточок. Мої ж найкращі

на весь Капернаум,- я не хвалюся,

се й люди кажуть, що немає кращих.

Він, може, й сам лишиться з нами жити,-

Йому ж було в Капернаумі добре.

Сусанна

Він любить Галілею.

Марія

То ходімо!

Ходімо в Галілею!

Сусанна і Саломея

В Галілею!

Всі три раптом рушають далі такою самою прудкою ходою, якою прибули. Юда лишається сам. Який час стоїть і дивиться услід жінкам, поки вони не зникають з очей, конвульсійно зітхає, заломлює руки і знов береться до роботи, але вона йде йому не споро. Тим часом заходить сонце, і тінь від глинища лягає на ниву, Юда здригається й оглядається.

Юда

(навмисне намагається голосно сам до себе говорити, як той, кому жаско на самоті чи в темряві. Голос його трохи спотворений)

Ну, і чого здригнувся? Що смеркає,

що холодом із яру потягло?

Так що ж, я загартований... От зараз

вогонь ще розкладу, і буде тепло,

і буде видно...

(Виймає з-за пояса ножа, ріже пруття.)

Прокляте - колюче!..

Дівча казало: «Може, він забуде

терни єрусалимські»... Ну, навряд!..

(Випускає з рук оберемок пруття і задумується. Далі трясе головою, мов заперечує якійсь думці.)

...Ні, ні! Бо я не знав, що так з ним зроблять!

Вінець терновий... хрест... як міг я знати?

Могли ж його й помилувать...

(Смутним, остерігаючо-докірливим, не своїм голосом.)

«Лукавий!..»

(З острахом.)

Се хто сказав?

(Оглядається й скрикує.)

Ой!

(Б'є себе по очах.)

Тю, дурний! Чого?

От змалився! Вже темряви боятись!

(Боязко шилить очима вбік.)

...А там біліє щось... Та ні, то глина...

Ну, розпалю вогонь!

(Креше вогонь з каменя ножем, розпалює пруття - воно куриться і не розгорається.)

Щось не горить...

Чому ж? Воно ж сухе... Се кара божа!

(Знов спиняється.)

Сказав теж неподобне: кара божа!

...Не треба думати. Се все безглуздя...

(Глухо.)

А та казала: «Він тебе простив...

Він прийде сам і скаже...» Ні, нізащо!

Не хочу бачити його! Не можу!

Скоріш умру!.. «Тепер немає смерті»,-

вона казала... Як немає смерті?

А де ж мені подітися від нього,

коли він прийде? Я ж умерти мушу,

коли Ісус воскрес! Я з ним укупі

не можу бути на одному світі!

Легкий подих вітру з гір, по деревах іде слабкий шелест. Юда, затремтівши, падає додолу. Шепоче:

Ось він іде... ось зараз... зараз скаже...

«Мир... мир тобі...»

(Схоплюється з заплющеними очима.)

Ні, треба поспішати!..

Десь тут був ніж...

(Мацає руками по землі, все не розплющуючи очей.)

Ох, де ж він? Де ж се він?..

Знов подих вітру, сильніший. Одно дерево стиха рипнуло, Юда в божевільному жаху кричить, затуляючи то очі, то вуха руками.

Мир? Мир? Не хочу миру! Не прощай!

Я не прощаю сам себе! Ісусе!

Месіє! Сине божий! Одійди!

Позволь мені сховатись хоч у пеклі!

Мокрий росяний листок з дерева падає йому на лице.

Ой! Він мене цілує!.. Смерте, смерте,

рятуй мене! Невже немає смерті?

(Похапцем зриває з себе пояс і накидає його одним кінцем на ближнє дерево, а другим, зробивши петлю, собі на шию.)

За публікацію драматичної поеми «На полі крові», в якій автор «устами Иуды возлагает хулу на второе лицо святой троицы Иисуса Христа, поносит священное писание и таинство евхаристии» (Леся Українка. Документи і матеріали. К.., 1971, с. 211), редактор ЛНВ був притягнутий до судової відповідальності, а дванадцятий номер журналу конфіскований постановою Київського тимчасового комітету в справах друку від 5 січня 1911 р. (див.: Леся Українка. Документи і матеріали, с. 216).

Подається за першодруком.

ОРГІЯ

Драматична поема

Уперше надруковано в журн. «Дзвін», 1913, № 4, с. 229-245.

Зберігся чорновий автограф, датований «28.III 1913. Єгипет» (ф. 2, № 800).

