Леся Українка

ДРАМАТИЧНІ ТВОРИ

ОДЕРЖИМА

Драматична поема

I

Берег понад озером Гадаринським.¹ Далеко на горизонті ледве мріють човни коло берега і чорніє люд, що хмарою заліг далекий берег.

Міріам, «одержима духом», в глибокій тузі блукає поміж камінням понад берегом, далі зіходить на шпиль скелі і дивиться не на берег, а в глибину пустелі, вона бачить там когось удалині.

Міріам

Він там, він все сидить так нерухомо,

як те каміння, що навколо нього.

Над ним - мені здається, я те бачу,-

нависли думи хмарою важкою,

от-от з них стрілить ясна блискавиця

і цілий світ осяє. Ох, коли ж,

коли вона розіб’є темну хмару?

Хоч би мене убила блискавиця,

я прагну, прагну, щоб вона злетіла,

щоб хоч на мить чоло те просіяло.

Годівлю дав юрбі, тілам і душам,

всім дав спокій, а сам у сій пустелі

пасе думок отари незчисленні.

Нема їм впину, а йому спочинку…

Який він одинокий, боже правий!

Невже йому не можна помогти?

Невже він завжди буде одинокий?

«Месія прийде в славі світ судити»,-

так сказано в пророцтві, більш нічого.

І правда, й милосердя - все для світа,

а для Месії що? Чи тільки слава?

«Війна і звада, смерть, недуги зникнуть,

мир буде на землі і щастя в людях…»

А для Месії? - знову «слава в вишніх»?

І тільки слава? О, яка ж то кара

Месією, що світ рятує, бути!

всім дати щастя і нещасним бути,

нещасним, так, бо вічно одиноким.

Хто міг би врятувать його самого

від самотини, від страшної слави?

(Пригнічена раптовою втомою, сідає під скелею і схиляється на камінь.)

Чого ж се я слідом за ним блукаю?

Чого? Сама не знаю. Певне, дух

мене сюди завів на певну згубу.

Ну, що ж! нехай! Мені тут гинуть краще,

ніж в іншім місці. Я загину тут,

я вигострила погляд у пустині,

мов соколиний зір,- все виглядала,

чи він хоч не подивиться на мене?

Не подивився і не обернувся…

Занадто вже буйна була надія!

Чого ж я сподівалась?.. Я не знаю!

(Розхитуючись, як ті, що голосять на гробі, співає стиха тужливу східну пісню, довго, без слів.)

Про се співати можна, а сказати

слів не стає.

(Співає знов.)

Яка була юрба

за ним, як він ходив по Галілеї.

І кожний встиг торкнути хоч одежу,

хоч край плаща Месії, тільки я

торкнути не посміла, бо нічого

просить не мала в нього: ні здоров’я,

ні страви на безхліб’ї. Я не знаю,

чого я йшла з юрбою…

(Співає знов.)

Він нікому

не відмовляв потіхи і поради.

Кому що бракувало, він давав.

(Співає.)

А що ж мені бракує? О Месіє,

ти, може, знаєш?!

Незамітно для Міріам Месія наблизився до неї з-за скелі, надійшовши з пустині, і схилився над нею.

Месія

Знаю, Міріам!

Міріам

(жахнулась)

Учителю!

Месія

Не бійся, жінко, спокій

я хочу дать тобі.

Міріам

О, я не хочу,

не хочу я спокою!

Месія

(лагідно і разом суворо)

Міріам,

Се дух в тобі говорить. Чом не хочеш?

Спокою прагне всякий.

Міріам

Але ти,

учителю, покинув той спокій,

що був у тебе в тихім Назареті.²

Месія

Ти дорівнятись хочеш…

Міріам

(з поривом)

Ні, Месіє,

я не рівняюся до тебе, ні!

Я знаю те, що я нещасна жінка.

Месія

Так нащо ж ти зрікаєшся спокою,

єдиної потіхи всіх нещасних?

Міріам

(з раптовою одвагою)

Бо ти його не маєш, сине божий!

Месія

Яке тобі до мене діло, жінко?

Міріам, знищена, збентежена, закриває лице покривалом і повертається йти геть.

Месія

Стій, Міріам, скажи, ти в мене віриш?

Міріам

(не одкриває лиця)

Я вірю, що ти божий син, Месіє,

і всім, окрім мене, даси рятунок.

Месія

Усім, крім тебе, жінко?

Міріам

Ти сказав.

Месія

Я не сказав того.

Міріам

Та я те чула.

Прости, учителю, я мушу йти.

(Відступає.)

Месія

Куди ти йдеш?

Міріам

Не знаю. Так, на безвість.

Месія

Чого ж ти йдеш?

Міріам

Бо мушу йти.

Месія

Навіщо?

Міріам

Ти знаєш. Ти - Месія! Я не знаю.

Месія

Зостанься тут.

Міріам мовчки спиняється.

Месія

Скажи мені, ти чула,

що говорив я людям?

Міріам

Так, Месіє.

Месія

Ти прийняла мої слова?

Міріам

Ніколи

я не забуду їх.

Месія

І вслід їх підеш?

Міріам

Вони слідом за мною підуть всюди,

волаючи: «Ти йдеш в неправу путь!»

І, мов на жар пекучий, наступати

я буду на слова твої огнисті,-

сліди мої від них криваві будуть.

Месія

Уперта річ твоя, ти мов рабиня,

що знає волю пана і не слуха.

Таких рабів сувора кара жде.

Міріам

(падає навколішки)

О горе! Впала вже на мене кара,

і вже її ніхто не здійме з мене!

Месія

У тебе мало віри. Якби ти

хоч зерня віри мала…

Міріам

О, я вірю,

без краю вірю в тебе, сине божий,

та я не вірю в себе! Я не вірю,

щоб я могла твої слова прийняти.

Месія

Таке смирення гірше від гордині.

Міріам

О, сто раз гірше, я те добре знаю,

і з того розпач мій.

Месія

Ти не наводь

обмови зайвої на власну душу,-

такою чорною вона не може бути.

Міріам

О ні, учителю, вона чорніша,

ніж хата-пустка, що після пожежі

чорніє порожнечею. Вода

твоїх речей, цілюща та живуща,

душі моєї вигоїть не може.

Вода боронить від огню живого,

згорілу ж хату дарма поливати.

Месія

Та що тобі спалило душу, жінко?

Міріам

Не знаю: чи ненависть, чи любов.

Месія

Кого ж ненавидиш ти?

Міріам

Ворогів.

Месія

Своїх?

Міріам

Твоїх.

Месія

Я їх казав любити.

Міріам

А я люблю… не їх.

Месія

Вони для тебе,

як і для мене, ближні.

Міріам

Але я

від них далека, наче від єхидни.

Месія

Вони не відають, що творять.

Міріам

І єхидна

несвідома, а всяк її розтопче,

як стріне на шляху.

Месія

Якби єхидна

могла покинути свою отруту,

вона була б не гірша від голубки.

Міріам

Але вона отрути не покине.

Месія

Про царство боже на землі ти чула?

Міріам

Та я ж тепер ніде його не бачу.

Месія

Ти дивишся й не бачиш, маловірна.

Міріам

О так, не бачу! Світло твого духа

мене сліпить. Чим ти мені ясніше,

тим душі ворогів мені темніші,

тим менш єхидна схожа до голубки.

Не маловірна я, занадто вірю,

і віра та мене навік погубить.

Я вірю, що ти світло - і такого

ся темрява до себе не приймає?

Я вірю, що ти слово - і такого

отой глухорожденний люд не чує?

Їм, може, треба іншого Месії?

Їм, може, сина божого не досить?

Месія

Вони сліпі, вони ще не прозріли,

самого слова мало їм для віри,

їм треба діла.

Міріам

Ти творив дива!

Месія

Творив дива ще тільки над водою;

сього не досить - треба крові.

Міріам

(з жахом)

Крові?

Чиєї крові, вчителю?

Месія

Моєї.

Міріам

Хай їм вона на голову впаде!

Месія

Не проклинай, вертається прокляття

на того, хто сказав його.

Міріам

Нехай!

Я знаю се, проклята я навіки,

бо я любить не вмію ворогів.

О, кожний тихий усміх фарисея

для мене гірш від скорпіона злого.

Мені бридка не так сама отрута,

як все оте гнучке, підступне тіло.

Я вся тремчу, коли його побачу.

В моїх очах я чую зброї полиск,

в моїх речах я чую зброї брязкіт,

так я узброєна в свою ненависть,

як вартовий коло царської брами,

що радий вихопить на кожного свій меч,

хто тільки зле замислить на владаря.

Месія

Чи ти й мене ненавидиш так, жінко?

Міріам

(з докором)

Учителю!

Месія

Ти, може, скажеш - любиш?

Міріам

Ти се сказав.

Месія

Я так сказав: хто мовить,

що любить господа, а брата ненавидить,

неправда то.

Міріам

Хіба ж і той не любить,

хто душу віддає?

Месія

Що значить, жінко,

віддати душу?

Міріам

Значить - буть готовим

загинуть за любов.

Месія

То се ж би звалось -

віддати тіло. В тім душі нема.

Міріам

А хто покине батька, матір, браття,

все рідне, любе, все, чим жив він досі,

для іншого - невже і той не любить?

Месія

Хто зрікся всього, а себе не зрікся,

не любить той.

Міріам

О господи, якої

ти жертви хочеш?

Месія

Жертви я не хочу,

любові тільки.

Міріам

Мушу всіх любити?

Месія

Так, всіх.

Міріам

Усіх, окрім тебе,- се можливо.

Але тебе і всіх - се понад силу.

Та за що ж, за що ж маю їх любити?

Месія

Недовірки питають тільки «за що?»

Міріам

О, як недовірки любити вміють!

Як поломінь, палка у них любов!

Месія

А та любов, що я від тебе хочу,

повинна буть як сонце - всім світити.

Міріам

О, що мені робить? Немає сонця

в моїй душі. Ніч, ніч, понура ніч.

Месія

Ще, може, зійде сонце і для тебе.

Міріам

(з раптовою надією)

Учителю! чи ти мені позволиш

пролити кров мою?

Месія

За кого? За людей?

Міріам

Ні, не за їх!

Месія

То нащо проливати

даремне кров?

Міріам

А може, недаремне?

А може, кров’ю викупить я зможу…

Месія

Кров без любові викупить не може.

Міріам

Якби ти хтів прийнять від мене викуп,

щоб не лилась твоя святая кров!

Месія

Ти хочеш викупить мене?

Міріам потакує мовчки головою.

Месія

Даремне!

Міріам

Нехай даремне! Та позволь загинуть

хоч не за тебе, то з тобою вкупі!

Месія

Ваалові дають даремні жертви,³

я ж не приймаю їх.

Міріам

Месіє!

Месія

Ні, для тебе

я не Месія. Ти мене не знаєш.

(Відходить.)

Міріам зостається в пустині сама.

II

Гефсіманський сад. Дванадцять учеників сплять непробудним сном. Месія молиться. Міріам нишком крадеться попід садовим муром, стає в найглибшій тіні, звідки їй видко Месію в місячному світлі.

Месія

(до учеників)

Спите? Не спіть! Моя душа сумна до смерті…

Ученики не озиваються, сплять.

Міріам

(до себе)

Боже! знов він одинокий,

ще гірше, ніж в пустині! Сії люди

твердіші від каміння… Он отам

лежить той ученик, що - люди кажуть -

учителю з усіх їх найдорожчий,

а спить він, як і всі,- твердіше, може,

бо наймолодший… Я одна не сплю,

я вкупі з ним страждаю, тут же, поруч,

та я німа, як мур оцей, не видна,

як сяя тінь, так, мов я не людина,

так, наче в мене і душі нема…

Я приступлю до нього…

(Вихиляється трохи з тіні, але знов ховається.)

Ні, не смію…

Він знову скаже, як тоді сказав:

«Яке тобі до мене діло, жінко?»

Що ж я йому скажу? Моя душа

тепер чорніша. Я тепер не тільки

до ворогів його ненависть маю,

але й до друзів. О, до сих ще більшу!

Ви, сонне кодло! Світло опівночі

не будить вас? Вам заграва кривава

очей лінивих не здола розплющить?

Бодай вам вічний сон наліг на груди

і зморою душив вас без кінця!

Мені сто раз від вас миліші гади,

бо в них таки, либонь, тепліша кров.

(З відразою одвертається від сонного товариства. Дивиться на Месію, прислухається.)

Про що він молиться?

Месія

(впівголоса)

Нехай мине

ся чаша…

Міріам

Саваоф!⁴ чи й ся молитва

в сю ніч твого престолу не досягне?

Вовкам даси ти на поталу сина?

Месія

Але хай буде так, як ти бажаєш,

а не як я…

Міріам

Сам Вельзевул, напевне,

почув би милосердя.

Месія

(до учеників)

Ви спите?

Не спіть! моя душа смутна до смерті!

Міріам

Каміння у пустині відкликалось

потрійною луною, але сі

не обізвуться, ні, дарма надія!

Я обізвусь… Який злий дух тримає

мої слова? Учителю! Єдиний!

О світочу моїх очей! Невже ти

не бачиш, як я гину тут від туги,

від болю, від тривоги? І нічим,

нічим потішити тебе не можу!

…Я обізвусь… Ні, голосу не стане.

Коли ж і стане, дико забринить,

немов шакала голос опівночі,

бо туга стиснула за серце… Я не можу,

не можу бачити сього! Прощай!..

Ох, Міріам, ти проклята від бога!

(Так само незамітно для Месії, але швидко вибігає з саду.)

III

На Голгофі. Ніч. Три хрести з розп’ятими, вже мертвими. Віддалік варта, інших людей нема, тільки Міріам сама під хрестом Месії.

Міріам

Він їм простив. Він їм усім простив.

Вони те чули і на віки вічні

його слова потіхою їм будуть.

А тільки я не прощена зосталась,

бо я не можу їм простить за нього.

Я всіх і все ненавиджу за нього:

і ворогів, і друзів, і юрбу,

отой народ безглуздий, що кричав:

«Розпни його, розпни!» - і той закон

людський, що допустив невинно згинуть,

і той закон небесний, що за гріх

безумних поколіннів вимагає

страждання, крові й смерті соромної

того, хто всіх любив і всім прощав.

Умер він, зраджений землею й небом,

як завжди, одинокий. А тепер

я тут сиджу, як завжди, одинока,

даремні сльози ллю і проклинаю

все те, що він любив, і з кожним словом

все більш надію трачу на рятунок.

І вічно, вічно буду одинока

на сьому і на тому світі. Так,

ніколи не скінчиться темна туга

і вічно буде жаль палити серце.

Тут завтра прийдуть ті прихильні друзі,

що тричі одрікалися від нього,

і та родина, що ніколи в ньому

не бачила пророка; прийдуть, здіймуть

його з хреста,- бо вже ж він неживий

і більше мучитись за них не може,-

покроплять млявими слізьми й лагідно

спов’ють у хусти, понесуть покірно

під наглядом ворожих вояків,

сховають у печері й розійдуться.

А може, потім зійдуться докупи

тепленьким словом згадувать про того,

про кого за життя так мало дбали!

Ох, як би я тепер хотіла кинуть

отрутними словами їм в обличчя,

немов гарячим приском! Хай би очі

їм випекло, ті очі безсоромні,

що сміли тут дивитися на муку

того, чийого всі не варт мізинця!

Я знаю, що якби з’явилась я,

ненавистю спотворена в обличчі,

вони жахнулись би і запитали:

«Яке тобі до всіх нас діло, жінко?»

І я на те… що я на те сказала б?

Я б мусила мовчати, бо ненависть

не має голосу на поминках того,

хто всіх любив і всіх прощав… Ой горе!

В той час, як всі громадою зберуться

згадать того, кого я так любила,

я буду всім чужа і одинока,

не признана ніким, бо сам Месія

не признавав мене… О сине божий!

Нехай в моїм житті все, все неправда,

та вір мені, що я тебе любила.

Чи ти гадав,- я не зреклась себе?

Зреклась! я прокляла себе і душу,

ту душу, що не хтів прийнять Месія

собі на жертву. Де ж ще більше горе,

як не могти віддать за друга душу?..

Темрява огортає все більше гору, і хрест, і жінку під хрестом.

IV

Майдан в Єрусалимі. Перебігають люди, оглядаючись боязко, часом сходяться малими гуртами і нищечком, шпарко перемовляються по кілька слів, потім знов розходяться. Міріам повагом переходить майдан. Назустріч їй Йоганна, одна з прихильниць Месії.

Йоганна

(до Міріам)

Мир, сестро, й радість!

Міріам

Радості і миру

не знаю я так само, як тебе.

Йоганна

Прости, що зачіпаю незнайому,

але ж у нас така весела звістка.

Міріам

Що то мене обходить?

Йоганна

Всіх обходить!

Месія наш воскрес!

Міріам

(голосно)

Воскрес? Месія?!

Йоганна

На бога, сестро, тихше! ще почує

хто з люду й донесе синедріону.⁵

Міріам

Ви боїтесь, коли б вам за Месію

кров не пролити так, як він за вас

пролив свою?

Йоганна

Проллєм, як буде треба,-

тепер не час.

Міріам

Ти, жінко, чим торгуєш?

Йоганна

Сказала б я, питання не до речі.

Міріам

А ти не знаєш, де тепер Месія?

На небі, певне?

Йоганна

Кажуть, на землі,

між людом ходить.

Міріам

Отже, в вас надія,

що є кому і вдруге кров пролить,

як прийде знову час!

(Гірко сміється.)

А я не вірю,

щоб він воскрес, бо ви того не варті!

Йоганна

Він не вважав, чи вартий хто, чи ні.

Міріам

Се правда! він ніколи не вважав

на те, що з вас ніхто його не вартий.

І все-таки не вірю, що воскрес він.

Йоганна

Але ж він сам пророкував про те!

Міріам

Для сеї самої юрби воскреснуть?

На се, либонь, не стало б і Месії!

Йоганна

Здається, помилилась я, бо ти,

як бачу, не прихильниця його.

Міріам

Прихильних мав він досить і без мене.

Йоганна зо страхом ховається в поблизький гурток.

Міріам

(їй услід)

Не бійсь! не розкажу синедріону,

бо він для мене не миліш, ніж ти,

хіба однаково ненависний.

(Близько проходить старий галілеянин, Міріам звертається до нього.)

Що, батьку,

чи правду кажуть, що воскрес Месія?

Старий

Так правда, як і те, що він пролив

за всіх нас кров свою святу, невинну.

Міріам

Він не за всіх пролив. Неправда, значить.

Старий

Як не за всіх!

Міріам

За мене він ні краплі

не проливав.

Старий

А, ти не віриш в нього…

(Хоче й собі сховатись у гурті.)

Міріам

Я вірю в нього!

Старий спиняється.

Вірю більш, як ти,

більш, як усі ви.

Старий

То приходь сьогодні

до нас на збір.

Міріам

(з відразою)

Щоб я до вас прийшла?!

Ховатися по норах вкупі з вами?

Мені при вас нема чого робити:

у мене на чолі немає плями!

Старий

А в кого ж є?

Міріам

У вас, у всіх у вас!

Усі ви допустили, щоб Месія

кривавий викуп дав за ваші душі.

І вам прийнять його було не тяжко?

Віддячились ви, правда, хто сльозою,

хто щирою до ворогів любов’ю…

Старий

Він сам казав нам ворогів любити.

Міріам

А ви й зраділи! так вам безпечніше:

душа врятована та й тіло не загине!

Старий

(з острахом)

Хто ти така?

Міріам

Я? Одержима духом!