Драматична поема створювалася протягом літа 1912 - весни 1913 рр. У листі до О. Кобилянської від 21 березня 1913 р. Леся Українка писала, що «все докінчує та ніяк не докінчить одної речі, початої ще дома літом» (т. 12, с. 456).

У чорновому автографі драматичної поеми наявні численні виправлення і скорочення. Так, скорочено діалог Антея та Евфрозіни у дії I. Після слів Евфрозіни «Ти не вважай - то вже стареча звичка» викреслено продовження діалогу:

Антей

В тім воркотінні є і частка правди…

Евфрозіна

Яка там частка правди? Я вже знаю:

про викуп та про посаг вічна пісня!

Але то все пусте, бо я й не хочу

собі дружини купувати грішми,

хіба що мала б викупить з неволі

отак, як ти.

Антей

Чи смів я те робити

ціною ваших злиднів?

Евфрозіна

Вже ж і злиднів!

І де ж се ти їх бачиш у господі?

Далі після слів Антея «А таланом всіх переважив, мовби на наругу!» знято такий текст:

Евфрозіна

Мені здається, що Аполлодор

Хілона й таланом переважає,

не тільки розумом. От він утік

до тебе з Меценатової школи,

то вже Хілон його там не замінить.

Антей

Се ти говориш, аби мене потішити.

Евфрозіна

Ні, справді.

Недарма втік Аполлодор до тебе

із школи Мецената, він же тямив,

що там йому не розгорнути крила.

Ви наче обмінялися дарами

з тим Меценатом, але ти, Антею,

ще Меценатові зостався винен.

Дивуюсь, як ти досі не завважив,

що той Хілон якась блискотка марна

проти Аполлодора. Я сьогодні

з вікна почула, як він у садку

тобі проказував із «Антігони»

Гемонову промову - далебі,

я ледве сльози здержати здолала!

У чорновому автографі дружина Антея має ім’я Елліда, в чистовому - Неріса. Скорочено частину діалогу після слів Антея «у забутті, в недузі та в погорді»:

Елліда

Я тямлю, що повинна бути вдячна

тобі. Не бійся, я того не забуваю.

Антей

Еллідо! Чи того ж я потребую?

Елліда

Ні, ні, я не повинна забувати,

що ти мене людиною зробив

і викупив із рабства соромного.

Та ще ж при тім, якби ти був багач,

а тож я знаю, скільки-то прийшлося

тобі й твоїй родині бідувати,

щоб виплатити викуп за оцюю

«маленьку мавпочку з Танагри».

Знято також частину діалогу між Антеем і Федоном після слів Антея «як ти казав, та, може, не без честі»:

Федон

Твоя в тім воля. Тільки вже порадь,

як маю на запросини ввічливі

таким негречним словом відповісти,

щоб не вмалити еллінської честі,

бо досі ми були учителями звичаїв

і звичайності.

Антей

Боїшся,

що вже ученики нас переважать?

Мені здається, рано ще боятись...

Ну що ж, подякуй за велику честь -

ти вже зумієш виразів добрати -

а чи прийду, чи ні, він сам побачить.

Федон

По щирості, я радив би піти.

Антей

Та вже ж, тобі було б се приємніше!

Адже й волам у парі охвітніше

ярмо носити.

Далі - після слів Федона «а ти вразливих слів своїх не вернеш» було:

Антей

І ти того не можеш відкупити,

що ти вчинив. Ти вже зганьбив свій твір.

Хоч вернеться з неволі Терпсіхора,

та вже вона богинею не буде,-

вона товар, відкуплений чи ні,

однаково... Там може і лишитись...

Федон

То нащо ж ти Елліду відкупив,

а не лишив її навік в неволі?

Антей

Людина - все людина, хоч і в рабстві,

а мармур - як не бог, то просто камінь.

Відредаговано й скорочено діалог між Антеєм і Федоном. Подаємо чорновий варіант після слів Федона «Ніколи сього від нас не вимагали в Римі»:

Антей

Не вимагали? Хто ж то перейшов

по нас, як по містках, до храму слави

всесвітньої? Кого ми на собі

з безодні варварства на гору несли?

Кому своїх богів офірували?

Хто наші святощі собі присвоїв?

Чи ж не Вергілій взяв Гомера славу?

Овідій не зібрав квіток з Еллади,

щоб ними римську музу прикрасити?

І ми ще маємо радіти з того,

що нам дозволять у гучних палатах

на лірі заграбованій пограти?

Федон

Хіба тій лірі краще німувати?

Антей

Так, краще!