Старий

Благай Месію, щоб зцілив тебе

і визволив від того злого духа

святою силою своєї крові й тіла.

Міріам

Щоб визволив мене ціною крові?

Своєї крові? Та невже ти, діду,

гадаєш, ніби я себе ціную

дорожчою, ніж чиста кров його?

Так слухай же: чи в огняній геєні,

чи в темряві без краю доведеться

мені навік-віків з душею пробувати,

та радощі моєї не зруйнує

сам князь темноти, радощі від того,

що на мені не важить кров Месії,

що він її за мене не пролив

ані краплини.

Старий

Як могло те статись?

Міріам

Ненависть врятувала від гріха.

Старий

Кого ж ненавидиш?

Міріам

Всіх вас, себе і світ.

Старий

За тебе теж пролита кров, та дармо,

бо ти не прийняла святого дару.

Міріам

І не прийму! бо я не Астарот,

щоб мала кров приймати в подарунок.⁶

Непримітно підходить слуга синедріону і з ним римський преторіанець.

Слуга

Про що говорите?

Старий

(заминаючись)

Це, бачиш…

Міріам

Про Месію!

Старий

Зовсім ми не про теє розмовляли.

Преторіанець

А хто ж то, дівчино, отой Месія?

Поки преторіанець і слуга слухають Міріам, старий галілеянин ховається між людьми.

Міріам

А той, що ви недавно розп’яли,

ви знаєте, він цар був іудейський.

Тепер він знов по всій країні піде,

бо він воскрес, воскрес у новій славі!

Нехай там стережуться цар, і цезар,

і весь синедріон, пекельна рада!

Преторіанець

(хапає її за руки, киває на слугу)

А дай шнурка, ми спутаємо кізку,

щоб не брикала дуже.

Міріам

Що? в’язати?

(Зручно нахиляється, бере камінь і пускає в голову слузі.)

Хоч одного, та все ж покарбувала!

Її знов хапають за руки, скручують і в’яжуть. Слуга одною рукою обтирає кров, а другою помагає в’язати Міріам.

Міріам

Хотіла б я всю вашу кров пролити,

віддячити за жертву!

Преторіанець

Що ж та жертва,

коли ви кажете, що він воскрес?

Міріам

Так що ж? Хіба минає все минуле?

Він пережив три вічності в три ночі,

прийняв три смерті. Чи тепер, воскресши,

забуде він страждання, зраду, смерть?

Простити може, а забути - ні!

О, будьте прокляті!

Слуга

Хто?

Міріам

Всі ви! Цезар,

синедріон, і цар, і весь народ!

Тим часом на майдані гурти потайних прихильників Месії зникли, а надбігла юрба іудеїв, фарисеїв та садукеїв,⁷ почувши гомін на майдані.

Слуга

(кричить до народу)

Гей, слухайте, вона нас проклинає!

Голоси з юрби

Що? Що тут? Хто ся жінка? Що їй треба?

За що її зв’язали? Зрада? Змова?

Міріам

Я проклинаю вас прокльоном крові!

Слуга

Що суджено кленучому?

Голоси в юрбі

Каміння.

Люди набирають каміння і з диким ревом кидають на Міріам.

Міріам

Месіє! коли ти пролив за мене…

хоч краплю крові дарма… я тепер

за тебе віддаю… життя… і кров…

і душу… все даремне!… Не за щастя…

не за небесне царство… ні… з любові!

(Падає під градом каміння.)

18.01.1901

ОСІННЯ КАЗКА

Фантастична драма

I

Темниця без вікон, без дверей. Лицар-в’язень лежить у кутку на соломі і спить, на нього падає від низької стелі ледве примітний промінець світла, що пробивається крізь малу щілинку в кватирці, зробленій для спускання їжі. Здалека, десь зверху, чутно якийсь приглушений простором чи товщею стін голос, що співає пісню.

Голос

Ой, де мій коханий юнак-оборонець?

Ой, де забарився?

Я ж так виглядаю, я ж так припадаю до ясних віконець!

Чи вмер він, чи так зажурився?

Навік зажурився і втратив надію до мене дістатись?

На мить ми зострілись, навік розлучились!

І я не насмію про нього людей запитатись…

Голос затихає, і в ту хвилину лицар прокидається.

В’язень-лицар

Знов голос той, чи знов та сонна мрія?

Моя потіха і мої тортури!

Де, звідки голос той мені лунає?

Чого він прагне? І чого він просить?

Що я вчинити маю? Що я можу?

Ой, що я можу в сій глухій темниці?

Об слизькі стіни битись головою,

додолу впасти з розпачу і туги

і землю гризти, як голодна миш,

або застигнути з німого жалю,

холодним стати, наче гад темничний,

сліпим, байдужим до всього на світі…

От що я можу, більш нічого, справді,

хоч би весь світ… Та де ж той світ? Чи є він?

Тут темно, тихо, глухо і самотньо!..

Хоч би кайдани, щоб дзвонили гучно,

щоб тишу розбивали! Хоч би кат

прийшов сюди мене на муки брати,

нехай би ся темниця освітилась

вогнем тортур і ожила від крику!

О страднику, великий Прометею,

тобі я заздрю! Бо в твоїй темниці

було склепіння - весь намет небесний,

а стіни - гори, діл - широке море.

Гучна, простора, осяйна в’язниця!

Твій кат - орел, твій деспот - громовержець.

На кожний крик твій озивалась слава

потрійною луною… Ні, Зевес

не був тираном низьким, він почесно

карав своїх сперечників великих,

а може, руки ті, до громів звиклі,

не вміли ганьби кидати й неслави

на голови повинних ворогів.

О, наш король, пігмей сліпорожденний,

безсилець боязкий, уміє зручно

неславою і га́ньбою боротись.

Знав, проклятий, як покарать мене!

В той день, як він мене сюди закинув,

в той самий день він підписав декрет,

що він касує і тортури, й страту

в своїй державі - ниций лицемір!

Нехай би на тортурах тіло рвало,

я був би радий,- може, лютий біль

примусив би забути про темницю

і видобув би крик такий з грудей,

що мури затремтіли б і розпались!..

Ох, як би я охоче йшов на страту!

Юрба шуміла б, наче океан,

і розступалася б передо мною,

даючи путь величності страждання,

і в тую мить, як голова моя,

здійнята високо рукою ката,

промовила б до всіх багряним словом,

тиран мій зблід би, він почув би вирок,

народний вирок: ганьба кроволивцям!

Але тепер спокій панує в краю,

як і в темниці. Людська кров мовчить

і не волає до небес про помсту,

а тихо ржавіє у млявих жилах…

Чутно тихий стук і шерепотіння над стелею. Тонесенька смужка світла зникає, настає повна тьма.

Ой, що се? Світло згасло! Ніч настала?

Чого ж так раптом? Певне, їжу спустять.

(Жде.)

Ні, не спускають… Що то шелестить

і стукає… Ой, лихо! Закладають

останній просвіток! Живцем ховають!

(Кричить.)

Не хочу! Змилуйтесь! Ой, краще вбийте,

одразу вбийте! Мертвого ховайте,

ви, нелюди! Ой, пробі!

Раптом смужка світла знов з’являється, ширша, ніж перше, і якийсь приглушений голос шепоче раптово.

Голос

Цитьте, цитьте!

Мовчіть, на бога! Пропаде рятунок!

В’язень

(тихше)

Рятунок?.. Щастя! Зоре! Ти прийшла,

ти зглянулась на муки? Ти згадала

мене, бездольного?..

Голос

Благаю, цитьте!

Все пропаде, і ми обоє згинем.

Ні пари з уст!

Мовчання. Через який час вгорі в стелі неначе ляда відхиляється, і сніп світла падає звідти в темницю. Осліплений незвичним світлом, в’язень закриває очі руками, тим часом з гори спускається шнурова драбина, і по ній злазить додолу в темницю жінка і закриває за собою ляду. У жінки коло пояса потайний ліхтар, в’язка ключів і невеличкий клунок. Ставши на діл, жінка закриває ліхтар, так що знов настає темрява.

В’язень

Знов темрява? Я сам?

Жінка

Ні, зараз засвічу, я прислухаюсь…

В’язень

Дозволь мені хоч глянути на тебе!

Дозволь мені поцілувать набожно

край о́діжі твоєї!

Жінка

Ні, мій пане,

служебці сяя честь не личить.

В’язень

Як?

Ти не принцеса?

Жінка

Ні, я помива́чка.

Я тут служу на кухні. Се ж над вами

моя комірчина.

В’язень

А хто ж се так співав,

мені здавалось, просто надо мною?

Служебка

То, прошу пана, я…

В’язень

Ти? Неможливо!

Де ж ти могла пісень таких навчитись?

Служебка

Я чую, як принцеса їх співає.

В’язень

Принцеса? Де ж вона?

Служебка

Пробачте, пане,

тепер балакати немає часу,

як лізти, то вже лізти, бо дедалі

за мною оглядяться.

В’язень

Як-то лізти?

Куди?

Служебка

Та, прошу пана, по драбині.

В’язень

А далі що?

Служебка

Та вже там буде видко,

аби з темниці вибратись.

В’язень

То правда!

Аби з темниці вибратись - а там

хоч і на смерть. Одважна рятівнице,

прости мені, що я так мало шани

і дяки склав тобі. Служниця ти,

але душа твоя шляхетна.

Служебка

Швидше, пане…

(Виймає з клунка якесь шмаття.)

От шмаття перебратись вам за старця,

все ж буде ліпше, ніж тюремне рам’я,

та й, може, хто побачить - не пізнає,

подумає, що старець. Але краще,

якби ніхто ніде вас не побачив.

В’язень

(одягаючись, спинився)

Ніхто ніде? Хіба я йду на той світ?

Служебка

Ой пане, поспішіться!

В’язень

Добре, добре!

(Одягається.)

Куди ж я йду?.. Однаково! Хоч в пекло,

аби з темниці геть. Веди ж! На волю!

Служниця лізе вгору і присвічує ліхтарем в’язневі, що лізе слідом за нею. Перед тим, як одхилити ляду, вона закриває ліхтар, прислухається, далі одхиляє трошки ляду, придивляється в шпарку і раптом вискакує, зовсім одчинивши ляду в свою комірку. В’язень поспішає за нею. Драбина падає додолу. Ляда безгучно зачиняється.

II

Кімната у королівському дворці, на вежі, де живе принцеса. У загратовані вікна вриваються молоді парослі дикого винограду. В кімнаті багато предивних тепличних квіток; скрізь розставлені і розкидані прилади до жіночих робіт: кросна, п’яльця, прядки, кужілки і т. ін.; по стінах і по столах музичні струменти: гуслі, цимбали, бубни, бандури, багато різних. В барвах убрання хатнього переважає біле й червоне. В неладі хатньому почувається якась бурлива нетерплячка.

Три дівчини сидять за роботою: одна пряде, друга тче, третя шиє.

Пряха

Щось довго вже не йде принцеса наша.

Ткаля

Ще, значить, не скінчилися турніри,

принцеса ж мусить бути до кінця,

щоб найгіднішого надгородити

своїм вінцем.

Швачка

Велика честь лицарству!

Колишня босоніжка, посполита,

і стану подлого, і роду незначного,

судити має гідності лицарські.

Пряха

Колишня босоніжка - то дарма,

зато тепера - найясніша панна

і дама серця нашого владаря.

Швачка

Ох, теє серце знало «дам» чимало

ще й не таких! Не перша й не остатня!

Ткаля

Ні, не кажи, таких ще не було.

Не перший рік живе вона між нами,

кохання королівське все росте,

але вона байдужа й гордовита,

не як принцеса вже, а як богиня.

Швачка

От вередує над старим, бо знає,

що більше візьме той, хто дорожиться.

Ткаля

Мені здається, що вона нічого

не хоче взяти, бо якби хотіла,

то хто ж їй не дає хоч і сьогодні

зробитись королевою!

Швачка

Кажи!

Вона вже, певне, має щось на думці.

Пряха

А я її зовсім не розумію.

Прийшла сюди найматись на роботу,

король узяв як панну до палат,

за царедворку до своєї жінки,

і шанував, і працею не мучив,

і винайшов забутий герб якийсь,

немовби то вона таки шляхетна

ще з діда-прадіда - чого ж їй ще?

Ні, мало. Вмерла наша королева,

король не встиг жалоби доносити,

а вже посватався до неї…

Швачка

Ну,

се, може, так вона пускає чутку!

Либонь, не справа сватався, а зліва.

Пряха

Ні, се вже я таки напевне знаю.

III

Верхів’я скляної гори. Світлиця з матового скла, з одкритою стелею, так що видко багато неба і зовсім не видко землі. В світлиці все осяйне, з кришталю, самоцвітів або дорогих металів, тільки в ній якось холодно, неохвітно. Принцеса в білому убранні сидить і пряде золотий кужіль на срібній коловротці, нитка хутко обривається. Принцеса зриває кужіль і кидає у куток.

Принцеса

Обридла ся робота непотрібна!

Навіщо прясти? Хто се буде ткати?

Та й нащо ткати? Он їх цілі стоси,

тканин, мережанок та гаптування,

а хто їх носить?.. Ха, ха, ха! Аж смішно,

як марила колись я день і ніч

принцесою зробитись чепурною,

багатою і гордою такою,

щоб навіть приступить ніхто не смів.

Ну, от принцесою пастушка стала

вже так що неприступною!

Голос

(десь далеко внизу)

Сто п’ятий!

Принцеса

(закриває руками вуха і заплющує очі)

Сто п’ятий рятівник упав додолу…

Ох, як-то страшно лізти на сю гору,

стрімку, слизьку, сліпучо-осяйну,

і падати додолу… Скільки гине

одважних через мене… Що я їм?

З них кожний, може, раз мене побачив,

а може, тільки чув про безталанну,

заручену неволею з тираном.

Неволею?.. А хто про царство марив?..

Хто зна, якби я в день своїх заручин

не стріла лицаря й не покохала,

і не навчилася від нього й вкупі з ним

ненавидіть всесвітнього тирана,

я, може б, королевою була

щасливою і гордою, і - злою,

такою, як і той мій наречений.

Але тепер…

Голос

(знизу)

Сто шостий!

Принцеса

Боже правий!

І нащо йдуть вони? Чого бажають?

Моєї волі?.. Ой, либонь, неволі!

Мене ж саму з них кожен хоче взяти,

а я не хочу нічиєю бути.

Через стіну світлиці перелітає голуб, сідає принцесі на плече і випускає з дзьоба їй на коліна листа. Принцеса читає:

«Принцесо, час покинути химери!

Волим тобі пробачити ласкаво

поводіння зрадливе й недоречне

і нашою дружиною назвати,

і королевою вінчати привселюдно,

якщо покаєшся й попросиш пільги,

на знак того пославши нам обручку

з сим голубом.

Король, твій наречений».

Принцеса

(мне і кидає листа, проганяє з плеча голуба і жене його хусточкою)

Геть, безсоромна птице! Не любові,-

насильству служиш ти, змінивши вдачу!

Голуб в’ється круг неї і буркоче: коли ж принцеса вдарила його по крилі, з-під крила випав ще маленький папірець. Принцеса нахиляється, бере папірець і читає:

«Моя принцесо, пишна босоніжко,

згадай той час, як ти гусята пасла,

качалася з дівчатками з гори,

брела одважно через всі калюжі,

таж вилізь на свою блискучу хижку

і з кручі кришталевої скотися,

але не в той бік, що зовуть «лицарським»,

а тільки в той бік, що зовуть «свинарським»,

там не розіб’єшся - м’яке болото.

Нехай тебе не лицарі там стрінуть,

а… все одно, зате ти будеш вільна,

хоч і брудненька трошки.

Вірний блазень».

IV

Чималий хлів з скількома загородками для всякого товару, до нього прибудовані стайні й обори. Чутно ржання, рев, мекання і т. ін. На передньому плані дві закути для свиней, між ними вузький прохід, де складено зілля і всяка годівля та начиння для годівлі товару. В хліві досить темно, тільки де-не-де крізь малі просвіти прорізується сонячне проміння знадвору, а через те сутінь по кутках здається зовсім чорною, так що в ній ледве видко, як ворушаться безрогі.

Служебка

(увіходить малою хвірткою з сусідньої загородки в прохід межи закутами)

Ну, де ти тут? Виходь! Принесла страву!

Лицар-в’язень

(виходить з темного кутка і стає під промінь)

Ох, не до страви вже! Пусти на волю.

Служебка

Який швидкий! На волю! Ти-но краще

не дуже-то на проміння вилазь,

бо ввійде хто, побачить,- лихо буде.

Лицар

Та доки вже ховатись по кутках?

І доки ти мене гнітити будеш?

Служебка

Та випущу, як прийде слушний час.

Адже тепер я вже не помивачка,

а дозорчиня над всіма хлівами,

а трохи згодом ключницею буду,

а там, дивись, око́маншею стану,

а звідти й до палацу недалеко,

в няньки, либонь, до царенят дістанусь.

Не вік старому королеві жити,

умре ж він коли-небудь, а тоді

мій вихованець королевич, певне,

тебе помилує, щоб няньці догодить.

Лицар

Та що се ти мені байки плетеш,

на глум здіймаєш чи смієшся в вічі?

Нема ніде нічого, а вона

якогось дуба смаленого править

та обіцяє груші на вербі!

Служебка

Не любо, то не слухай. От журба!

Піду собі. Однак не маю часу.

(Запишавшись, повертається, щоб іти.)

Лицар

(хапає її за руку)

Ні, стій! Ти мусиш відповісти зараз,

навіщо ти мене сюди замкнула?

Служебка

Куди ж би мала я тебе подіти?

Адже ж тебе старе й мале пізнає,

як тільки вздрить. Бунтівника такого

хто б не пізнав? Ось тільки вийди, зараз

назад в підземну яму попадешся.

Лицар

Ох, там не гірше!

Служебка

Ба! Як жаль - вернись.

Лицар

Смієшся? Як ти смієш насміхатись над лицарем?!

Служебка

Цілую руці, пане,

і падаю до ніжок, красна дяка,

що ясний пан дозволили мені,

служебці подлій, витягнути пана

з гнилої ями за шляхетні вушка,

та ще й тепер волять з своєї ласки

приймати з рук від репаної хлопки

мужицьку страву. Кланяюсь низенько!

(Глумливо кланяється.)

Лицар

Куди тепер поділись

твої облесливі, маснії речі?

Поки мене сюди не заманила,

була ти добра, хоч клади до рани,

а як замкнула от у сей свининець,

то стала як перекупка лайлива.

Служебка

Не доки ж панькатись мені з тобою!

І се тобі не в лад, і те не в лад.

«Заманила в сей свининець», а куди ж,

по-твоєму, тебе подіти мала?

Лицар

Та хоч би в стайню.

Служебка

Бач, що гиря хоче!

Лицар

Чи то для мене завелика честь?

Служебка

Честь чи не честь - тобі до стайні зась,

у стайні видно, і щодня виводять

поїти коней, сам король приходить

не раз до коней.

Лицар

Ну, до овечок

чи до рогатого товару, все чистіше.

Служебка

Який чистюк! Та відчепись, причепо!

З темниці витягла, та ще якоїсь волі

від мене хочеш. Кольки чи хвороби,

стогноти хочеш чи якого лиха?

Джуми, холери?..

Лицар

Та стули ж ти губу!

Кажи мені по-людськи, що тобі

від мене треба? Нащо рятувала

мене з темниці, щоб держати тут?

Служебка

Цур дурня й масла грудка!

Лицар

Ні, кажи,

хіба тобі не все одно, де буду

я мучитись: в темниці чи в хліві?

Служебка

Та вже ж не все одно!

Лицар

Чому?

Служебка

Ото!

(Хизується.)

Немов не розуміє.

Лицар

Слово честі,

не розумію.

Служебка

(підходить і бере його за рукав)

Ти ж таки подумай,

то був би там, а се ж ти тут, зо мною,

хоч крадькома, та все ж поженихатись

нам можна хоч хвилинку.

Лицар

Нам - з тобою?

Служебка

Чого ж тобі так дивно? Я давно

накинула на тебе оком. Тямиш

той день, як на заручини король

усе лицарство скликав?

Лицар

Ох, той день!..

Служебка

Ну, я тоді в палатах помагала

послугачам та й вгледіла тебе.

Ти все щось говорив там за простолюд,

обстоював, щоб дати волю всім.

Ще я собі подумала в ту пору:

«Ото але! Король пастушку свата,

а лицар розпинається за хлопів,-

чому б мені, служебці-помивачці,

не стати панею?» Та вже скажи,

як прийде час, що будеш ти на волі

і над маєтками своїми запануєш,

невже ти не подякуєш мені?

Невже забудеш?

Лицар

Ох, забути трудно…

Скажу тобі по правді, не забуду

і все віддам, аби зійшла з очей.

Служебка

Зійшла з очей? Така від тебе дяка?!

Бодай би не зійшов ти з сього місця!

Лицар

Клени, клени, бери собі заплату

за ту твою послугу осоружну.

Мені темниця очі засліпила,

мені неволя розум потьмарила,

що я тобі піддався на підмову,

що я забув те мудре, віще слово,

як чарівник-віщун колись казав:

«Хто визволиться сам, той буде вільний,

хто визволить кого, в неволю візьме».

Речення се мені здавалось темним,

тепер я глузд його аж надто тямлю.

Аж надто!

Голос

(знадвору)

Хто там є?

Служебка

(до лицаря тихо)

Мовчи!

(Голосно.)

Се я

прийшла дать їсти свиням.

(Тихо до лицаря.)

Лізь туди,

в закуту, не ворушся, а як часом

хто стане приглядатись, то ти хрокни,

подумають - безрога.

Лицар

Ти здуріла?

Служебка пхає його в закуту, він падає туди через низьку загороду, в ту хвилину хвіртка з загородки відчиняється, увіходить пастух.

Пастух

Чого ти тут з безрогами воюєш?

Служебка

Коли ж урагові такі прокляті,-

як вирвуться, не заженеш ніяк.

Пастух

Та хочеться ж і їм на погулянку.

Оце сьогодні випущу все бидло,

нехай провіється. Пустити й вас, свинчата?

Служебка

Куди пустити? Хто ж їх випускає?

Пождав би [ти] вже краще до весни.

Пастух

А чим же не весна тепер? Поглянь,

як сонце світить над безлистим гаєм,

от-от неначе вискочать бруньки,

я навіть на прогалині фіалку

одну знайшов і «гусячі лапки».

Служебка

Яка весна? Чи світ навспак поверне?

Пастух

Побачимо. Та вже, сказати правду,

погода там погодою, а то

звеліли ще й для того вигнать бидло,

щоб скрізь почистити.

Служебка

Тут чисто й так.

Пастух

Не знаю, люд навколо нарікає,

що від хлівів розходиться зараза,

що дихати не можна, що вода

затхнулася в криницях і джерелах,

бо всі вони почерез хлів течуть.

До короля щодень приходять скарги

(ти знаєш, люди стали непокірні),

а вкупі з тим і чутки, що в хлівах

по темних закутках не трудно заховатись

тим лицарям, що не бояться бруду.

Ну, от король і наказав почистить

хоч так, про людське око, та помацать

по всіх кутках гарненько.

Служебка

Я не дам

годованих свиней вигонить звідси,

так вся годівля марне пропаде,

покинуть їсти, як почують волю.

Не дам нізащо.

Пастух

Так тебе й спитають!

Свининець твій однаково не встоїть:

король тут хоче збудувать шпиталь,

щоб всіх людей загодити, а разом

шпиталь той буде й за тюрму служити.

Тюрма для божевільних! Добра штучка!

Се вигадав один учений лікар

і написав про те грубезну книгу,

а наш король йому дав надгороду

і вже тепер новий наказ готує,

кого вважати треба божевільним,

хто має право на «шпиталь довічний».

Отож як вижену твоїх свинчат,

то вже не вернуться назад, а просто

на другий фільварок переведу їх.

Я вже казав підпаскам відмикати

обори й стайні. Чуєш рев і галас?

Чутно рев бидла і ржання коней, випущених на волю.

Ну, відступись, я відчиню й сей хлів.

(Іде до воріт і хоче відчинити замок, служебка кидається за ним, хапає за руки і не дає відмикати, борикається.)

Служебка

Не дам, не дам!

Пастух

Та відчепись, бідо!

Штовхає непомалу і відпихає далеко від себе. Відчиняє ворота. Світло вривається раптом у хлів, скрізь робиться видно, тільки в найдальших закутках зостається сутінь. Пастух одчиняє хвірточки обох закут в прохід, що веде до воріт. Декотрі свині кидаються прожогом в ворота, інші збиваються купами по кутках, крутяться на місці, мов замотиличені, в проході. Пастух виганяє їх і розганяє, щоб не товпились, потім іде по кутках і виганяє звідти лінивих, що залягли по сажах. Лицар-в’язень, побачивши, що пастух наближається до нього, ховається в темний куток, але пастух торкає його палицею, лицар видає невиразний гук, щось середнє між людським криком і звірячим, потім зривається і раптом біжить до брами. Служниця заступає йому дорогу, він відпихає її і біжить далі.

Пастух

Ой, що се? Хто се? Стій!

Служебка

(люто)

Держи! Лови!

(Кидається в ворота слідом за лицарем.)

Будівничий

(увіходить)

Ну, що ламати? Звідки починати?

Гей, хлопці!

Юрба робітників і помічників будівничого увіходить.

Пастух

Та пожди! Ось тут халепа.

Тут вирвався якийсь бурлака-волоцюга…

Будівничий

(коло воріт)

Се чи не той, що там на гору лізе?

Пастух

Він, він! Той самий!

Будівничий

А що за баба

там репетує? Гляньте, хлопці, гляньте!

Робітники товпляться коло воріт і сміються.

Служебка

(гукає; приходить юрба підпасків. До підпасків)

Хлоп’ята, слухайте, полізьте вгору,

зловіте он того, що лізе.

Будівничий

Схаменись!

Того ж не ловлять, хто на гору лізе.

Адже у вас такий закон і звичай:

лежачих бить, таких, що вже ввірвались,

а поки лізуть вгору, хай там лізуть.

Ламайте, хлопці, стіну, щоб видніше.

Робітники ломами й сокирами ламають стіну, вона незабаром падає. Одкривається вид на скляну гору. Видко, як лицар дереться вгору, чіпляючись за кришталеві виступи гори. Незабаром на даху кришталевого замку показується принцеса.

Принцеса

Як далеко, як широко

видно білий світ!

Лицар

(на середині гори)

Що се так бринить високо?

Се її привіт!

Принцеса

(завважає його)

Не губи життя даремне,

повертай назад!

Лицар

Що життя мені тюремне?

Я йому не рад.

Принцеса

Але ж тут, пожалься, боже,

знову жде тюрма!

Лицар

Умовляння не поможе,-

вороття нема.

Принцеса

Та поглянь, он сонце гоже,

згинула зима,

хутко згине все вороже…

В цю хвилину налітає порив холодного вітру, лицар прищулюється в западині гори.

Згину я сама!

(В розпачі сплескує руками. З високості чутно ячання лебедів і крик диких гусей, що летять у вирій довгими ключами. Принцеса здіймає до них руки.)

Гуси, гуси, лебедята,

візьміте нас на крилята,

понесіте світ за очі,

на полудня, геть з півночі!

Гуси й лебеді відповідають жалібним криком; здіймається більший вітер, насуває біла хмара, сонце ховається і починається метелиця. Птиці зникають в білому хаосі.

Лицар

Ой лихо! дубнуть, мліють руки!..

(Пускає руки й скочується з гори в діл.)

Принцеса

Я вдруге не стерплю розлуки!

До тебе йду

на волю й на біду!

(Кидається з даху і теж скочується в діл.)

Вся юрба в долині

(будівничі робітники, пастух, служебка і підпаски, що досі напружено ждали кінця сцени)

Ох!..

Служебка

Що, розбились?

1-й робітник

Принцеса мертва.

Служебка

Слава тобі, боже!

А він? живий?

Будівничий

(що стоїть близько біля тих, що впали)

Вони обоє дишуть.

Пастух

(до підпасків)

Несіть їх до шпиталю!

Підпаски хочуть взяти лицаря і принцесу, будівничий киває рукою своїм, ті оточують його і впалих.

Будівничий

Ні, стривайте.

Я знаю добре всі ті переходи:

тюрма, шпиталь, а потім знов тюрма,

і так довіку. Хлопці, не даваймо!

Доволі з нас тих тюрем і шпиталів!

Махає рукою і, здвигнувши плечима, йде собі геть. Пастух, служебка з підпасками наступають, будівничий і робітники одбиваються; спершу борються голими руками, потім ідуть в діло палиці, кілки й каміння.

Лицар

(слабким голосом)

Не бийтесь марне… Ми однак помрем…

1-й робітник

То ми тепер не так за вас б’ємось,

як за самих себе.

2-й робітник

Еге ж, обридло

хліви, шпиталі й тюрми будувати.

3-й робітник

А потім руйнувати…

4-й робітник

Щоб ізнову

те саме будувати.

5-й робітник

І на кого?

Нарешті ж на самих себе!

Лицар

Даремна,

даремна боротьба…

Будівничий

Хоч би хотіли,

нема вже вороття. Ти сам те бачиш.

Підпаски подолані відступають і здалека кидають грудками та паліччям, не дуже влучно.

Служебка

Я побіжу до короля на скаргу!

(Іде; з нею йде частина підпасків.)

1-й робітник

З богом, Парасю!

Будівничий

(до робітника-підлітка)

Ну, а ти біжи

та ще кликни товаришів на поміч:

нехай там розішлють гонців по краю,

щоб знали всі, яка сутужна справа.

Біга́й!

Хлопець іде. Стіна, що відділяє свининець від решти хлівів, тріщить. Бидло сперлося перед вузькою хвірткою, що веде з обори в свининець, і от-от має прорватись в неї.

Будівничий

Панове-браття, треба щось робити.

Адже як весь товар сюди суне́,

то стопче вмить і нас, і їх.

(Показує на лицаря і принцесу.)

Принцеса

(слабким голосом)

На бога,

не дайте згинути в сьому болоті!

Така ганебна смерть…

(Силкується встати.)

Ой, поможіть!

Лицар

(теж хоче встати)

Ой, поможіть!

1-й робітник

Ну, вже самі вставайте,

нам не до помочі. Видима смерть страшна.

Лицар і принцеса, помагаючи одне одному, підводяться. В сю хвилину юрба ремісників пориває їх за собою, і раптова людська течія виносить їх на перший виступ гори. Тим часом бидло випирає хвіртку і частину перегородки і вривається на передній план. Хто з людей не встиг вихопитись на гору або ослизнувся, деручись, той попадає на роги і під ноги бидлові і конає, стоптаний в болоті. Рев бидла, лемент і стогін стоптаних, крик і вигукування тих, що на горі, зливаються в дикий гомін. Підніжжя кришталевої гори заляпано болотом і кров’ю.

Будівничий

(до майстрів, що гуртами ліпляться по уступах гори)

Панове-браття, треба щось почати.

1-й майстер

Що ж, лізьмо вгору.

2-й майстер

Ну, а далі що?

1-й майстер

Там буде видно.

Принцеса

Там неволя, браття,

я знаю те.

1-й майстер

Неволя одинокій,

а вкупі буде воля.

3-й майстер

Ні, не так,

без помочі загинемо всі й вкупі.

Нам треба по товаришів послати.

4-й майстер

Кого? Чи не тебе?

3-й майстер

Хоч би й мене!

Скілька голосів

(гукають)

Куди ти? Божевільний! Стій! Вернись!

Будівничий

Моя порада ось яка: рубаймо

в горі щаблі, щоб нам стояти твердо

і щоб дістатися на гору. Браття,

орли недарма гнізда в’ють на горах.

На гору доступитися нелегко,

зате з гори зручніше боронитись.

2-й майстер

Гей, до роботи!

3-й майстер

Гей, до діла, браття!

Лицар

(з найнижчого уступа скелі)

Святий цей запал, а проте даремний.

Що з того буде? Ну, на гору злізем -

аж потім прийде влада, може, й військо,

і нас примусить злізти знов у діл.

1-й майстер

Так і послухаєм!

Лицар

Кажу: примусить.

Коли не силою, то голодом запевне.

1-й майстер

Є нас в харчі.

Лицар

Надовго ж їх нам стане?

1-й майстер

На пару день, поки прибуде поміч.

Лицар

Де ж візьметься та поміч?

1-й майстер

Бійся бога!

Та що ж се ми за сироти нещасні?

Чей єсть у нас товариші вірненькі,

чей озовуться на братерський поклик,

чей не дадуть нам пропадати марне!

Лицар

Хто зна, чи посланець до них дістався…

і хто тоді про нас подасть їм звістку?

Будівничий

Хто звістку дасть? Пищалі семип’ядні,

гук боротьби й червоні короговки.

Товариші! В кого жупан червоний,

чи хустка, чи сяка-така платина,

до палиці чіпляй, то буде прапор.

На кожному щаблі, що ми проб’єм,

застромлюймо червону короговку,

то будуть наші корогви красіти,

то буде наше товариство знати,

де наша воля кров’ю зашарілась

і де потрібна їх братерська поміч.

Майстри виймають сокири з-за поясів і починають рубати сходи на гору. Дехто дере свою червону одежу і роздає товаришам на прапорці.

Принцеса

Візьміть моє червоне покривало,

не день, не два його я шовком шила,

а золотом рубила у неволі,

співаючи невільницькі пісні,

чекаючи просвітлої години.

Тепера час - пора покрасуватись

мережанці.

Будівничий

Як на вершечку станем,

застромимо твій дар.

Молодий хлопець

(рубаючи)

Як на вершечку станем,

застромимо наш цеховий значок,

на диво людям, а собі на славу!

1-й майстер

Овва! таж ми його не маєм тута!

Молодий хлопець

Недовго й вишити новий.

Принцеса

А хто ж тут

з вас вишивати вміє?

Молодий хлопець

Хоч би й ви,

ясновельможна панно!

1-й майстер

Бач, як гречно

пастушку величаєш!

Принцеса

Годі, люди,

і шана, й посміх не до речі справді

принцесі-босоніжці. Вся вельможність

лишилась там

(показує в діл),

і вже вона не ясна,

забруднена, затоптана, забита.

Колись вгорі вона ясніла пишно,

та не на радість ні собі, ні людям.

Збудовано для неї цілу гору,

але за те я прийняла покуту,

страшну покуту. Хто не був високо,

той зроду не збагне, як страшно - впасти,

і хто не звик до чистоти кришталю,

не тямить, як то тяжко - забруднитись.

Не так мене діймає біль, як бруд…

Молодий хлопець

(до першого майстра)

Що хочеш говори, а жаль мені

принцесу-босоніжку.

1-й майстер

Звісно,- краля,

то ти й розкис.

Молодий хлопець

Ні, знаєш, тут не те,

а справді, в неї доля надзвичайна…

(Задумується.)

1-й майстер

От чорт надав задрипанку-принцесу,

замість роботи хлопці тільки слинять!

Молодий хлопець стрепенувся і почав завзято рубати гору.

Молодий хлопець

Я ще й тебе в роботі переважу!

Та не прогнівайся, що не для тебе

й не для таких, як ти, проб’ю дорогу.

1-й майстер

А то для кого? Чи не для принцеси?

Молодий хлопець

А хоч би й так?

1-й майстер

Нащо вона здалася?

Молодий хлопець

Щоб вишила нам цеховий значок.

(До принцеси.)

Чи згода?

Принцеса

Вже ж, моло́дче, згода щира.

У мене там, у замковій світлиці,

мережанок багато срібно-злотих,

і прядива, й серпанків - хоч на вибір,

хоч з голови мальованку майстерну

вам вишию на цеховий значок.

Недарма ж я сиділа там на вишці -

майстерниця зробилася з пастушки.

Але тепер, коли я вам потрібна,

то поможіть мені зійти на гору,

бо ще сама я не зберусь на силі,

видимих ран багато й невидимих

набралась я, як падала з гори.

Молодий хлопець спускається і подає принцесі руку.

Лицар

Ти йдеш? Ти кидаєш мене?

Молодий хлопець

Лицарю,

ніхто ж вам не боронить з нами йти.

Лицар

Розбитий я.

Принцеса

І я розбита, любий,

але нова вступає в душу сила,

одвага в серці будиться, як гляну

на се нове життя, нову роботу.

Як ожила ся мертва, ся холодна

моя гора-в’язниця! Глянь! Поглянь!

Як мак, цвітуть червоні короговки!

Веселки тріскають із-під сокир!

Як весело!

Лицар

Недовго веселитись,

либонь, заплакати прийдеться хутко.

Молодий хлопець

Тоді й заплачемо, коли прийдеться,

а поки що не гаймося, ходім!

Лицар

Я не піду і вам іти не раджу.

Подумайте, в яку ви путь ідете?

Ви ж не могли товару подолати,

а що ж то буде, як надійде військо?

Адже король того не подарує,

що ви йому всю гору покопали,

покинули замовлену роботу,

до іншої взялися самовільно.

Молодий хлопець

На це вже дасть відповідь будівничий

і товариство.

Лицар

Але я чував,

що ся гора й сама розтати може,

бо в неї, кажуть, підмурівок з льоду.

Принцеса

Коли ж вона розтане?

Лицар

Та весною.

Принцеса

Але ж ти бачиш сам, тепера осінь!

Молодий хлопець

Ми швидше дорубаємось до льоду,

коли він є, ніж ти весни діждешся.

Як дорубаємось, тоді й побачим,

що нам робити - чи рубати далі,

чи ждать весни.

Лицар

Тоді вже буде пізно.

Одкритий лід і восени розтане,

гора впаде і всіх завалить нас.

Молодий хлопець

А що ж, по-твоєму, чинити маєм?

Іти туди, безрогим на поталу?

Лицар

Ні, сісти тут, на першому уступі -

адже безпечно, бидло не дістане -

і ждати. Не довіку ж буде нелад.

Он, гляньте, підпаски з собаками ідуть,

щоб дати лад, полагодити стійла

і все позаганяти.

Молодий хлопець

Знов назад!

Знов буде бруд, і погань, і зараза!

Лицар

Воно ж провітрилося трохи за сей час,

а може, згодом ці хліви зруйнують.

Адже й хотіли… Може, я се винен,

що діло до кінця не довели.

Спочатку я, а потім ви, панове,

все діло зіпсували.

1-й майстер

Отакої!

Ми «діло зіпсували»! Ну, лицарю,

я жалую, що не віддав тебе

тій бабищі. Якраз була б з вас пара!

Принцеса

(тремтячим голосом до лицаря)

Та що ж се ти? Чого ж тепер ти хочеш?

Невже тобі неволя не обридла?

Лицар

Обридла, тим-то я її боюся

і втрете вже на неї не наважусь

знов сміливим та необачним вчинком.

Я думаю, що й наш король не звір,

що й він калік не зважиться карати.

І ти, і я - розбиті ми обоє.