Федон

Ні, я думаю, що гірше.

Гомерові ж та й всім співцям Еллади

боги вділили все ж милішу долю,

ніж тим співцям із варварських народів,

співцям германців, галлів, іберійців,

що знаку й пам’яті не полишили,

під римський меч безгучно похилившись.

Антей

Їх смерть була почесніша, ніж наша.

Вони ще, може, діждуть воскресіння,

а ми коли б не сталися камінням

до мавзолея нашим переможцям.

Федон

Ні в які воскресіння я не вірю,

і краще будувати мавзолеї,

хоч би і не собі, ніж просто бути

мов зілля придорожнє під ногами

у того ж переможця. Він, як схоче,

то збройною ногою вмить розтопче

всі гордощі й надію воскресіння.

Антей

Що ж - ліпше нам самим те все стоптати,

щоб ворогам не завдавати праці?

Федон

Ні, бачу я, з тобою не зговориш!

Бувай здоров. Я йду.

Антей

Прощай, Федоне.

Федон

А все ж ми друзями розстаємось?

Антей

Боюсь, коли б не стрілись ворогами.

Федон, здвигнувши плечима, виходить.

Антей

Як дивно се, що ти, такий митець,

І можеш нищити красу найбільшу,

яку нам дав отець наш Прометей,

даруючи свою несмертну іскру,

красу одваги, боротьби, повстання

супроти всякої сліпої сили.

Се жрець краси так думає й говорить?

Лишилося одно - так і вчинити.

Ти не продався, ні, ти так віддався

у руки ворогу, немов та глина,

з якої кожен виліпить, що хоче...

Та хто ж тобі натхне вогонь живий,

коли з творця ти творивом зробився.

Іди, служи своєму Меценату,

забудь краси великі заповіти,

забудь несмертний образ Прометея,

борця проти богів, забудь і муки

Лаокоона, страдника за правду.

Не згадуй про Електру, Антігону,

бо хоч високий дім у того пана,

та постатів оцих, либонь, не змістить,-

найкраще їх забути. Рабський дух

краси найвищої збагнуть не може.

Переробок зазнав і наступний діалог Антея та Елліди. Чорновий текст мав такий вигляд:

Елліда

А що ж, якби ти й заспівав там трошки,-

чи се вже гріх такий?

Антей

Моя дружина

таке питає?

Елліда

Так, вона питає,

рабиня, звісно, мусила б мовчати,

бо пана їй розпитувать невільно.

Як хочеш, я замовкну.

Антей

Ні, Еллідо,

Звичайно, повна щирість то найкраще.

Ти зрозумієш добре, тільки здумай,

що от сама ти мала б танцювати

на оргії такій.

Елліда

Не як рабиня?

Як вільна танцівниця? Що ж, я, може,

і танцювала б.

Антей

Ти б отим римлянам

розбещеним, розпутним виставляла

себе всю напоказ? Тобі не сором?

Елліда

А чим же гірше виставляти тіло,

ніж вивертати душу?

Антей

Се то правда,

от саме через те я й не піду

співать на оргії у Мецената.

Елліда

Твої пісні вже й так були в тім домі.

Антей

Та з того я не винен.

Елліда

Ти дозволив

ученикам пісні ті записати,

і, значить, сам їх випустив у світ.

Почім ти знаєш, хто там що гадає,

читаючи поезії твої?

Тобі велить натхнення їх складати,-

ти і складаєш...

Антей

Але в світ пускаю

таки в надії, що вони знайдуть

собі в Елладі читачів достойних.

У 1914 р. драматичну поему «Оргія» підготувала до постановки трупа М. К. Садовського в Києві (див.: Леся Українка. Документи і матеріали, с. 286). Відомостей про постановку немає.

Подається за першодруком.

ПОЯСНЕННЯ СЛІВ

Абати́са - ігуменя католицького жіночого монастиря

Ага́пи бра́тні - спільні вечірні трапези у перших християн

Андроніт - чоловіча половина давньогрецького дому

Алька́д (алька́льд) - представник місцевої влади, суддя в Іспанії

Амбро́зія - за давньогрецькою міфологією, ароматна їжа богів, що нібито надавала їм вічної юності, краси, безсмертя

Ареопаг - найвищий судовий та урядовий контролюючий орган у стародавніх Афінах

Армату́ра - тут - зброя, військове спорядження

Атрієнзій - раб, що обслуговував атріум, приймальну кімнату в давньоримському домі

А́тріум - у давньоримських будинках приміщення з верхнім освітленням, де приймали гостей

Бані́т - вигнанець, людина, позбавлена майнових і громадянських прав

Безче́льний - безсоромний, нахабний

Бестіа́рій - наглядач за звірами в давньоримському цирку

Би́дло - свійська рогата худоба

Бу́лла - тут: амулет у вигляді кружечка або кульки (часто золотої), який носили на шиї до повноліття діти повноправних римських громадян.