Навіщо ми йому? Він нас простить.

Принцеса

А їх, майстрів?

Лицар

Їх? Може, й їх простить…

(Зовсім тихо, засоромлено, але дивлячись принцесі з благанням в вічі.)

А зрештою… що нам до них за діло?..

Ми втомлені…

Молодий хлопець

Так пропадай же сам!

І нам тепер нема до тебе діла,

недобитку мізерний! Радий будь,

що в нас, майстрів, лежачого не б’ють,

а то б я перший…

(Плює й одвертається. До принцеси.)

Що ж? Ходім на гору!

Принцеса

Стривай хвилину! Ти не знаєш, хлопче,

як тяжко так з коханим розставатись.

(До лицаря.)

Мій лицарю, мій друже, що з тобою?

Невже душа твоя зламалась, вмерло серце?

Де речі запальні, де та одвага,

що ними ти очарував мене?

Гриміло слово, мов поток весняний,

мов божий грім з небес…

Лицар

(сумно)

Було колись!..

Принцеса

Світила думка, наче блискавиця,

немов зоря досвітня, у темниці

горіла гордо так…

Лицар

Було колись!

Принцеса

Одвага в серці жевріла, мов пломінь,

їй не страшні були ні гори-кручі,

ні урвиська-яри…

Лицар

Було колись…

Не вернеться… Я втомлений - навіки.

Молодий хлопець

Ти втомлений? З якої ж то роботи?

Лицар

Ох, без роботи томляться ще гірше.

Не знаєш, хлопче, як неволя томить!

Принцеса

Я знаю, друже, але й те я знаю,

що крила знов на волі виростають

у соколів приборканих.

Лицар

Шкода!

Або не сокіл я, або спалила

мені неволя крила, тільки чую,

душею чую - їм не відрости.

Принцеса

Але ж недавно ще вони махнули

так широко!

Лицар

То був порив остатній,

він показав, що крил моїх - нема,

що то була якась мана, облуда,

немов я чув їх в себе за плечима.

І… слухай… я признаюсь… не одвага

мене на гору несла… розпач, люба.

Мені здавалось - вороття немає,

хоч добре тямив, що нема й рятунку.

Принцеса

Ні, ні, неправда, ти на себе клеплеш.

Тоді ти так не думав, а тепер

тебе чорнить зрадлива пам’ять…

Лицар

Може…

Однаково… Та вір мені, тепер

я втомлений навіки. Той порив

порвав мені востаннє ржаву душу,

її неволя ржею так посіла,

а що порвало - героїзм чи розпач,-

сама ти зваж.

Принцеса мовчить, і сльози виступають у неї на очах.

Молодий хлопець

(тихо, але зважливо)

Ходім!

Принцеса

(до лицаря, з благанням)

Ходімо, любий!

Лицар

Ні, не піду.

Принцеса

(з риданням)

Прощай!

(Повертається йти; хлопець бере її за руку.)

Лицар

(з раптовою безсилою злобою)

А, ти, зрадлива!

Ти, безсоромна! Женихів міняєш,

мов рукавички! Був король, був лицар,-

раніше, певне, був пастух чи конюх,-

тепера хто? Той хлопець кучерявий?

Віншую, пане майстре! Не надовго!

Молодий хлопець

(здіймаючи уламки кришталю)

Бігме, не втерплю, голову розкрою!

Принцеса

(утримує його за руку)

Стривай, лежачого не б’ють. Лицарю,

я дякую тобі за стидкі речі,-

тепер мені тебе не трудно кинуть.

Ти, певне, знов здоровим, дужим станеш,

але для мене ти вже вмер. Я друга

сьогодні поховала, може, завтра

зустріну ворога. Бувай здоров.

(До хлопця.)

Ходім! Пора! Ти марне час прогаяв,

дивись, товариші вперед пішли.

Молодий хлопець

Я нажену.

(Рубає.)

Гей, пане будівничий!

Скажіть, ми хутко станем на горі?

Будівничий

Який швидкий! Ні, молодче, не хутко,

се діло довге, як осіння казка.

Принцеса

Зате скінчиться справжньою весною!

Лицар

(понуро, сидячи нерухомо на низькому уступі)

Ще після осені зима належить.

Будівничий

Але ж й зимі на світі є кінець.

Кінець, може, колись буде.

Тифліс, 25.01.1905 р.

ТРИ ХВИЛИНИ

Діалог

I
У клубі

Натовп людей, промови, гамір. Одна пара, Монтаньяр⁸ і Жірондист,⁹ в палкій суперечці одбивається від гурту і кінчає на одшибі почату розмову.

Монтаньяр

Послухай, громадянине, ти знаєш,

я, монтаньяр, ненавиджу тебе

і всі твої великопанські мрії.

Жірондист

Великопанські?

Монтаньяр

Вже ж, великопанські!

Зреклися ви титу́лів, привілеїв

і хартій паперових лиш на те,

щоб хартії неписані дістати,

на привілей посвітачами бути,

героями для всіх віків потомних.

Ви Цезаря свого не пощадили,

аби на титул Брутів заслужити.

О, тії Брути! Се ж і є те кодло,

з якого Цезарі виходять потім!

Хто хоче буть республіканцем добрим,

хай гострить меч на Брута щонайперше.

Жірондист

А Цезарям своїм хай б’є чолом,

бо тії дозволяють всім, хто хоче,

на голову, посвячену тріумфом,

болотом кидать, жартами масними,-

все стерпить голова, аби жива.

Монтаньяр

(дивиться на голову Жірондиста)

А нежива стерпіти може й більше.

Жірондист

Ні, громадянине, до неживої

болото вже не пристає так легко,

а надто, як ще й кров її обмиє…

Кров Цезаря проливши, Брут обмив

усе болото цезарських тріумфів.

(Задумується.)

Не думав він про се, меча здіймавши…

Монтаньяр

А то й не зняв би?

(Заглядає Жірондистові в вічі.)

Жірондист

(зітхає)

Може б, і не зняв.

Монтаньяр

(щось записує собі в книжечку)

Спасибі, громадянине!

Жірондист

За віщо?

Монтаньяр

Про те вже знаю я… скажи одно:

замість болота ти хотів би крові,

чи все ж пречиста діва гільйотина

для тебе зависока?

Жірондист

Се ж до чого?

Монтаньяр

Так, ні до чого, жарт! Бувай здоров!

Розходяться.

II
В тюрмі Консьєржері¹⁰

Жірондист

(увіходить у свою камеру і, спиняючись на порозі, звертається до товаришів, що на коридорі)

До завтрього, товариші! Запевне,

побачимось…

Жірондист

(з коридора)

На ешафоті, може!

Монтаньяр

(тепер він тюремник)

Не вільно розмовляти, громадяни!

Вже спати час. Позамикаю всіх.

Всі розходяться. Жірондист зачиняє в своїй камері двері від коридора. Чутно, як Монтаньяр замикає їх на ключ. Жірондист сідає читати. Який час тиша, далі бренькіт ключа в замку, відчиняються двері, увіходить Монтаньяр.

Монтаньяр

Добривечір, мій Бруте!

Жірондист

Що вам треба,

мій пане?

Монтаньяр

Се чому так титулуєш?

Жірондист

Бо «громадянин» - недоречний титул:

шпиг і тюремник - пан тепер над нами,

та до громади з ним ми не пристанем,

то й назви «громадянин» не дамо.

Навіщо теє зайве лицемірство?

Монтаньяр

Як так, то й так. Негречність я прощаю

тому, хто завтра йде на ешафот.

Жірондист

(міниться на лиці, але промовляє спокійним голосом)

Я завтра йду? Ти се напевне знаєш?

Монтаньяр

Так, напевнісінько.

Жірондист

Лиши мене,

я мушу листи написать.

Монтаньяр

До друзів?

Так всі ж вони, ті друзі, незабаром

тобі услід підуть - чи варт писати?

Я б не трудився.

Жірондист

Я писати буду

до незнайомих друзів. Я лишу

свій заповіт нащадкам по ідеї.

Монтаньяр

Даремна праця.

Жірондист

Ти, як ниций кат,

хотів би знищити не тільки тіло,

а й розум, виточив би вкупі з кров’ю

мою ідею!

Монтаньяр

Якби так, без крові,

я з тебе виточити міг ідею,

то кров і тіло хай би пожили.

Жірондист

Таке життя було б од смерті гірше.

Але не діждеш ти, бо за ідею

ми всі готові вмерти як один.

Монтаньяр

Та чи вона за вас готова жити?

Жірондист

Ідея - вічна.

Монтаньяр

Як і ваше тіло,

ні більш, ні менш.

Жірондист

Та що се ти говориш?!

Монтаньяр

Вкажи мені ідею, що жила

хоч трохи довш, ніж покоління людське?

Жірондист

А християнство?

Монтаньяр

Скільки поколіннів,

то стільки й християнств було на світі,

коли не більше. Не зогнив ще хрест

після розп’ятих, як уже в ідею

гнилизна кинулась і ті «церкви»,

мов плями цвілі на сирій будові,

повстали на громаді християнській.

Проказою взялася Візантія,

і Рим живим мерцем одразу став

і заразив собою всі народи.

Жірондист

Але ж бо не в церквах жила ідея,

а в людях тих, замучених героях,

що так одважно йшли на муки й смерть.

Монтаньяр

А з ними вкупі йшла на смерть ідея.

Бо, сам скажи, в кому ж було їй жить?

Жірондист

В нащадках тих героїв.

Монтаньяр

Ті нащадки

вже не були героями самі,

вони були панами, вояками,

рабами і попами, ну, чим хочеш,

і християнство стало панувати…

Воно з людьми жило, з людьми й мінилось.

Як думаєш, се ж може буть, що з тіла

апостола Петра зросло колись

те дерево, з якого трон вигідний

для папи римського майстри зробили?

Що більше вічне - тіло чи ідея?

Таку й твоєму тілу вічність дасть

пресвята діва наша гільйотина.

От перше голова з плечей впаде

і в кошику опиниться низенько,

а кров із жил напоїть ту травицю,

що проросла навколо ешафота,

а решта крові піде вкупі з тілом

в землі перебувати всякі зміни

такого ж вічного життя, як те,

що випало на долю християнству,

та випаде й твоїй ідеї вічній.

Ви всі зогнити маєте, мій пане.

Жірондист

Коли се так, то вже ж не тільки ми,

а й славні переможці монтаньяри.

Монтаньяр

Запевне так! А тільки в тому річ,

хто перший зогниє, а хто остатній,

чий світ раніше згине.

Жірондист

Як то - світ?

Монтаньяр

Невже ти не додумався до того,

що кожний мозок має власний світ?

Що жірондист живе на іншім світі,

ніж монтаньяр? Що ми будуєм різне,

і на твоїй підвалині не може

стояти те, що встоїть на моїй?

І хоч ні ти, ні я того не знаєм,

кому й чому підвалини послужать,

та кепський був би з мене будівничий,

якби я не хотів міцніше класти

і в праці переважити тебе.

Жірондист

Навіщо?

Монтаньяр

А на теє, щоб сказати:

я найсильніший, поки я живу,

і через те я житиму найдовше.

«Ти довголітній будеш на землі» -

от де правдива вища надгорода

народам, партіям та й одиницям.

Жірондист

(через хвилю задуми, сумно)

Як здумаю про ту нещасну землю,

злочинами порослу, злиту кров’ю,

то мимохіть слова в душі зринають:

ні, наше царство не від сього світу!

Монтаньяр

А, в добрий час! От знов велике чудо

пречистої мадонни-гільйотини!

Се жірондист перед лицем її

культ розуму зміняв на культ містичний.

«Як чорт зостарівся - в ченці пішов!» -

говорить наша приказка французька.

Що ж, як роздумати, воно й практично:

сей світ чи сяк, чи так пропав для тебе,

то варто хоч «того» запобігати.

Хто знає, може, й сам Лавуазьє¹¹

забув науку всю для отченаша

в останній час.

Жірондист

Лавуазьє умер?!

Монтаньяр

Авжеж, на ешафоті, як годиться.

Жірондист

Не вірю! Се неправда! Се занадто

злочин великий - навіть і для вас!

Монтаньяр

Вже ж сам я бачив голову його

в руках в багряноперстого Самсона.¹²

Жірондист

Нещасна Франція!

(Затуляє обличчя руками.)

Монтаньяр

В чім тут нещастя,

коли ти віруєш в ідею вічну?

Хіба ж не все одно, в котору скриню

з кісток та м’яса перейде ідея -

тож їй не першина мінять домівку.

Чи зветься скриня та Лавуазьє,

чи там який Дюпен або Лера?

Ото, не мав би я чого журитись!

Жірондист

Іди ти геть від мене, сатано,

Не труй мені хоч сих годин останніх!

Коли не тямиш ти, що для ідеї

людина геніальна є той фокус,

в який збирається її проміння,

розсіяне по частках межи нами,

та що ж ти тямиш?

Монтаньяр

Тямлю з сеї мови,

що, певне, добрий фокусник з ідеї

далеко кращий, ніж промовець з тебе.

І що ж, скажи, як знищити той фокус,

то може так навік розпорошитись

на часточки ота ідея вічна,

що потім і ложками не збереш?

Жірондист понуро мовчить і демонстративно розгортає книжку, ніби збирається читати.

Монтаньяр

(не вважає на те, тільки приступається ближче і говорить трохи іншим тоном)

Сказати правду, якби я так думав,

а ще до того почував себе

котримсь із фокусів таких - запевне,

всі жірондисти - фокуси ідеї! -

то я б не дав на частки розточитись

своєму божищу задля тріумфу

бездушної якоїсь гільйотини.

Я б сам собі метою став, з’єднавши

в єдиний культ пошану до ідеї

і до своєї власної особи.

Жірондист

(не дивлячись, неохоче)

І що ж би ти зробив?

Монтаньяр

Ось подивися,

я на відповідь фокус покажу.

(Раптом дістає з кишені шнура і накидає петлю на Жірондиста, той зривається, зляканий несподіванкою. Монтаньяр сміється.)

Та не лякайсь! Було б іще дурніше

завісити тебе, аніж тобі

любити гільйотину більш над шнура.

Се я тебе навчити хочу штучки,

що зветься «утіканкою»,- дивись!

(Витягає з кишені пилку.)

Ось пилочка, як ниточка тоненька,

а там в вікні залізні грубі грати.

Ну, хто кого перегризе?

(Підходить до вікна і швиденько пиляє грати.)

Чи ба!

Де тонко, там не рветься! От так фокус!

(Виймає грати геть.)

Тепер дивись: тут ти, тут шнур, тут гак,

а тут вікно. Шнур зачепи на гак,

сам на вікно і вниз по шнуру гайда!

Була тюрма з тобою? Раз, два, три!

І вже тюрма без тебе - розумієш?

Се фокус легкий. Я мудріші вмію.

Жірондист

(дивиться німий від здивування на всю оруду. Далі мов од сну прокидається)

Я розумію: справді се вже фокус

мучительства найтоншого. Тюремник

показує засудженому волю…

Так, легкий фокус,- зветься «кіт і миша».

(З огидою одвертається.)

Монтаньяр

(сміється)

Ну, та й догадливі сі жірондисти!

Невже ти думаєш, що монтаньяр

не вміє й поступить без гільйотини

чи без її почесної родини

при боротьбі супроти вас?

Жірондист

(холодно)

Не тямлю,

до чого се ти кажеш.

Монтаньяр

Пригадай

ту лекцію, що я колись від тебе

у клубі записав. Дивись сюди!

(Показує, розгорнувши свою книжку з нотатками.)

Жірондист

(читає вголос)

«Кров Цезаря проливши, Брут обмив

усе болото цезарських тріумфів».

Так що?

Монтаньяр

(нетерпляче)

Кого карає гільйотина,

то перше розум одбере! Се ж ясно:

я думаю, що й з Брута все болото

обмила кров, пролита при Філіппах,¹³

а то б, либонь, вже не така чистенька

фігура ся в історії була.

Я думаю, що з ласки гільйотини

madame Роллан ще попаде в пречисті,

незгірш від тих Лукрецій¹⁴ та Віргіній,¹⁵

що теж хто зна, чим за життя були.¹⁶

Я думаю, що досить монтаньяри

трудились, обмиваючи всі бруди

на жірондистах. Зрозумів тепер?

Жірондист

Я зрозумів, що все-таки страшна вам

ідея наша, бо вона воскресне

з крові, як фенікс з полум’я, і сили,

нової сили набере з крові

посвячених їй мучеників. Бачу,

хотів би ти, щоб я ідею зрадив,

покинувши товаришів, прийнявши

рятунок з рук нечистих, а тоді

ти міг би, вихваляючись, казати:

такі ж вони усі, ті жірондисти!

Так ні, не дам тобі я сеї втіхи!

Раз тільки зійде сонце надо мною,

щоб глянути, як в пурпур благородний

кров жірондиста зміниться для шати

ідеї вічної!

Монтаньяр

Скажи мені,

яку ідею скриня та ховала,

що звалась за життя Луї Капет?¹⁷

Либонь, ніякої? Чому ж тепер

імення се дива справдешні творить

в Вандеї та в Бретані?¹⁸ Не в ідеї,

мій пане, сила, а в самій крові,

у пурпурі, мовляв ти, благороднім.

Здери порфіру з Цезаря - він раптом

звичайним, голим чоловіком стане;

накинь порфіру крові на Бурбона,¹⁹

і не один повірить, що то Цезар,

та й власного ще пурпуру додасть

йому на шату. Кров - се так, як пара,

що в літню спеку повстає з землі,

здіймається високо, аж до неба,

і звідти падає дощем на землю,

щоб знову парою здійнятись в небо;

і так би цілий рік ішли дощі,

якби ніколи вітру не бувало.

Мені здається, що кривава пара

занадто вже над нашим краєм згускла

і час би вже тій хмарі розірватись

та дати просвіток, бо сей потік

червоних хвиль ось-ось пойняти може

і нашу Гору.²⁰

Жірондист

(іронічно)

Се було б найгірше!

Такий спасенний Арарат втопити!²¹

Коли до сього треба ще долити

потоп кривавий, то не жаль мені

на те своєї крові. Сподіваюсь,

що власне ти в моїй крові заллєшся.

Монтаньяр

Яка ж користь від того для ідеї?

Жірондист

А що тобі? Не віриш ти в ідею.

Монтаньяр

Не вірю я, а ти? Либонь, тепера

ти лекцію від мене перейняв.

Так слухай же: я справді ні на мить

не вірю, щоб ідея поборола

живую людську силу; зогниє

ідея ваша вічна ще раніше,

ніж кров твоя втопить мене здолає.

Наш підмурівок буде все ж міцніший,

недарма зветься він Горою. Сила

вродить повинна силу, а примари

примарами зостануться. Се я

так думаю, і вже через те саме

тобі так думати зовсім не личить.

Ти мусиш думати, що вже вас обмаль

зосталося - ідеї оборонців,

вас, фокусів одвічного проміння;

і щоб не дать промінню розточитись

у порожнечі світовій, ти мусиш

перш над усе життя свого глядіти.

Подумай, що коли б Лавуазьє

втік позавчора за кордон? Сьогодні

вже б, може, світ багатшим став на світло.

Тепера жди «до другого пришестя»,

поки природа знов збудує скриньку

таку, як був отой Лавуазьє.

Хто зна, чи наші правнуки діждуться!

Хіба Лавуазьє не мав би права

академічним заквітчатись лавром

іще хоч раз, ну, просто хоч на те,

щоб глянути на себе у свічадо.

Який в тім глузд, що голову його,

начиння геніальне, кат Самсон

«до коша» кинув, як шпурля редактор

бездарний твір якогось там писаки?

Навіщо се? Щоб невіглас прийдешній

побожно промовляв «Лавуазьє»!

В той час, як сам Лавуазьє вже стане

таким, що й здумати про нього бридко.

Отак і ти заляжеш перегноєм

в землі французькій з тим, щоб відродилась

колись ідея вічна жірондистів

для невідомих, може, ще й негідних,

нащадків ваших, ні, скоріше наших,

бо тілом ми переживемо вас.

Хіба ж не краще десь в чужому краю

зібрати в фокус розума живого

усе проміння вашої ідеї

та й кинути її ясним перуном

на нашу Гору? Може б, розкололась

Гора надвоє і скоріше впала

в криваве море - без твоєї крові.

Ото була б послуга для ідеї

і помста за товаришів-героїв!

Невже гадаєш ти, що є прибуток

якийсь товаришам з твоєї смерті?

Невже ти так свій розум легковажиш,

талан свій зневажаєш, всім відомий,

що думаєш їх кров’ю переважить,

червоною солоною водою?

Се був би вічний сором для ідеї!

(Жде відповіді.)

Жірондист мовчить.

Ну, я скінчив. Я щиро говорив,

а ти подумай щиро, без котурнів,

без пафосу фальшивого.

Жірондист

(мимохіть)

Се вперше,

що я готов зненавидіти щирість!

(Люто до Монтаньяра.)

Скажи мені, де ти береш отруту,

що так в очах, не криючися навіть,

зумів мені всю душу отруїть?

Я міг би знов сказать тобі: не хочу

твого рятунку! Але ж се неправда:

ти здер порфіру з мученської смерті,

і я кістяк струхлілий, голий бачу,

замість геройської апофеози.

Огида, жах мене проймає, розпач,

вся кров моя повстала проти смерті,

як у вола на ревищі. О, га́ньба!

З яким лицем я їхатиму завтра

на гільйотину? Сором всій жіронді

за мене буде! Що й кого врятує

така ганебна смерть?..

Убий мене!

Убий же, клятий кате, душегубе!

Убий тепер, щоб завтра не вбивать!

Монтаньяр

(холодно)

Сі декламації, мій пане, зайві,

трагедія класична вийшла з моди.

Професія моя для вас відома,

ви добре знаєте, що се не я,

а кат Самсон вас мав би завтра вбити,-

до чого ж тута я?

Жірондист

Хіба ж не ти

мене в тюрму загнав своїм поклепом?

Монтаньяр

Не криюся (поправка: не поклепом,

а правдою,- я тільки показав

записані слова).

Жірондист

Ти ж добре тямив,

чим ся тюрма скінчиться?

Монтаньяр

Вже ж я тямив,

в той самий день і шнур оцей купив,

і пилочку, щоб бути наготові,

бо вирок міг наспіти кожен день.

Жірондист

Скажи, навіщо ж та тюрма була,

коли ти сам надумав визволення?

Монтаньяр

А як би ж я інакше міг примусить

аристократа вічної ідеї

прийняти з рук плебейських монтаньярських

життя й рятунок?

Жірондист

Нащо се тобі?

Монтаньяр

Я раз сказав і знов сказать готовий:

я, монтаньяр, ненавиджу тебе

і всі твої великопанські мрії.

От я тепер даю тобі життя,

і ти його прийнять від мене мусиш

так, як прийняв усі мої софізми,

що я тобі в твоєму стилі плів.

Адже ти мусиш? Правда ж? Ти приймаєш?

Жірондист

Послухай, жирондистів є тут більше,

чого ж ти, власне, обібрав мене?

Монтаньяр

Такий мій смак і добра воля, пане.

Я в вас свого професора шаную

за лекцію історії геройства…

Та годі вже базікання того!

Ми тільки час уводимо. Я знаю,

що ти таки полізеш у вікно,

хіба ж не можна се зробити просто?

Які актори всі ви, жірондисти!

(Спускає шнура, причепленого до гака, за вікно.)

Що є простішого? Берись і лізь

та поглядай у діл, а я тим часом

там стану долі з ліхтарем закритим

і буду подавати гасла світлом:

одкрию - значить, можна лізти далі,

закрию - значить, треба притаїтись.

Долізеш в діл, а там вже клопіт мій,

як переправити тебе ще й далі.

Жірондист мовчки, зціпивши зуби, подається до вікна.

Монтаньяр

(на порозі, усміхаючись)

Годилось би хоч «дякую» сказати.

Жірондист

За правду треба правдою платити:

я, жірондист, ненавиджу тебе

і всі твої глибокохамські вчинки!

Монтаньяр кланяється з іронічним усміхом і зникає з порога. Жірондист кидається до пера, рука тремтить від поспіху і непевності в думках, далі він кидає перо, нічого не написавши.

Нічого я не можу написати!

Та й все одно… вони б не зрозуміли…

За вікном знизу чутно тихий свист. Жірондист здригнувся, іде до вікна, приладжується і починає спускатися по шнуру за вікно.

III
На еміграції

Жірондист-утікач ходить по містку над глибоким яром, де на дні шумить прудкий потік. Вдалині леліє Констанцьке озеро і мріють снігові верхів’я гір.

Жірондист

Гнітить мене твоя краса, чужино!

Занадто гарне ти, моє вигнання!

Занадто вільна ти, моя в’язнице!

І тужу я до стін Консьєржері,

до тих понурих свідків героїзму,

товаришів високих дум і вчинків.

Ті мури, мов живі, неначе тямлять

і біль розлуки, й тугу поривання,

й високе щастя жертви для ідеї,

і муку сумнівів, і радість мрії,

і смерті неминучої трагізм.

Проречистії мури! Скільки душ

їм заповідало думки та мрії

в реченнях мудрих та в огнистих строфах,

і вірний камінь речником зостався

людей, що поніміли під залізом.

А сії гори - в них немає мови.

Всі наші муки, й щастя, й боротьба

для них ніщо. Вони стоять одвіку,

стоятимуть довіку. Людські руки

їм не давали ні краси, ні сили.

Не людська злість яри сі поточила,

не людський гнів громи ті породив,

що населяють гомоном узгір’я;

і чистий сніг на тих недосяжни́х

далеких верховинах щось говорить,

але таке, на що нема луни

ні в слові нашім, ані в нашім серці.

Не думав я, страшна Консьєржері,

що я колись затужу за тобою,

бо я гадав, що вже такої кари

не вигадав би й монтаньярський розум.

Якби я вірив у лихого духа,

я думав би, що то сам сатана

подав мені ту думку, щоб я сам

для себе став метою…

Якби я

тієї думки не прийняв у кров,

у серце, в глибину щонайтайнішу,

я б, може, так тепера не тужив.

Я б тішився, що прийшлим поколінням

послужить, може, нащось сяя туга,

сей жаль безумний за нелюдським щастям

свідомого конання для ідеї.

Я думав би, що ті дрібні рядки,

які щодня кладу я на папері,

колись народами здолають править;

що сі ватаги чорних, дрібних літер

колись повстануть цілим дужим військом

одважних месників за нашу долю,-

але тепер я вже не вірю в се.

Я знаю те, ще кожний сам за себе -

і месник, і борець або - ніщо,

бо кожний має тільки власну долю,

бо кожний в світі може тільки жити

або вмирати, третього ж нічого

не суджено на сьому світі людям.

Тепер же я виразно, ясно тямлю,

що я вмираю, що гірська хвороба

мене взяла на чистих високостях

ідей абстрактних, розуму та думки.

Мені здається, що от-от всі пори

почнуть точити кров і я загину,

як мандрівець на глетчері найвищім,

де грудям дихати надміру легко,

над людську силу…

Та́м було життя,

між тими мурами, де кожний вечір

здавався нам остатнім. Там життя

було зібране, наче в тому шкельці,

що промені порізнені єднає

в одну сліпучу та палючу цятку.

Звичайний крамар там ставав героєм,

там невіглас робився геніальним,

одна хвилина там давала більше,

ніж всі три роки, що прожив я тут.

І як людина в передсмертних муках

часами має просвітки маленькі,

коли здається, що вступає сила

в змарніле тіло, так і я часами

тут оживав на невелику мить,

і серце билось так, мов у живого,

і забувалися сі вічні гори

і ся чужа краса. Такі хвилини

були тоді, коли мені ще слали

із Франції листи. Тепер вже рік,

як я не маю їх…

Не знаю сам,

чи я клясти, чи я святити маю

той час, як я з неволі йшов на волю,-

чи з волі у неволю - як сказати?

А тільки я ніколи не забуду

ні тої ночі, чорної, як горе,

ні того світла, що внизу горіло,

запалене рукою монтаньяра.

Я все дивився в діл, в безодню ночі,

де тільки й бачив я що ярий вогник,

немов пекельне око. Я тремтів -

не знаю сам, від страху чи від щастя.

І досі тямлю, як тоді боявся,

щоб шнур тремтячий по вікні не стукав

і не дзвенів по гратах. Се була

найвиразніша думка. Більш нічого

не вмів би я словами розказать

з того, що думалось і почувалось.

А все-таки се був остатній час,

коли життя було живе навсправжки.

Чи вернеться коли таке життя?

Чи я ще буду хвилею живою

в живому морі, перестану бути

могильним каменем на гробі справи

і ясної ідеї жірондистів?

Колишні братні хвилі прокотились

і зникли всі в червонім морі крові,

та зникли й ті, що їх туди загнали.

Любов моя й ненависть - утопились…

Але невже немає інших хвиль,

з якими міг би я поплисти згідно

або без сліду розточитись в них?

Хоч би часинку погуляти буйно

серед батов товаришів нових!

Нехай би кидали мене та розбивали

об гострі скелі, гуркотом валів

глушили б голос мій, дрібним камінням

та піною мені мутили барву,-

змагався б я, боровся, поривався,

тремтів би за життя своє хвилеве,

але я жив би. Я б людей любив,

людей ненавидів, а не привиддя,

не тіні вмерлих… Певне б, знов були

шпіонські підступи, суди неправі,

глум ворогів, товаришів безсилля,

а потім, може, знов Консьєржері.

Та все була б десь вдалині надія,

хоч би на чорну, безпросвітну ніч,

що визволяє в’язнів із неволі…

…Неслава! глум! До чого я дійшов?

Он сонце вже спускається за гори,

воно ж було якраз над головою,

як я сюди прийшов, а я ще й досі

ходжу по сьому хибкому містку

і що роблю? На долю нарікаю!

От забавка! Якраз для жірондиста,

що поклонявсь колись одній богині,

богині Розуму. Молися ж їй,

душе моя, молися їй ретельно,

як той, хто бачить свій остатній час!

Нехай вона хоч знак який покаже,

куди звернути з сього роздоріжжя

між смертю і життям: чи в той потік,

аби хоч раз його невинна піна

почервоніла від живої краски,

чи на дорогу з волі у неволю?

Для сього ж бо мені не треба навіть

ні ночі темної, ні ліхтаря…

З поблизької колиби виходить старенька жінка і гукає на Жірондиста.

Жінка

Гей, громадянине!

Жірондист не чує за своїми думками.

Ласкавий пане!

Жірондист усе-таки не чує. Жінка підходить до містка і, діждавшись, як Жірондист ступив на твердий грунт, торкає його за плече.

Пробачте, пане, що перебиваю…

Жірондист

(стрепенувся)

Ні, добра жінко, се зовсім нічого!

Жінка

Я знаю, в вас думки, либонь, премудрі

все про науки, про високі справи.

Але живий живе гадати мусить.

Жірондист

Ви проти чого се? Хто вам сказав?

Жінка

Та так воно говориться. Я, власне,

сказать хотіла, що вечерять час,

бо вже, дивіться, й сонечко заходить,

а ви ж таки давно, як від обіду.

Жірондист

А, ви про се…

(На хвилину задумується, потім жваво обертається до жінки.)

А що я поспитаю

вас, паніматко? Ви могли б до рана

приготувать мені харчів, ну, так

хоч днів на два або хоч і на більше?..

Жінка

Куди ж се ви збираєтесь?

Жірондист

(усміхається)

Не знаю…

Се я ще так… але таки могли б?

Жінка

Чому ж? Як треба…

Жірондист

Син ваш дома є?

Жінка

Ще дома. Завтра знову піде в гори.

Жірондист

В які ж він гори піде?

Жінка

Та туди,

в французький бік.

Жірондист

Чи він мене прийняв би

товаришем з собою у дорогу?

Жінка

Чому ж би ні? А то й спитати можна.

(Гукає.)

Конраде, йди сюди!

Виходить молодий хлопець у швейцарському гірському вбранні.

Жірондист

(до нього шпарко)

Ви йдете в гори?

У французький бік? Куди?

Конрад

Аж до Нансі.

Жірондист

Візьміть мене!

Конрад

Я йду надовго, пане!

Чи звикли ви ходити так далеко?

Поки туди, а поки знов назад…

Жірондист

Назад не треба…

Конрад

Як?.. А, розумію.

(Тихо.)

Давно я, власне, ждав такого слова.

Жірондист

Чому?

Конрад

Бо я вас бачу кожний день.

(Звертається до старої жінки.)

Ладнуйте, мамо, нам харчі в дорогу!

29.08.1905,

Зелений Гай

В КАТАКОМБАХ

Посвята шановному побратимові

А. Кримському

Катакомби коло Рима. В крипті, слабо освітленій олійними каганчиками і тонкими восковими свічками, зібралась громадка християн. Єпископ кінчає проповідь слухачам і слухачкам, що стоять побожно, тихо і покірно.

Єпископ

Прославмо ж, браття, господа Христа,

що посадив на небі поруч себе

замученого брата Харіклея.

Хор

На небі слава господу Христу,

що визволяє від земних кайданів,

з гріховної темниці нас виводить

у царство світла вічного.

Диякон

Амінь.

Єпископ

Наш брат був на землі рабом поганським,

тепер він раб господній, більш нічий.

Неофіт-раб

Господній раб? Хіба ж і там раби?

А ти ж казав: нема раба, ні пана

у царстві божому!

Єпископ

Се щира правда:

всі рівні перед богом.

Неофіт-раб

І раби?

Єпископ

Раби господні, брате, не забудь.

Сказав Христос: ярмо моє солодке,

тягар мій легкий. Розумієш?

Неофіт-раб

(після тяжкої задуми)

Ні!..

Не можу. Не збагну я сього слова.

Християнка-рабиня

(в раптовому нестямі пророкує)

Уже лежить при дереві сокира!..

«Я посічу його і вергну в пломінь»,-

сказав господь!.. Прийди, прийди, прийди,

Ісусе, сине божий! Похилилась

твоя пшениця,- жде вона серпа…

Ох, доки ж, господи?.. Рахіль ридає,

нема її діток…

(Безладна мова переходить у несамовитий лемент, інші жінки й собі починають голосити, дехто з чоловіків теж не витримує)

Єпископ

(владним, дужим голосом)

Геть, сатано!

Твоєї влади тут немає!

(Підходить до пророчиці, що б’ється в корчах, і кладе їй на голову руку.)

Сестро,

молитва й віра хай тебе рятують

від навождення злого духа.

Жінка помалу затихає під його поглядом і безсило схиляється на руки до товаришок, що піддержують її.

Християнка

(одна з тих, що піддержують пророчицю. Озивається несмілим голосом)

Отче,

її дитину вчора пан продав

якомусь грекові з Корінфа…

Єпископ

Вмовкни!

Великий наш апостол заповідав:

«А жінка серед збору хай мовчить».

Пророчицю тим часом виводять. Мовчання.

Неофіт-раб

(підходить до єпископа. Тремтячим від збентеження, але розпачливо-зважливим голосом)

Прости, але я все ж не розумію,

як може буть якесь ярмо солодким,

а щось важкеє легким.

Єпископ

Брате мій,

коли ти сам по волі шию схилиш

в ярмо Христове, солодко се буде

твоїй душі; коли ти самохіть

на себе хрест візьмеш, невже він буде

важким для тебе?

Неофіт-раб

Але нащо маєм

ще самохіть у ярма запрягатись

та двигати хрести по власній волі,

коли вже й так намучила неволя?

Намулили нам ярма та хрести

і шию, й душу, аж терпіть несила!

Я не за тим прийшов до вас у церкву,

щоб ярем та хрестів нових шукати.

Ні, я прийшов сюди шукати волі,

бо сказано ж: ні пана, ні раба.

Єпископ

І сюю волю матимеш ти, брате,

як тільки станеш під ярмо Христове.

Раби господні рівні між собою.

Ти під ярмом шлях світовий пройдеш

і в царство боже ввійдеш, теє царство,

де вже немає пана, окрім бога,

а він же нам отець. Твоя гординя

була б до сатанинської подібна,

якби ти влади господа-отця

не хтів признати над собою.

Неофіт-раб

Отче!

Яка вже там в раба гординя тая!

Нехай і так, нехай отець єдиний

над нами буде, та коли ж настане

те царство боже? Де його шукати?

Один з братів казав: воно на небі,

а другий: на землі…

(Дивиться з запитом і палким сподіванням.)

Єпископ

Обидва праві.

Неофіт-раб

Де ж на землі є царство боже?

Єпископ

Тут.

Неофіт-раб

У Римі?!

Єпископ

В нашій церкві.

Неофіт-раб

В катакомбах?

Єпископ

Не говори: «ось тут» чи «там воно».

Воно є скрізь, де бог є в людських душах.

Неофіт-раб

Коли ж він буде в душах всіх людей?

Єпископ

Тоді, коли Христос удруге прийде

на землю з неба.

Неофіт-раб

(смутно)

Брат один казав,

що літ аж тисяча минути мусить

від першого до другого пришестя…

Єпископ

Се єресь, брате, бо ніхто не знає

ні дня, ні часу…

Неофіт-раб

(впадає йому в річ з радісною надією)

Значить, царство боже

настати може в кожен день і час?

Єпископ

Запевне так.

Неофіт-раб замислюється і знов смутніє.

Про що гадаєш, брате?

Неофіт-раб

Я думаю… ось ти сказав, що тут

у нас є царство боже… А чому ж

у нас тут є патриції, плебеї,

ну, і раби?

(Оглядає все зібрання, декотрі спускають очі в землю.)

Християнин-патрицій

(виступає трохи наперед)

Душа твоя, мій брате,

бентежиться даремне. Я - патрицій,

а він - мій раб,

(показує на старого чоловіка)

але се так для світу,

а перед богом ми брати обоє.

Неофіт-раб

(до старого раба)

Ти раб йому про людське око тільки?

Старий раб

Ні, я служу своєму пану вірно,

не тільки зо страху, а й по сумлінню,

як наказав господь.

Неофіт-раб

Коли ви рівні,

то нащо маєш ти йому служити?

Старий раб

То божа воля, що вродивсь він паном,

а я - рабом.

Неофіт-раб

То, значить, в царстві божім

є раб і пан?

Старий раб мовчить.

Патрицій

Він тут мені не раб,

тут я йому готов умити ноги,-

ми зажили святого тіла й крові

укупі, при однім столі.

Неофіт-раб

(до старого раба)

І дома

так само при однім столі їсте?

Старий раб

Ні, брате, се б зовсім не випадало.

Неофіт-раб

Чому?

Старий раб

Бо так не личить… не подоба…

Єпископ

(до неофіта-раба)

Не спокушай його. Він простий духом,

а царство боже для таких найближче.

Хто терпить все в покорі, той щасливий,

тому однаково: чи пан, чи раб

він буде тут у світі.

Неофіт-раб

Ні, мій отче,

ні, не однаково…

(З поривом.)