Ваньки́р - бічна кімнатка, відокремлена стіною від великої кімнати

Вери́сько - ряднина

Вігі́ли - сторожа в римському війську

Ві́йстя - вхід

Вокалі́зми - слова або вирази з іноземної мови, зібрані в певному порядку й перекладені для заучування напам’ять

Гендльо́вий - торговельний, комерційний

Гете́ра - в Стародавній Греції - освічена незаміжня жінка, що вела вільний спосіб життя. Переносно - легковажна жінка

Гете́рії - в Давній Греції - таємні політичні групи, товариства громадян

Гіда́льго - іспанський дворянин

Гінеке́й - жіноча половина давньогрецького дому. У пізній Римській імперії та Візантії державні або приватні майстерні (переважно ткацькі), де працювали жінки-рабині

Го́йно - щедро

Госте́ць - ревматизм

Гранд - спадковий титул найвищого дворянства в Іспанії, а також особа, що має цей титул

Дож - глава держави у Венеціанській та Генуезькій республіках

Дуе́нья - літня жінка в Іспанії, яка стежить за поведінкою молодої жінки-дворянки

Епіталама - в античній літературі - весільна пісня

Єпи́скоп - вищий духовний чин у християнській церкві

Єрети́к - людина, яка відкинулась від догматів панівної релігії

Інфа́нта - титул принцеси в Іспанії та Португалії за часів монархій, а також особа, що має цей титул

Капі́тул - колегія керівних осіб ордену в католицьких духовно-лицарських і чернечих орденах

Кармази́н - старовинне дороге темно-червоне сукно

Карні́фекс - служитель давньоримського цирку, що прибирав трупи з арени

Кире́я - верхній довгий суконний одяг із відлогою

Клеве́ць - молоток

Клієнт - залежний, підлеглий. У Давньому Римі представник плебсу, вільновідпущеник, який перебував під покровительством патрона

Клі́р - сукупність священнослужителів християнської церкви

Клокі́чка - дерев’яний дзвіночок, який вішають худобі на шию, щоб не загубилася

Коби́, коб - якби, коли б

Кого́рта - підрозділ легіону в Стародавньому Римі

Командо́р - одне з вищих звань у чернечо-рицарських орденах епохи середньовіччя

Конфесьйона́л - сповідальня

Кориба́нт - комедійний актор

Корифе́й - у Давній Греції - керівник хору в трагедіях

Ко́тва, ко́твиця - якір

Кра́тер - у давніх греків чаша для змішування вина з водою

Кусто́дія - сторожа, військовий пост; тут - слідчий орган римської влади

Лега́т - у Стародавньому Римі - намісник провінції

Магі́стер (магістр) - у середні віки голова духовного або рицарського ордену в Західній Європі

Мадо́нна - у католиків назва матері Христа; богородиця

Мадриле́нья - іспанський народний танець

Маєста́т - велич

Май - мабуть

Матрона - у Стародавньому Римі - вільнонароджена заміжня жінка

Ме́тка - низка (чогось)

Місте́рії - в античності - таємні культи деяких божеств, в яких брали участь тільки втаємничені

Нард - східні пахощі

Некукі́бниця - недбала, лінива жінка

Неофі́т - новонавернений. У церковному лексиконі - новоохрещений прихильник релігії. Так називали перших християн

Не́тля - невеликий нічний метелик

Обо́л - дрібна давньогрецька монета

Оглаше́ний - той, хто приймає християнську віру, але ще не охрещений

Олжа́ - брехня

Оптима́ти - політичне угруповання рабовласницької верхівки у Давньому Римі.

Опу́ка - м’яч

Орка́н - ураган, смерч

Оса́нна - молитовний вигук у християн, буквально: «Спаси!», «Помилуй!»