Коли б ти бачив,

як плакала моя дитина вчора,-

воно ж покірне, тихе немовлятко,-

до вечора без покорму зоставшись:

на оргії прислужувала жінка

і ніколи було забігти в хату

погодувать дитину. А тепер

дитина наша хвора, тільки жінка

не сміє плакати, бо пан не любить

очей заплаканих в рабинь вродливих.

Єпископ

Не треба плакати, хоч би померла

дитина ваша,- їй велике щастя

на небі приготоване.

Неофіт-раб

А панській

малій дитині менше щастя буде,

коли помре невинним немовлятком?

Єпископ

(трохи збентежений)

Невинні всі однакові у бога.

Неофіт-раб

(понуро)

То паненяті вдвоє щастя буде,

раз на землі, а вдруге ще й на небі…

Старий раб

Не заздри, брате, не губи душі,

святої чистоти їй не плями.

Нехай знущається твій пан-поганин

(бо християнин так би не знущався) -

він чистоти в твоїй сім’ї не знищить,

поки у тебе й в жінки душі ясні.

Неофіт-раб

Ой, не печи мене словами, діду!..

Пробач, не знаєш ти… сказати сором…

Е, що там сором для раба!.. Скажу!

Яка там «чистота» і «ясні душі»?

Моя душа гниє, коли я бачу,

як жінка з оргії приходить часом

вином розпалена, з огнем в очах

від сороміцьких співів. Квіти в косах

ще не зов’яли і такі яскраві

супроти бруду в хаті видаються…

Одежу панську жінка поспішає

зміняти на верету рабську швидше,

щоб не каляти в нашій «чистій» хаті,

і я не раз у жінки бачив сльози

в такі хвилини… Звичка до розкошів

уїлась їй у серце, мов іржа,-

без них їй тяжко… Діду, я не міг,

не міг не бить її за тії сльози,

хоч знав, що тим спротивлю їй ще гірше

огидну хату нашу…

Патрицій

Брате мій,

ти напути на нашу віру жінку,

тоді вона вже плакати не буде

по марних світових розко́шах.

Неофіт-раб

Пане! -

чи пак у вас тут кажуть «брате»,-

знаєш, не зважуся я жінки навертати

на нову віру. Хай вже ліпше плаче

по чистих шатах та по панській хаті,

ніж має плакати по чистоті

душі своєї й тіла. Врятувати

вона однаково себе не може,

та що їй з того, коли буде знати

про гріх і святість. Краще хай не знає.

Єпископ

Хто по неволі согрішив, той чистий.

Неофіт-раб

Та ми, раби, самі не раз не знаєм,

що робим по неволі, що по волі…

Гріх чи не гріх, а мука зостається…

Сказати тяжко… я не знаю сам,

чи то моя, чи панськая дитина,

люблю дитину й часом ненавиджу…

Стара жінка

Гріх ненавидіть, то ж дитя невинне.

(Глянувши на єпископа, замовкає.)

Єпископ

І жінка часом мудре слово мовить.

Молода, але змарніла, убого вбрана жінка щось шепоче на вухо поважній старій вдові-дияконисі.

Диякониса

(до єпископа)

Дозволиш говорити, чесний отче?

Єпископ

Кажи, але коротко.

Диякониса

(вказує на молоду жінку)

Ся сестра

бажає послужити сьому брату.

(Вказує на неофіта-раба.)

Єпископ

Як саме?

Диякониса

Просить, щоб його жона

приносила дитину їй до хати,

йдучи на панську оргію служити,-

сестра своє годує немовлятко,

то вділить покорму і тій дитинці

та й доглядить до вечора сумлінно.

Єпископ

(до молодої жінки)

Се добре діло перед богом, дочко.

Молода жінка покірливо схиляє голову.

Диякониса

(до неофіта-раба)

Скажи своїй жоні, нехай приносить

дитя до хати теслі Деодата -

на Форумі Малому він живе -

і доручить сестрі Анціллодеї;

за догляд щирий може бути певна.

Анціллодея

(молода жінка. Тихим голосом до неофіта-раба)

Зроби мені сю ласку, милий брате!

Неофіт-раб

(зрушений)

Спасибі, сестро!

Патрицій

А до мене прийдеш,

я дам тобі одежі, не нової,

але порядної, з моїх рабинь,

ми з жінкою даєм їм більш ніж треба,

то можуть і твоїй жоні вділити,

коли твій пан не досить їй дає.

Неофіт-раб

(здержано)

Спасибі, пане.

Єпископ

(поправляє)

Брате.

Неофіт-раб

(байдуже)

Хай і так.

Християнин-купець

Казав ти, жінка любить чистоту,

а в хаті бруд. Приходь до мого краму,

я мила дам без грошей, певне, пан ваш

вам жалує його.

Неофіт-раб

(з ледве скритою насмішкою)

Либонь, що так!

Старий диякон

Ти, може, часом голодуєш, брате,-

здебільшого погани зле годують

своїх рабів,- то ти приходь до нас

щотижня на агапи у неділю

(се в нас такі обіди для убогих),

там матимеш поживну добру страву

для тіла і для духа. Бо часами,

як покінчиться вже трапеза вбогих,

приходять і єпископ та найстарші

Христової зажити крові й тіла,

подати нам науку благочестя,

умити ноги браттям. Ти приходь

на дворище до мене. Я олійник,

Агатофілом звуся, коло Термів

моя оселя. Всяк тобі покаже,

де мешкає «отой дивак-багач,

що любить годувати всю голоту».

Се так про мене гомонять погани.

Неофіт-раб

(нічого не відповідає дияконові і стоїть який час мовчки, вхопившись за голову)

До чого я дожився! Лихо тяжке!

Жебрущим дідом замолоду став!..

Кого мені клясти? Чи свого батька,

що за довги продав мене в неволю?

Чи ті довги, чи того багача,

купця на людські душі? Чи той день,

той час, коли на світ я народився?

Єпископ

Нещасний, схаменися! Заспокойся!

Жени від себе геть лихого духа

гордині й розпачу! Смертельний гріх

оці твої прокльони, ще й в годину,

коли тобі брати братерську поміч

так гойно призволяють.

Неофіт-раб

Ой, та поміч!

Вона мені вразила серце вкрай…

Та глянь же ти на сю змарнілу жінку,

(вказує на Анціллодею)

вона ж як тінь. А в мене ж молода,

здоров’ям повна жінка; тільки син мій,

як сирота, за покормом бідує,-

чужій дитині долю заїдати

або вмирати мусить, поки мати

вином і втіхою панів частує.

І я ще маю жебрати одежі

отій своїй з біди гулящій жінці,-

з рабів рабині шмаття назбираю,

бо ніколи рукам здоровим прясти,-

немає часу, бо що день, то свято.

Ти кажеш, гріх клясти й розпачувати,

а се ж не гріх,- голодних об’їдати

і голих обдирати? І кого ж?

Своїх братів, працівників, рабів…

Диякон

У нас дають і вбогі, і заможні.

Неофіт-раб

А, я забув, що можу взяти мила

у брата-крамаря зовсім задурно,

щоб трохи обхаючить рабські злидні,

аби не так уже кололи очі

у царстві божому братам багатим,

а то ще прийде часом брат убогий

на ту агапу раз на тиждень їсти

та розпростре свої брудні верети

на лаві поруч білої туніки

і вишитої тоги.

(До патриція.)

Ти подякуй

свому товаришу за теє мило,

бо, може, прийдеться умити ноги

мені для християнського братання,

то все ж таки вони чистіші будуть,

як я їх дома трошки милом змию,

пожалую ручок патриціанських.

Патрицій спалахує, але стримується і тільки поглядає на єпископа.

Єпископ

(ще тихим, здержаним голосом, але вже суворо)

Який злий дух тобі обмарив серце?

За віщо ти своїх братів картаєш

їдкими та вразливими словами?

Що ми тобі вчинили, що ти маєш

супроти нас?

Неофіт-раб

Я маю жаль до вас,

великий жаль. Я досі був рабом,

невільником, запроданим в неволю,

забраним силоміць, а ви тепера

ще й жебраком мене зробити хтіли,

щоб я по волі руку простягав

по хліб ласкавий. Ви мені хотіли

поверх ярма гіркого - ще й солодке,

поверх важкого - легке наложити,

і хочете, щоб я ще вам повірив,

немов мені від того стане легше.

Єпископ

Се ми тобі по щирості казали,

по слову божому.

Неофіт-раб

А я не вірю

ні в щирість вашу, ні в такі слова.

Якби ви щиро помогти хотіли -

он маєте на олтарі срібло

і золото - замість отих агап

могли б рабів з неволі викупляти,-

(до патриція)

ти, пане, міг би відпустити й дурно,

а ми б уже самі собі дістали

одежі й хліба.

Єпископ

Хто такі ми,

щоб волю божу одміняти мали,

кому рабом, кому з нас вільним бути?

Про що ти дбаєш? «Не єдиним хлібом

живе людина, але й кожним словом,

що з божих уст виходить».

Неофіт-раб

Ні, їй мало

самого хліба й слів, їй треба волі,

інакше буде нидіти, не жити.

За те ж я маю жаль до вас великий,

що ви мені замість того життя,

обітованого у вічнім царстві божім,

даєте страву, одіж та слова.

Єпископ

Не всі слова однакові, мій брате,

слова господні більш рятують душу,

ніж людські всі діла.

Неофіт-раб

Які ж слова?

«Терпливість і покора» тільки й чув я

від вас сьогодні. Та невже вони

рятують людські душі? Та невже

за них ідуть на хрест, на наглу страту

і на поталу звірам християни?

Єпископ

Вони ідуть за те велике слово,

якого всім словам людським несила

достоту розказати.

Неофіт-раб

Що за слово?

Єпископ

Те слово - бог. Він альфа і омега,

початок і кінець.²² Ним все настало

і ним усе живе, і більш немає

богів на світі, окрім сього бога,

він є і слово, й сила, і життя.

А всі оті, що звалися богами

в поганськім світі,- ідоли бездушні

або злі духи, слуги князя тьми.

І се за те нас мучать, розпинають,

що ми не хочем ідолам служить

і князя тьми признати нашим богом,

бо ходимо не в темряві, а в світлі.

Неофіт-раб

(палко підхоплює слова єпископа)

«Бо ходите не в темряві, а в світлі»,

то й скинули терпливість і покору,

як маску міма, геть з свого обличчя,

не хочете служити і коритись

тому, чиєї влади ваші душі

признати більш не можуть, проти кого

боротись вам велить сумління ваше!

Чи так я зрозумів тебе, мій отче?

Єпископ

Так, лиш одно додати мушу я:

ми боремось в терпливості й покорі.

Неофіт-раб

(упалим голосом)

І знов нічого я не розумію:

боротися в покорі. Що се значить?

Єпископ

Ми боремося з духом, не з людьми.

Ми платимо покірно всі податки,

ми кесаря шануємо і владу,

не повстаєм ні словом, ані ділом

супроти них, а тільки князю тьми

ні жертви, ні поклонів не даємо.

Неофіт-раб

А хто ж такі той кесар, тая влада?

Хіба ж вони не слуги слуг того,

кого ви князем темряви назвали?

Єпископ

В той час, як служать ідолам, а в інший -

вони начальники, від бога дані.

Неофіт-раб

Від бога? Від якого?

Єпископ

Бог єдиний

на світі є, бог Слово, бог Любов.

Бог триєдиний, Батько, Син і Дух.

Неофіт-раб

То се він дав і кесаря, і владу

преторіанську та патриціанську,

і владу над рабами багачів?

Єпископ

«Нема на світі влади, окрім тої,

що йде від бога». Бог є цар і пан

над усіма владиками земними,

вони в його руці, і він помститься

над ними за неправду, а не ми.

«Мені належить помста»,- каже Вічний.

Неофіт-раб

Коли ж та помста?

Єпископ

Хто збагнути може шляхи господні?

Неофіт-раб

Може, аж тоді,

як царство боже стане по всім світі,

коли Христос на землю вдруге прийде?

Єпископ

Тоді напевне буде божий суд.

Неофіт-раб

А потім що?

Єпископ

Одна отара буде,

єдиний пастир.

Неофіт-раб

А при нім не буде

помічників, намісників господніх,

ніяких тих начальників над нами?

І вже тоді не будуть більше люди

у думці вільні, а в житті раби?

Єпископ

Не знаю, сього слова нам не дано

від господа Христа й його посланців.

Неофіт-раб

Отак?.. Про мене ж, хай воно й ніколи,

те царство боже, не приходить!

Старий раб

(з невимовним жахом)

Боже!

Рятуй нас від гріха! Що він говорить?

Вся громада християнська гомонить; окремих слів не чутно, але гамір, як хвиля, росте, наповняє крипту і луною розкочується по темних переходах катакомб.

Єпископ

(підіймає руку вгору. Дужим голосом)

Мир, браття, вам!

(До неофіта-раба.)

Покайся, нечестивий!

Візьми назад слова ті необачні,

бо гірш тобі на тому світі буде,

аніж на сьому. Хто на сьому світі

не хоче царства божого вбачати,

той втратить і небесне царство боже

і буде вергнутий в геєну люту,

де пломінь невгасимий, плач і скрегіт

і де робак довіку точить серце.

Неофіт-раб

(палко)

Ні, не покаюсь. Ти, старий, даремне

мене геєною лякаєш. Маю

геєну ту щодня і щогодини,

навколо себе чую плач і скрегіт,

щодня мені робак той точить серце.

То ж він мене привів сюди до вас

шукати правди, волі і надії.

А що я в вас найшов? Слова облудні

і марну мрію про небесне царство

та про царя єдиного в трьох лицях,

що над панами нашими панує,

а їм дає над нами панувати

від першого до другого пришестя,

а може, й далі. Може ж, і по смерті

у тім небеснім вашім царстві божім

довіку буде так, як тут до часу,-

безплотні душі ваші будуть вічно

терпіти і «боротися в покорі».

Сей рабський дух

(на старого раба)

і там служити буде

не тільки зо страху, а й по сумлінню

душі патриціанській можновладній,

сей

(на крамаря)

буде важити добро і зло

і чистоту по часточках вділяти,

сей

(на диякона)

раз на тиждень буде роздавати

духовну страву отакій голоті,

як хоч би й я, а ми вже, злидарі,

стоятимем тихенько та покірно,

немов старці перед багатим паном,

ждучи, який нам знак подасть єпископ,

чи він хоч слово мовити дозволить,

а може, нам звелить співати гімни

єдиному цареві всіх царів

і панові усіх рабів небесних.

Ні, далебі, не знаю, чи не краще

було б мені в самій геєні вічній,

ніж у такому рабстві безнадійнім,

з якого й смерть вже визволить не може.

Єпископ

(що вже скілька раз намагався перервати ту мову і стукав патерицею об землю, гнівним і грізним голосом покриває слова неофіта-раба)

Геть, відійди від мене, сине тьми!

Лиши сей збір! Чого сюди прийшов

бентежити святу громаду нашу?

Нащадку злий єхидни, скрийся в нору,

з якої виліз на погибель душам!

Неофіт-раб

Ні, ти мене не смієш проганяти,

бо я сюди прийшов по твому слову,

повіривши обітниці лукавій,

немовби тут знайду любов і спокій,

і вічнеє життя. А ви забрали

останній спокій і любов останню

навіки отруїли, і тепер

душа моя вмирає. Я не знав,

що значить гріх, я тільки знав нещастя,

а ви мене навчили, що то гріх

і нечесть перед богом. Я був певний,

що смертю покінчаються всі муки,

а ви мені відкрили ціле пекло

в просторі вічності за гріх найменший.

Так мусите ж ви дати оборону

від безлічі гріхів отих пекельних.

Учили ви мене любити ближніх,

так научіть мене їх боронити,

а не дивитись, опустивши руки,

як в рабстві тяжкім браття погибають.

Все ваше милосердя, наче латка

на ветоші злиденного життя,

і тільки гірше злидні виявляє.

Чи молоко чужої жінки дасть

моїй дитині ніжність материнську?

Чи верне чиста одіж чистоту

моїй щодня плямованій дружині?

Чи я забуду серед ваших зборів

мою сумну, зганьбовану оселю?

Не хліба хочу я, не слова прагну,-

любові чистої без плям бажаю,

без заздрощів, без сумнівів нечистих,

до ясної надії пориваюсь,

що я хоч здалека побачу волю,

що хоч мій син, онук, найдальший правнук

такого часу діжде, як і слово,

ганебне слово «раб» із світу зникне;

жадаю віри в ту святую силу,

що розум просвітить у найтемніших

і всіх людей збере в громаду вільну

без пастиря-дозорця і без пана,

а не в отару з пастухом свавільним

та з лютими собаками, тремтячу

від голосу вовків, левів, шакалів,

гієн, лисиць і всякого хижацтва.

Не я один духовну спрагу маю,

не я один так серцем голодую,

багато нас таких. Мені казав

один товариш-раб, що десь над Тібром,

як перейти отруєну Маремму,

є табор потайний²³ рабів-повстанців.

Утомлені своїм довічним рабством,

вони гадають розірвати пута

і скинути ярмо з своєї шиї.

Патрицій

Ти думаєш, вони надовго скинуть?

Неофіт-раб

Хоч би на мить, і то вже варто труду!

Я сподівався на довічну волю

в громаді вашій, але ви й на мить

«солодкого ярма» не здатні скинуть.

Так чи не краще залишити мрії

про вічне і піти на часове,

замість агап на оргію криваву?

Патрицій

Скажи - на хрест і на ганебну страту.

Неофіт-раб

Ей, християнине, з якого часу

у вас ганебною зоветься страта?

Невже се ви жахаєте хрестом?

Адже Месія ваш не посоромивсь

укупі з розбишаками конати

на тім хресті.

Єпископ

Він освятив хреста,

а не розбійники. Він врятував їх,

а не вони його.

Неофіт-раб

Овва! Невже?

А може б, він не царював на небі,

не панував над душами людськими,

якби не проливалась тая кров

розбійників, повстанців, непокірних

на пострах всім рабам і «простим духом»,

бо, може, «терпеливість і покора»

давно б полинули з землі на безвість,

якби мара прибитих на хрестах

кривавих розбишак нас не лякала

погрозою даремного сконання.

Молодий християнин

Терплячих і покірних не лякає

смерть на хресті за того, хто прийняв

за всіх нас муки хресні.

Неофіт-раб

Так на те

він їх прийняв, щоб ми їх знов приймали?

То де ж він, той рятунок, в чім той викуп

гріхів усього світу, як ізнов

щодня криваві викупи даються?

Єпископ

Той викуп там, на небі. Наше царство

не сього світу. Хай тіла вмирають,

аби повік жили блаженні душі.

Христос віддав і плоть, і кров свою

в поживу вірним, а такі ледачі

раби лукаві, як ось ти, марнують

святий той дар, і він даремне гине.

Неофіт-раб

А мало нас погинуло даремне,

кривавих жертв усім богам неправим,

та гине й досі за того царя,

що, кажеш ти, на рабство осудив нас?

Хто зміряв шлях, обставлений хрестами,

що ми, раби, одвіку перейшли?

Хто зважив кров, що досі ще не впала

на голову катів, а все тяжить

на дітях тих замучених героїв?

По тій крові, немов по багряниці,

простеленій для кесарських тріумфів,

пройшла богів фаланга незчисленна

з землі на небо. Доки буде слатись

під ноги їм, тиранам безтілесним,

богам безкровним, неживим примарам

живої крові дорога порфіра?

Своєї крові я не дам ні краплі

за кров Христову. Якщо тільки правда,

що він є бог, нехай хоч раз проллється

даремне божа кров і за людей.

Мені дарма, чи бог один на небі,

чи три, чи триста, хоч і міріади.

За жодного не хочу помирать:

ні за царя в незнаному едемі,

ні за тиранів на горі Олімпі,

нікому з них не буду я рабом,

доволі з мене рабства на сім світі!

Я честь віддам титану Прометею,

що не творив своїх людей рабами,

що просвітив не словом, а вогнем,

боровся не в покорі, а завзято,

і мучився не три дні, а без ліку,

та не назвав свого тирана батьком,

а деспотом всесвітнім, і прокляв,

віщуючи усім богам погибель.

Я вслід його піду. Коли загину,

то не за нього - він не хоче жертви,-

але за те, за що і він страждав.

Нехай нікого хрест мій не лякає,

бо як почую я в своєму серці

святий вогонь і хоч на час, на мить

здолаю жити не рабом злиденним,

а вільним, непідвладним, богорівним,

то я щасливим і на смерть піду,

і без докору на хресті сконаю.

Анціллодея раптом заходиться невтримливим риданням.

Неофіт-раб

(лагідно)

Чого ти, сестро? Що тебе вразило?

Чи я тебе образив прикрим словом?

Повір мені, я не хотів того.

Анціллодея

Ні, брате… не образив… тільки… шкода…

Та жаль мені тебе… загинеш, певне…

Єпископ

Не плач. Лукавий раб - не вартий сліз.

Він поклонився духом Прометею,

а той єсть сатана, одвічний змій,

що спокусив на гріх і непокірність.

Нема сьому рабові ні рятунку,

ні прощі. Він занапастив себе.

Покиньмо нечестивця, одсахнімось,

ходім од зла і сотворімо благо.

Неофіт-раб

А я піду за волю проти рабства,

я виступлю за правду проти вас!

Вся громада рушає з свічками в руках. Єпископ попереду. Неофіт-раб іде сам окремо другим переходом в інший бік.

КАССАНДРА

Драматична поема

ДІЯЧІ

Кассандра²⁴ - дочка троянського царя Пріама, пророчиця, жриця Аполлона.

Поліксена - її сестра, молода дівчина.

Деїфоб - її найстарший брат, ватаг військовий.

Гелен - другий її брат, віщун і жрець.

Паріс - наймолодший брат Кассандри.

Гелена - жінка спартанського царя Менелая, що втекла з Парісом у Трою.

Андромаха - жінка Гектора, брата Кассандри.

Левке́, Хрізе́, Айтра, Клімена, Креуза - рабині Андромахи.

Стара рабиня Поліксенина.

Долон - молодий троянець, колишній наречений Кассандри.

Ономай - цар лідійський, що сватає Кассандру.

1-й, 2-й, 3-й, 4-й вартовий - сторожа міста Іліона в Трої

Флейтист.

Кітарист.

Сінон - еллін, шпигун.

Агамемнон Атрід - цар аргоський, найстарший ватаг ахейського війська.

Менелай Атрід - брат його, цар спартанський; Одіссей - цар Ітаки; Діомед, Аякс - підрядні ва́тага ахейського війська.

Клітемнестра - жінка Агамемнона.

Егіст - родич і намісник Агамемнона.

Троянці, троянки, раби, рабині, вояки троянські й еллінські.

Діється в часи еллінсько-троянської війни в Трої, в місті Іліоні. Епілог - в Елладі, в столиці Арголіди Мікенах.

I

Кімната в гінекеї (жіночій половині) Пріамового дому. Гелена сидить на низькому різьбленому стільці і пряде пурпурну вовну на золотій кужілці; сама пишно вбрана, на поясі висить кругле срібне свічадо. Кассандра ввіходить у кімнату, замислена, дивиться поперед себе, погляд її падає на Гелену, немов пронизує її і немов бачить крізь неї ще щось далі. Так дивлячись, Кассандра спиняється посеред кімнати і стоїть мовчки.

Гелена

Сестрице, радуйся!

Кассандра

Радій, Гелено,-

бо ми не сестри.

Гелена

Ох, я добре знаю,

що осоружна я тобі, як смерть.

Кассандра

І ти, і смерть - обидві рідні сестри.

Гелена

Кассандро!

Кассандра

Так зови мене, Гелено,

а не сестрою.

Гелена

(вражена)

Більш тебе ніколи

не назову сестрою. Тільки чом

себе ти не зовеш сестрою смерті,

було б тоді се більше до лиця.

Вже так, що до лиця!

Кассандра

Візьми свічадо.

Гелена

До чого сі слова?

Кассандра

Візьми свічадо!

Гелена мимохіть слухається і бере свічадо в руки. Кассандра стає з нею поруч.

Дивись: от ти і я,- у нас нічого

подібного нема.

Гелена

А хто ж те каже?

Кассандра

Якби ж я так була подібна смерті,

була б тобі подібна.

Гелена

Геть іди!

Чого ти смерть на мене накликаєш?

Кассандра

Хіба сестра сестру повинна вбити?

Сестра сестрі частіше помагає.

Гелена

Так ти того прийшла оце до мене,

щоб дорікати? Що ж, печи, картай,

вам тільки й радощів, коли я плачу.

Бере з її рук свічадо і держить проти її лиця. Гелена насуплює брови, але не плаче й не одвертається, обличчя їй дедалі випогоджується.

Кассандра

Ти плакати не можеш, як і смерть.

Дивись: твоє обличчя знов спокійне,

знов тая сила у твоїх очах,

велика сила,- їй усі коряться,

всі смертні, і Кассандра вкупі з ними.

(Спускає свічадо.)

Ідеш ти - і старі, поважні люди

склоняються перед тобою низько

і мовлять урочисто: «Богорівна!»

Ти глянеш - кам’яніють мужі сильні

і тихо шепотять: «Непереможна!»

Ти поцілуєш - і погасне погляд

у наймолодшого з синів Пріама,

кров хвилею потужною приб’є

до серця, і німіє серце й слово,

і блідне пам’ять, і обличчя блідне,

і весь він твій, і вже нема для нього

ні матері, ні батька, ні родини,

ні краю рідного… Троянки, плачте!

Умер, загинув молодий Паріс!²⁵

Гелена

Ти братові своєму смерть віщуєш?

Кассандра

Для мене він давно вже не живе.

Гелена

Нена́висна! Я знаю, як ти зроду

ворогувала на Паріса.

Кассандра

Зроду

любила я його.

Гелена

А нащо ж ти

вмовляла батька й матір не приймати

його до двору, як прийшов він вперше

від пастухів убогих, що його

ховали від пророцтва навісного?

Кассандра

То не було пророцтво навісне.

Умерти або жити з пастухами

було б єдине для Паріса щастя.

Гелена

Чому ж то так? Чому ж то Деїфоб,

і Гектор, і Гелен, і всі брати,

і сестри всі, і ти сама, Кассандро,

в палатах здатні жити, а Паріс

у курені пастушім мав би скніти?

Кассандра

А скніти у палатах, може, краще,

так як Паріс у тебе в гінекеї?

І Деїфоб, і Гектор, і Гелен

живуть, не скніють: Деїфоб на раді,

а Гектор на війні, Гелен у храмі -

живуть душею й тілом. А Паріс?

Він тільки й жив, як грав там на сопілці

серед отар. Мовчить Паріс на раді

і зброю надягає, мов кайдани,

боги з ним на розмові не бувають.

Гелена

З ним Афродіта розмовляє!

Кассандра

Ні!

Він раб її, з рабом нема розмови.

Вона велить, він слухає, та й годі.

Гелена

Се ж тільки ти змагаєшся з богами,

за те вони тебе й карають.

Кассандра

Що ж,

їх сила в карі, а моя в змаганні.

Гелена

Для того ти й з Кіпрідою змагалась,

коли вона Паріса напутила

до мене в Спарту плисти? Що ж, Кассандро,

Кіпріда, бач, перемогла тебе!

Кассандра

Мене, Гелено? Ні, тебе й Паріса.

Гелена

Але ж Паріс послухав не тебе.

Кассандра

Глухий не чує - де ж тут перемога?

Гелена

Та хто ж би слухав провісті твоєї?

Не говорила ж ти, почім ти знала,

що вийде з подоріжжя.

Кассандра

Я не знаю

нічого, окрім то́го, що я бачу.

Гелена

Та що ж могла ти бачити тоді?

Кассандра

Я бачила, як молодик вродливий

з веселим серцем на чужину плив,

не посланцем народу велемудрим,

не збройним вояком і не купцем;

шличок пастуший легкодумне чоло

не зброїв, а красив. І я сказала:

«Гей, куйте шоломи, троянські мужі,

утроє, вчетверо кладіть блискучу мідь!»

А потім… ох, страшна була хвилина,

як він прибув, а з ним і ти, Гелено,

і я отой смертельний поцілунок

побачила…

Гелена

Кассандро! се неправда!

Паріса я в той час не цілувала.

Кассандра

І все-таки я бачила його,

той поцілунок, саме в ту хвилину,

коли до нашої землі торкнулась

червоно взута білая нога

твоя, Гелено. Ранила ти землю.

Гелена

Ти крикнула до мене: «Кров і смерть!»

Того тобі довіку не забуду.

Кассандра

Я не тобі те крикнула, Гелено.

Була я в той час новонарожденна

і криком болю світ новий стрічала.

Я бачила: Паріс на нас не глянув,

устами тільки привітав троянців.

Я бачила, як на його думки

сандалія червона наступила.

Я крикнула: «Несіть ячмінь і сіль,-

за жрицею рокована йде жертва!»

Розвіяв вітер золотеє пасмо

твого волосся. «Мчить Арес неситий²⁶

на поводі Кіпрідинім, як огир

в палу́ жаги. Готуйте гекатомбу!»²⁷ -

волала я і бачила: на морі

вже чорні кораблі багряну хвилю

стернами різали, вітрила рвались…

На шоломах у вояків ахейських

тряслися грізно гриви…

Гелена

Ти безумна!

Хіба в той день ахейці приплили?

Ми ж більше року прожили спокійно!

Кассандра

Я бачила в той день ахейське військо.

Тепер я бачу: Менелай бере

тебе за руку…

Гелена

Геть від мене, люта!

Неправда то! неправда! І ніколи

того не буде! Краще розіб’юся,

упавши з вежі на каміння гостре!

Кассандра

(з певністю)

Твій чоловік бере тебе за руку,

і, ледве взяв, вже ти його ведеш.

Ти попереду, він іде позаду…

Чужі моря, чужі краї минає

ваш корабель, несучи вас додому…

Огні погасли на руїнах Трої,

і дим від Іліона в небі зник…

А ти сидиш на троні, ти цариця,

прядеш собі на золотій кужілці

пурпурну вовну, і червона нитка

все точиться, все точиться…

Гелена

Неправда!

Кассандра

О богорівна! О непереможна!

Епіметея дочко!

Гелена

Що се знов?

Яке нове безумство? Як ти смієш

казать мені «Епіметея дочко»?

Кассандра

Був Прометей і був Епіметей,

одного батька-матері синове.²⁸

Життя й вогонь дав людям Прометей

і знав, що муки ждуть його за теє,

провидець мук не відвернув від себе,-

з усіх синів праматері Землі

його найгірше покарала Мойра.²⁹

Епіметей не знав нічого. Завжди

у нього думка доганяла вчинок.

Він взяв собі за жінку ту Пандору,

що смерть і горе людям дарувала,

і був щасливий з нею, і довіку

ніхто його нещасним не назвав.

Одного батька й матері синове,

титани зроду не були братами,

а ти хотіла, щоб тебе Кассандра

сестрою називала! Ні, Гелено,

неправди я не можу говорити.

Гелена

Неправда все, що ти коли говориш!

Кассандра

Епіметей казав так Прометею

і був щасливий. Радуйся, царице!

(Виходить.)

II

Кассандрин покій. Кассандра пише Сівілінську книгу³⁰ на довгому пергаменті. Коло неї великий триніг з запаленим куривом.

Поліксена

(у білому убранні, червоні стрічки й червоні квітки з гранати в косах)

Кассандро, рідна, ти не знаєш, люба,

яка щаслива я! Який вродливий

мій Ахіллес, мій наречений! Часто

я з брами бачу, як він їде полем,

мов Геліос прекрасний, так він сяє.

З Атрідами в незгоді він,³¹ і хоче

в міцному мирі з батьком нашим бути,

і шлюб наш буде вже одразу плідним,-

так кажуть мірмідонці і троянці,

бо з нього зродиться і згода, й сила,

і не загине вже святая Троя,

не вмре народ державного Пріама!

Кассандра

Пробач мені, сестричко, я не можу

тепер з тобою говорити. Бачиш,

тепер пишу я книгу, на розмові

я мушу бути з яснокудрим богом.³²

Поліксена

Негарно заздрити сестрі, Кассандро,

не винна я, що Ахіллес мене,

а не тебе з усіх царівен вибрав,

не дівчина ж бо мужа вибирає,

а він її. І з того я не винна,

що ти не вміла догодить Кіпріді.

Кассандра

Ні, Поліксено, я тобі не заздрю!

(Заслоняє лице покривалом.)

Поліксена

Прости, кохана, я тебе вразила.

В своєму щасті я зовсім забула,

що слово «шлюб» гірке моїй Кассандрі

від того часу, як Долон зрадливий

одкинувся від неї.

Кассандра

Поліксено,

що говорить про те! Я добре знала,

що я йому дружиною не буду.

Поліксена

А нащо ж ти приймала подарунки?

Кассандра

Бо я його любила. Ті дари -

то все, що міг Долон Кассандрі дати.

Чому ж я мала б і того зрікатись?

Він щиро те давав, а я те брала,

щоб мати спогад про хвилини щастя,

бо знала я, їх небагато буде.

Дивись: і досі золота гадючка

мені правицю обвиває так,

як спогад в’ється коло мого серця…

(Показує обручку на руці вище ліктя.)

Долон не винен. Винні сії очі,

не вмів їх погляд мовити: «Кохаю»,

хоч від кохання серце розривалось.

Боявся їх Долон. Він сам казав,

що вбили щастя наше тії очі

холодними і твердими мечами.

Вони однакові були, незмінні

перед богами і перед коханим.

Не міг Долон очей тих подолати,

не міг він погляду їх одвернути

від таємниці до живого щастя.

І знала я, що в сих моїх очах

моя недоля, тільки що робити?

Хіба осліпнути? Бо де візьметься

у птиці віщої коханий погляд

голубки, що воркує.

Поліксена дивиться їй в очі.

Поліксено!

Не придивляйся до моїх очей.

Не говори до мене, не питай

нічого, нічогісінько. Ти знаєш,

тебе я над усіх сестер злюбила.

Не говори до мене.

Поліксена

Ні, Кассандро,

не думай ти, що й я тобі ворожа,

як інші всі. Не винна ж ти, що хвора,

що бог тобі так затуманив думку,

що скрізь лихе ввижається тобі

там, де його і признаку немає,

що ти собі та й людям труїш радість.

Мені тебе, голубко, дуже шкода.

(Сідає на низенький ослінчик біля ніг Кассандри.)

Сестричко, розчеши мені волосся.

Мені казала мати розчесатись,

та бачиш, як заплуталось воно,

та ще тут сі квітки ніяк не вийму.

(Виймає з-за пояса золотий гребінець і маленьке кругле свічадо.)

Ось маєш гребінець.

(Подає гребінець Кассандрі, тая бере слухняно, починає розв’язувати стрічки, виймати квітки з волосся. Поліксена дивиться в свічадо.)

Кассандра

(шепоче)

Яка хороша

моя сестричка! Заздрісні боги

собі найкраще в жертву вибирають.

О, краще б я тепер мечем жертовним

життя її перетяла, от зараз,

поки вона ще горя не зазнала!

Поліксена

(бачить в свічаді очі Кассандри)

Кассандро, я боюсь твоїх очей!

Чого так дивишся? Що ти шепочеш?

Кассандра

Нічого, ні, нічого. Ти казала,

що хвора я. Так, може, се і правда,

я, певне, хвора, не вважай на мене…

Згадала я про нашого Троїла,³³

до тебе він такий подібний був…

а надто як лежав мечем пробитий…

спокійний, тихий, гарний… Поліксено,

ти вже забула, чий то був той меч

у грудях брата нашого Троїла?

Поліксена

Кассандро, нащо спогадами труїш?

На те війна.

Кассандра

Ох так, на те війна:

убити брата, потім заручити

сестру за себе…

Поліксена

Брат давно убитий,

і я його зовсім не пам’ятаю,

та й Ахіллес тоді зовсім не знав,

кого він убивав.

Кассандра

Та ми те знаєм.

І, певне, Ахіллес того не знав,

що в той же час, як він шукав послів,

щоб їх послати у свати до тебе,

твій брат, наш Гектор, саме раду радив,

щоб запалити кораблі ахейські.

В той час, як ти оці квітки з гранати

у кучері вплітала, Гектор наш

думливу голову шоломом зброїв.

Поліксена

Так що? Він мірмідонців не зачепить,

то й Ахіллесові про те байдуже,

як і мені.

Андромаха

(вбігає)

Чи ви те чули, сестри?

Мій Гектор, кажуть, заколов Патрокла.

Се ж Ахіллес Патрокла мав за друга

найпершого…

Кассандра

Ой горе! кров і помста!

Оце твій шлюб, нещасна Поліксено!

(Бере з-за тринога ножиці і обрізує коси Поліксені.)

Поліксена

Ой!

Кассандра

Поліксено, де жалобні шати?

Андромаха

Безумна, що ти робиш?

Кассандра

(в пророчому нестямі)

Андромахо,

сестра по братові жалобу носить,

вдова по мужеві бере ще глибшу,

а сирота загине в сповитку!

Андромаха

Зловіснице, бодай ти заніміла!

Поліксена

Чом ти мені одразу не сказала,

що горе близько? Може б, я могла

затримать Гектора…

Кассандра

Ох, Поліксено,

я завжди чую горе, бачу горе,

а показать не вмію. Я не можу

сказати: тут воно або он там.

Я тільки знаю, що воно вже є

і що його ніхто вже не одверне,

ніхто, ніхто. Ох, якби тільки можна,

то я б сама те горе одвернула!

Поліксена

Та й одвернула б, якби ти сьогодні

сказала Гектору: не йди на бій.

Андромаха

Вже ж ти це знала,- чом же не сказала?

Кассандра

Хоч би й сказала,- хто б мені повірив?

Андромаха

Та як же й вірити, коли ти завжди

не в пору й недоладно пророкуєш?

Поліксена

Віщуєш горе завжди, а чому

й від кого прийде горе, не говориш.

Кассандра

Бо я того не знаю, Поліксено.

Андромаха

То як ми можем вірити словам?

Кассандра

То не слова, я все те бачу, сестри,

що говорю. Я бачу: Троя гине.

Андромаха

Чому? Від кого? Хто її зруйнує?

Атріди? Ахіллес?

Кассандра

Не знаю, сестри.

Я бачу тільки: Троя погибає,

і шлюб дочки Пріама з Ахіллесом,

червоним від крові троянських мужів,

ганебний шлюб не врятував би Трої.

Живі вино готують на весілля,

мерці волають: «Крові дайте, крові!»

…Ох, скільки крові чорної я бачу!

І батько наш коліна обіймає

катам своїх дітей… Я чую крик…

ридає, плаче, скиглить, виє, виє…

То наша мати!.. Я пізнала голос!..

Андромаха

Боги всесильні, одберіть їй мову!

Кассандра хапається за голову і з жахом дивиться у простор. Поліксена з плачем кидається в обійми Андромахи.