Офі́ра - жертва

Охві́тно - приємно, бадьоро, дружно

Парази́т - у Давньому Римі - нахлібник у домі багатого патриція

Пате́ра - у давніх греків неглибока посудина на зразок нинішнього блюдця

Патри́ції - родова аристократія у Давньому Римі

Патро́н - у Давньому Римі - багата впливова особа, що брала під своє заступництво вільних, незалежних або повноправних громадян

Плебе́ї - у Давньому Римі - нижча група вільного населення; простолюдини

Плектро́н - пластинка з дерева, металу чи кості, з допомогою якої давньогрецькі музиканти грали на струнних інструментах

Почасува́ти - зачекати з чим-небудь, відкласти здійснення чогось

Пресвітер - у католицькій і православній церквах - священик.

Прето́р - римський воєначальник

Преторіа́нці - у Давньому Римі - привілейована частина війська, імператорська гвардія

Префе́кт - у Давньому Римі - особа, що займала військову, адміністративну, судову або господарську посаду

Прокура́тор - у Стародавньому Римі - управитель господарством; за часів імперії урядовець, що відав податками, управитель землями імператора

Пролета́рії - у Давньому Римі - представники декласованих прошарків суспільства, що існували на подачки держави та багатіїв

Протере́бити - розчистити ділянку землі від кущів, дерев

Про́ща - богомілля, паломництво

Рапсо́д - у Стародавній Греції - мандрівний співець і декламатор, виконавець епічних творів

Ри́тор - викладач риторської школи в Давній Греції

Сегіди́лья - іспанський народний танець у супроводі кастаньєт, гітари та співу

Скамни́чка - ослін, ослончик

Скарбо́на - скринька, в яку віруючі кидають гроші на потребу церкви

Стика́тись - поневірятись

Стиль - знаряддя для письма, паличка з одним гострим кінцем для написання на навощеній дощечці і другим тупим, для стирання написаного

Сто́ла - верхній одяг знатних римлянок, довга простора сукня

Таблін - одне з приміщень у давньоримському домі, робоча кімната

Табуля́рій - у заможному римському домі раб, що вів записи прибутків і видатків

Тала́нт - вагова та грошова одиниця у Стародавній Греції

Таля́р - старовинна срібна монета

Тетра́рх - правитель римської провінції

То́га - у Стародавньому Римі - чоловічий верхній одяг у вигляді плаща без рукавів

Триклі́ніум - приміщення для трапези в давньоримському домі

Трохе́й - антична трискладова стопа

Фанда́нго - іспанський народний танець

Фелюка - невелике безпалубне судно з косим чотирикутним вітрилом

Фера́льний - поминальний. У Стародавньому Римі у феральні дні не рекомендувалося починати будь-які справи

Філелле́н - прихильник греків (еллінів)

Фо́рум - центральна площа у Давньому Римі

Фра - скорочення від слова frater (брат), що прив’язується до імені католицького ченця

Фунда́торка - засновниця

Центуріо́н - начальник сотні воїнів у римському війську

Це́ра - колір обличчя

Че́й же - може

Чичисбе́й - у XVI - XVIII ст. в Італії постійний супутник заміжньої жінки, що супроводжував її на прогулянках

Шу́рхи - нетрі, пуща

_______________

Леся Українка

ДРАМАТИЧНІ ПОЕМИ

332

Друкований текст для вичитування взято з:

Українка Леся. Твори в 2 т. Том 2: Драматичні твори. Київ, «Наукова думка», 1987.

Серія «Бібліотека української літератури»

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

© Вичитування, правка, форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2019

© Електронна бібліотека

класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2019

¹ - Віфлієм - місто поблизу Єрусалима. За євангельською легендою, тут народився Ісус Христос.

² - Сатурналії - у Стародавньому Римі свято на честь Сатурна, бога посівів і покровителя землеробства, що починалося після закінчення польових робіт і тривало протягом тижня.

³ - Тоерії - релігійні процесії.

⁴ - Клеопатра (69-30 до н. е.) - остання цариця Єгипту. Її ім’я стало символом розбещеної жінки.

⁵ - Лібітіна - в давньоримській міфології - богиня смерті й похорону; володіла цілющою силою.

⁶ - Рибка - відома первохристиянська емблема; вона повстала з сього: грецьке слово ιχϑ𝞄ς (риба) складається з початкових літер грецьких слів, що означають - «Ісус Христос, син божий, спаситель».

⁷ - Пілат Понтій - римський прокуратор (намісник) Іудеї в 26-36 рр.; за євангельською легендою, затвердив смертний вирок Ісусу Христу.

⁸ - Капернаум - згадуване в Євангелії місто на березі Галілейського озера.

⁹ - Єсеї - одна із сект в іудействі. Між першими християнами було багато єсеїв.

¹⁰ - Назореї - так називали християн з іудеїв.

¹¹ - Едем - за біблійною міфологією, земний рай, місце перебування Адама і Єви. В переносному розумінні - країна вічного блаженства і насолоди.

¹² - За євангельською легендою, апостол Матвій перед тим, як прийняти християнство, був митарем, збирачем податків.

¹³ - За євангельською легендою, неподалік від Єрусалима у містечку Віфанія жив воскрешений з мертвих Ісусом Христом Лазар разом з сестрами Марією і Марфою.

¹⁴ - Меценат - Гай Цільній (між 74/64-8 до н. е.) - римський політичний діяч, сподвижник імператора Августа (63 до н. е. - 14 н. е.). Підтримував письменників і митців, використовуючи їхню творчість в інтересах політики августа.

¹⁵ - Корінф - давньогрецьке місто-держава на Корінфському перешийку. У II ст. до н. е. було захоплене римлянами.

¹⁶ - «Антігона» - трагедія давньогрецького драматурга Софокла (бл. 496-406 до н. е.). Образ героїні драми дочки фіванського царя Едіпа Антігони став символом героїчної самопожертви. Антігона добровільно пішла за своїм батьком у вигнання, поховала брата всупереч забороні нового царя і за це була страчена.

¹⁷ - Гемон - наречений Антігони.

¹⁸ - Харіти - у грецькій міфології - богині юності, краси і радості, дочки Зевса.

¹⁹ - Тобто наступала зима. За грецькою міфологією, Персефона, богиня, що уособлювала процес щорічного завмирання і оживання природи, півроку перебувала на землі, а півроку в потойбічному світі (тартарі).

²⁰ - Тірс - обвитий плющем і виноградним листям жезл давньогрецького бога вина і веселощів Діоніса та його супутників.

²¹ - Хай живе Вакх! (лат.) - Ред.

²² - Менада - вакханка, жриця бога Діоніса (Вакха).

²³ - Танагра - стародавнє місто в середній Греції, що відзначалося високою культурою.

²⁴ - Аполлон-кітарист - бог сонця, покровитель мистецтв, що грав на старовинному струнному інструменті кітарі (кіфарі).

²⁵ - Терпсіхора - у грецькій міфології - одна з дев’яти муз, покровителька танців і хорового співу.

²⁶ - Гомер - легендарний давньогрецький поет, жив між XII і VII ст. до н. е.

²⁷ - Лаокоон - герой давньогрецького героїчного епосу, троянський жрець Аполлона; за велінням богів він був задушений разом із синами велетенськими зміями.

²⁸ - Електра - за грецькою міфологією, дочка підступно вбитого царя Агамемнона. Разом зі своїм братом Орестом помстилася за смерть батька.

²⁹ - Андромеда - за грецькою міфологією, ефіопська царівна, дочка царя Кефа; за те, що її мати вихвалялась красою доньки, бог моря Посейдон наслав на країну страховисько, що пожирало людей. Згідно з віщуванням оракула, країна могла позбавитись страховиська, якщо йому віддадуть Андромеду. Віщування оракула було виконано, але Андромеду врятував Персей, що вбив страховисько і вивіз Андромеду як свою дружину в Аргос.

³⁰ - Плутонів тріумвірат - за грецькою міфологією, брати Мінос, Радамант та Еак, що після смерті стали суддями над душами померлих у підземному світі.

³¹ - Дискобол (грецьк.).- Ред.

³² - Горацій Флакк (65-8 до н. е.) - римський поет, придворний співець імператора Августа.

³³ - Йдеться про Лівія Андроніка (бл. 284 - бл. 204 до н. е.), римського поета, грека за походженням. Вважається, що його переклади латинською мовою давньогрецьких трагедій і комедій та «Одіссеї» Гомера започаткували римську літературу.

³⁴ - «Африканська латинь» - Підкоривши Північну Африку, римляни насаджували серед місцевих жителів латинську мову, яку туземці калічили.

³⁵ - Демосфен (бл. 384-322 до н. е.) - давньогрецький оратор і політичний діяч.

³⁶ - Феб - друге ім’я бога Аполлона.

³⁷ - Країна сінів - Китай.

³⁸ - Далі при посиланні на фонд Лесі Українки зазначатиметься лише номер фонду та одиниці збереження.

³⁹ - Точна назва праці П. Гідулянова - «Митрополиты в первые три века христианства. Из истории развития церковно-правительственной власти в Восточной империи» (М., 1905).

⁴⁰ - Кримський Агатангел. Твори. В 5-ти т. К., 1973, т. 2, с. 689