III

Гінекей Андромахи. Рабині прядуть і тчуть, деякі гаптують і шиють. Андромаха тче великий білий плат, обходячи навколо високі кросна.

Андромаха

(до рабинь)

Підіть на браму ви, Левке й Хрізе,

іди й ти, Айтро; по черзі вертайтесь,

поглянувши на бій і розпитавшись,

про Гектора мені звістки приносьте.

Рабині виходять.

Клімена

(стара рабиня)

Чому ти, владарко, сама не підеш?

Не так би сумувала, подивившись,

як твій герой воює ворогів.

Андромаха

Не можу я, Клімено, я боюся

іржання коней, брязкоту мечів,

і куряви, і крику, а найгірше

того смертельного співання стріл!

Як я те чую й бачу, то здається

мені, що то повстав з безодні Хаос,

що ні людей нема вже, ні богів,

а тільки смерть панує самовладно.

А як не бачу лютої війни,

то й не боюся, і тоді я вірю,

що Гектора ніхто не подолає,

бо він герой понад усіх героїв.

Креуза

(молода рабиня)

Се правда, владарко! Щаслива жінка,

що може про свойого чоловіка

таку сказати правду…

Кассандра

(раптом увіходить)

Правда й щастя!

Як легко ти паруєш їх, Креузо!

Андромаха

(з невиразним страхом)

Чого тобі, Кассандро? Ти, здається,

забула вчора в мене веретено?

Креузо, пошукай…

Кассандра

Не треба, сестро.

Не буду я ні прясти, ані ткати.

Жалобні шати маю, а на по́крив

смертельний ти сама давно напряла,

не знаю тільки, чи доткати встигнеш.

Андромаха

До чого ти се кажеш? Я на ложе

для Гектора новий готую плат.

Кассандра

Я тільки се й кажу.

Айтра

(увіходить)

Наш владар в полі

зустрівся з Ахіллесом.

Андромаха

Ох!.. І що ж?!

Айтра

Здається, він його перемагає.

Андромаха

Та хто кого?

Айтра

Наш владар Ахіллеса.

На брамі Поліксена аж зомліла,

побачивши, як Ахіллесу скрутно.

Андромаха

От безсоромна! то вона не брата,

а мірмідонця стежить?!

Кассандра

Андромахо,

на неї Мойра наложила руку.

Не ти найнещасливіша у світі,

тож не суди нещасних. Вдів багато,

а межи братом вибирати й милим

не часто мусить жінка.

Андромаха

Що ти кажеш?

Ти, наче п’яна, помішала в купу

і правду, й вигадку…

Кассандра

Вино з водою

помішані стають одним напитком.

Левке

(увіходить і мовчки спиняється)

Ну, що, Левке?

Левке

Не посилай мене

на браму, владарко…

Андромаха

Кажи, що сталось?

Левке

Нічого ще не сталось… я не можу…

Ох, сам Арес пустився б утікати,

не то що смертний…

Андромаха

Що ти жебониш?

Хто ж утікає?

Левке

Владар наш… твій муж…

Андромаха

(замахується на неї човником ткацьким)

Неправда! Як ти смієш?..

Кассандра

(спиняє її руку)

Не поможе

твоя рука проти правиці Мойри.

Андромаха

Геть, геть, зловіснице! Се ти, ти винна,

коли то правда, що говорить сяя!

Ти одібрала Гектору відвагу,

зламала дух зловісними речами,

убила віру й певність. Бо ніколи

мій Гектор не втікав від бойовиська,-

надію ніс, приносив перемогу

і славу. Але ти надію вбила

проклятими словами: «Помста й смерть!»

Бери ж на себе сором і неславу,

що брат нещасний з бою принесе!

Кассандра

Якби приніс хоч їх, я прийняла б.

(Тремтить і, не маючи сили встояти, сідає на перший порожній стілець.)

Ох, Андромахо, як я палко прагну,

щоб не були мої слова правдиві!

Андромаха

Якби ти тільки їх не вимовляла

і не труїла нас, то й не було б

лихої правди. Не вгасав би дух.

Кассандра

Зрікаюсь, Андромахо, я зрікаюсь

тих слів зловісних.

Андромаха

Пізно вже, Кассандро,

вже дух погас.

Кассандра

(мимохіть)

Ох! і життя погасло!

Ой горе! що робити? Я те бачу!

Я бачу: Ахіллес прудкий женеться,

а Гектор упадає… страх і сором

його підбили, а не меч Пелідів.³⁴

Андромаха

Ні, ти сама була б зо всього винна,

не страх, не сором і не меч, а ти,

отруйнице, коли ти правду кажеш!..

Ох, що ж вони не йдуть? Я більш не можу…

тих звісток ждати… Я піду сама…

Кассандра

(затримує її)

Я не кажу, нічого не кажу,

нічого не віщую… Тільки бачу!!.

Осліпніть ви, зловісні очі!..

Хрізе

(вбігає)

Горе!

Поліг наш владар від меча Пеліда!

Андромаха мліє, рабині заходжуються коло неї, голосячи.

Кассандра

(несамовита від туги, промовляє, мов непритомна)

Не страх, не сором і не меч, а я

своєю правдою згубила брата…

(Закриває лице покривалом.)

IV

Частина майдану коло Скейської брами оточена муром. Праворуч, трохи в глибині,- храм, ліворуч - брама. Смеркає. Довгі тіні простягаються через майдан. Невеличкий гурток троянців посередині, межи брамою й храмом, радиться пошепки про щось. Всередині гуртка Долон, колишній наречений Кассандри,- до нього найбільше звертаються ті, що радяться. Кассандра з Поліксеною ідуть через майдан від храму, обидві в чорних жалобних шатах, тільки в Поліксени обрізані коси і непокрита голова, а Кассандра загорнена з головою в довге чорне покривало.

Кассандра

(спиняє Поліксену й стає нерухомо)

Дивись, дивись, які непевні люди

зібрались там…

Поліксена

Чого вони непевні?

То ж Агенор, Гелен і Деїфоб,

а серед їх Долон.

Кассандра

Ох, і Долон!

Поліксена

Чого ти так зітхнула й застогнала?

Кассандра

Нічого, так.

Поліксена

Не можеш ти забути,

що він тобі…

Кассандра

Ох, Поліксено люба,

я не про себе думаю тепер.

Поліксена

Про що ж?

Кассандра

(складає з благанням до неї руки)

Сестричко, рідна, найдорожча,

молю тебе, благаю, не питай

і не примушуй говорити! Може,

се правда, що слова мої отрутні,

що й очі забивають людську силу!

Осліпнути я хтіла б, заніміти…

Ох, се було б таке велике щастя!

Поліксена

Кассандро! схаменись! Де ж та людина,

щоб тішилась каліцтвом чи бажала?

Кассандра

Ось тут вона, з тобою поруч.

Поліксена

Рідна,

ходімо звідси!

Кассандра

Ні, я не піду,

я мушу надивитись на Долона,

бо… ні, нічого… тільки надивитись.

Я не піду… не можу… ти ж іди,

коли ти хочеш.

Поліксена

Я з тобою буду,

самій же так тобі не випадає.

Кассандра

Кассандрі байдуже, що випадає,

що ні,- вона лиш те чинити мусить,

що їй на долю випало.

Тим часом гурток скінчив нараду і розійшовся. Долон, зоставшись без товаришів, наближається до обох царівен.

Долон

Царівни,

вітаю вас.

(Хоче йти далі.)

Кассандра

Долоне, стій!

Долон

Що скаже

мені царівна?

Кассандра

(збентежена, шукає, що́ б спитати. Вона увесь час, поки говорить з Долоном, має покривало низько спущене на очі, так що обличчя її сливе не видко)

Я… хотіла, власне…

тебе спитати… чи тобі до мислі

були дари на поминках у нас

по Гекторові?..

Долон

(трохи здивовано)

Так, я дуже вдячен

за ласку та за шану.

Кассандра

Чом же ти…

не взяв тепер того щита з собою?

Долон

А нащо був би щит?.. Чи ти на здогад,

пророчице?

Кассандра

(злякано)

Ні, ні, Долоне, ні!

Долон

(замислений)

Се правда, я піду в непевну путь…

та тільки щит розвідачу завада…

Я ж мушу крадькома зайти у табор

ахейський, поночі усе розвідать,

підслухати наради й повернутись

теж крадькома.

Поліксена

Прости, воно не личить

до справ громадських дівчині втручатись,

але спитаю, нащо молодого тебе старіші

на таке обрали?

Долон

Бо молодий ходу звиннішу має,

ступає легше

(сміється)

і втікає швидше!

Кассандра

(впівголоса, до себе)

Як можна ще втекти!

Долон

Що ти сказала?

Кассандра мовчить.

Я знаю, я на те не заслужив,

щоб ти слова на мене витрачала…

а тільки я хотів… Ні, я не вартий…

Вітаю вас, царівни…

(Похиливши голову, налагоджується йти.)

Кассандра

Постривай!

Що ти хотів?

Долон

Спитати…

Кассандра

А, спитати!

Ні, не питай, я не люблю питання.

Долон

То я таки піду…

Кассандра

Питай, питай,

я відповім.

Долон

Пророчице, скажи,

чи я верну живий з моєї справи?

Кассандра

Чого ти, власне, в мене се питаєш?

Питай в Гелена, та чи мало ж є

у нас у Трої віщунів?

Долон

Вже пізно

шукати їх тепер.

Кассандра

Та що ж тобі

з мого пророкування. Про Кассандру

лихая слава в Трої. Хто їй вірить?

Ніхто з людей.

Долон

Не знаю сам чому,

але мені бажалось би почути

на се відпо́відь, власне, від Кассандри.

Кассандра

Ти б їй повірив?

Долон

Може б, і повірив.

Кассандра

(гірко)

Та тільки «може»?

Долон

Я вразив тебе?

Кассандра

О ні, я звикла, що мені не вірять!

Долон

А все ж пророкування вислуха́ють.

Кассандра

На жаль!

Долон

Я прагну вислухать його!

Кассандра

А якби часом я тобі сказала -

я не кажу, се тільки так, наприклад,-

щоб ти не йшов тепер на ті розвідки?

Чи ти б послухав?

Долон

Ні, скажу по правді,

не міг би я послухати тебе,

хоча би смерть видиму віщувала,

бо нечестю було б зректися по́тай

того, що сам же я вхвалив прилюдно,

на що пристав незмушений, по волі.

Кассандра

Та нащо знати, що тебе спіткає?

Долон

Так, я люблю дивитись долі в вічі.

Кассандра

О ні, Долоне, ти того не любиш,

ніколи не любив, даремне кажеш!

Ти ще дитина для таких очей!

Долон

Дитина? Я, царівно, повнолітній,

до ради вхожий і до війська здатний,

я не хлоп’я давно!

Кассандра

Але для того,

щоб знести долі погляд, повноліття

твого ще мало.

Долон

Бачу я, царівно,

що ти мені не хочеш відповісти,

і я даремне тільки час гублю,

а я його не маю вже багато.

Кассандра

(здригається при сих словах)

Хто се тобі сказав?

Долон

Ми призначили,

щоб я вернувся, поки зійде місяць.

Кассандра

Але ж тепера місяць рано сходить!

Долон

То ж, власне, я тому не маю часу,

здається, й так його немало згаяв!

Поліксена

Пождав би ти безмісячної ночі!

Долон

Війна не жде, царівно,- поки б ми

безмісячних ночей тих дожидали,

то, може б, місяць освітив руїну

святої Трої. Я піду, царівни.

Щасливі будьте!

(Іде до брами, не оглядаючись, і зникає в ній.)

Кассандра мовчки махає йому вслід рукою, а як він виходить поза браму, вона припадає до плеча Поліксени і гірко ридає.

Поліксена

Та чого ж ти плачеш?

Кассандра

Се ж я востаннє говорила з ним!

Що ж я йому казала? Все холодні,

непривітні слова, як ті мечі

ворожії, що мають заколоти

єдиного, коханого Долона?..

Чом я не кинулась йому до ніг?

Чом не благала на богів олімпських,

щоб він не йшов у ту лихую путь?

Чом не сказала: «Ох, не йди, загинеш!»

Чом я хоч поглядом не задержала?

Злякався б він очей тих зловорожих

і, може б… може б, він мені повірив,-

він сам казав,- та, може б, і послухав.

Дитина він перед очима долі,

не зважився б іти на їх огонь,

якби виразно бачив смерть видиму.

Ох, а тепер… Моє єдине щастя

конає там…

Поліксена

Кассандро! та вгамуйся!

Тож він живий! Чого ти так голосиш,

аж моторошно, справді? Не годиться,

ще хто почує. Нам додому час.

Кассандра

Нехай там чує цілий світ! Несила

мені мовчати… Ох, ти ще пізнаєш,

як тяжко найдорожчого втеряти!

Поліксена

Кассандро, годі! Що се ти говориш?

Ходім, тут темно, страшно, я боюся.

Вже пізно…

Кассандра

Пізно… хутко зійде місяць,

освітить поле… Мій Долон на полі

такий самотній, наче кипарис

на роздоріжжі… він такий хисткий,

він молоденький, ніжний - не до зброї,

до ліри, до кітари він удався,

до весняних пісень… Ох, що ж ті руки

порадять проти сих мечів важких,

що здійнялись над ним… Рятунку!

Поліксена

Слухай,

чи ти безумна? Тож збіжаться люди!

Готові ще й ахейці сполохнутись!

Кассандра

Ахейці?.. Я замовкну… я не буду…

Довге мовчання.

(Кассандра тремтить всім тілом, спочатку щільно закриває лице покривалом і стоїть нерухомо, потім одкривається і пошепки говорить, стискаючи обидві руки Поліксені.)

Ходім на браму… Ти ходи зо мною…

мені так страшно… я боюся долі…

Поліксена

Та як же підемо? На сходах темно.

Кассандра

Ох, ні, не досить темно, я все бачу…

(Простягає руки в простор.)

Ох, Артемідо, сестро Аполлона,

богине ясна, погаси свій світач³⁵

на сюю ніч, на сю єдину ніч!

Нехай коханці менше мрій зазнають,

вони щасливі й так! Невже для того,

щоб їм, щасливим, марилось любіше,

мені, нещасній, відбереш ти мрію,

останню, розпачливу тую мрію,

що є ще десь на світі мій коханий,

мій, хоч несуджений, та мій єдиний!

Коли то правда, що говорять люди,

немов і ти зазнала раз кохання,

на ймення чистої любові тої,

благаю, зглянься!

Поліксена

(тремтить)

Годі, люба, годі!

Кассандра

(спиняється, потім говорить зміненим голосом)

Так, правда, годі, нащо сі благання?

Що зможуть проти долі всі боги?

Вони законам вічним підлягають

так, як і смертні,- сонце, місяць, зорі,

то світачі в великім храмі Мойри,

боги й богині тільки слуги в храмі,

всі владарки жорстокої раби.

Благати владарку - даремна праця,

вона не знає ні жалю, ні ласки,

вона глуха, сліпа, немов Хаос.

Рабів її благати - і даремне,

і низько, я рабинею рабів

не хочу бути!

Поліксена

Схаменись, нещасна!

В таку хвилину ти гнівиш богів?

Чи мало ще вони тебе карали

за се твоє зухвальство? Хочеш кари

ще більшої?

Кассандра

Якої ще? Не може

рабиня долі, Артеміда тиха,

ні на хвилину запалить раніше,

ні погасити місяця на небі

проти того, як доля призначила

ще споконвіку. Не боюсь я кари!..

Ходім на браму!

Ідуть обидві по сходах на мур коло брами; тим часом, поки вони ідуть у темряві, тихо, на виноколі за муром небо починає злегка червоніти.

Поліксена

(стоячи на мурі над брамою)

Що се? там пожежа?

Долон ахейський табор запалив?

Кассандра

(теж над брамою)

Ні, ні… се не пожежа…

Поліксена

Що ж то?

Кассандра

Стій!

Мовчи!

Довга мовчанка. Небо все яснішає, з-за виноколу показується повний місяць. Кассандра закриває лице щільно обома руками і стоїть мов скаменіла.

Поліксена

(тулиться до Кассандри)

Ой, люба…

Кассандра

Я боюся долі…

вона так дивиться отим великим

та білим оком…

(Показує на місяць.)

Ой, вона все бачить!

Ніде, ніде нема від неї схову!

А я тепер не бачу! Де Долон?

Поліксена

Припав і лізе по валах помалу.

Обидві царівни стоять який час нерухомо, їх чорні постаті різко визначаються в місячнім світлі.

Поліксена

Тепер підвівсь… до табору пішов.

Кассандра

Ой лихо, йдуть!

Поліксена

Хто? де?

Кассандра

Он тії два. Ідуть… ідуть…

Поліксена

Нічого, місяць скрився

за хмару, і Долон припав додолу.

Вони не бачать.

Кассандра

Але я, я бачу!

(Голосно кричить)

Долоне!

Поліксена

Божевільна! він почув!

схопився бігти! Вже за ним погнались…

Кассандра поривається кинутися з муру на поле, сестра утримує і бореться з нею.

Кассандра

Пусти мене… пусти мене… пусти!

Я мушу з ним… пусти мене!!

Поліксена

(щосили кричить)

Рятунку!

Гей, люди! слухайте! сюди, сторо́же!

Вибігають вартові вояки і помагають Поліксені утримати Кассандру.

Кассандра

Лишіть мене! Його, його рятуйте!

1-й вартовий

Кого?

Кассандра

Долона! Там його мордують.

2-й вартовий

Де?

Кассандра

Там, у полі. Ой рятуйте, люди!

Скоріш біжіть!

1-й вартовий

Царівно, ми не можем,-

нас тільки двоє! У ворожий табор

побігли б ми хіба на певну згубу.

Кассандра

Та де ж ті всі троянці? поховались?

чи неживі? Гей, люди! люди! люди!!

Починають збігатись на майдан люди.

Поліксена

Вже люди йдуть.

Кассандра

Пустіть мене!

(Несамовито пручається, далі одкидається назад, знесилена боротьбою і розбита жахом.)

Вже пізно!..

Деїфоб і Гелен

(брати Кассандрині, надійшли з людьми і, взявши за руки, хотять звести Кассандру з брами)

Ходи додому, сестро!

Кассандра

(відпихає їх)

Гетьте! гетьте!

Се ви його убили!

(Раптом стишується і говорить зовсім убитим голосом.)

Ні, се я…

(Покірно дає себе вести і йде, ледве переступаючи, так, що її більше несуть, ніж ведуть.)

Місяць ховається за хмару, і темна купка людей, що веде Кассандру попід муром, ледве мріє, а далі зливається з глибокою тінню від храму.

V

Покій Кассандри. Нема нікого.

Деїфоб

(ввіходить)

Кассандро! сестро! де се ти? Рабині!

(Плеще в долоні і гукає.)

Рабині, гей!

З сусіднього покою увіходить рабиня старенька.

Рабиня

Що, владарю?

Деїфоб

Та що се,

невже моя сестра служниць не має,

що й не докличешся нікого?

Рабиня

Вжеж,

пророчиця рабинь всіх розпустила,

казала: годі вже тих царських звичок,

час привикати без рабинь до праці,

бо хутко здасться.

Деїфоб

От нові ще примхи!

А ти чия?

Рабиня

Царівни Поліксени.

Деїфоб

Ну, все одно, піди поклич сестру.

Рабиня

Котору? Поліксену?

Деїфоб

Ні, Кассандру,

та хутко.

Рабиня

(йде воркотячи)

Хутко! бач, який швидкий.

Старі вже ноги в мене, де тут хутко…

(На порозі.)

Та он вона й сама… Царівно, швидше -

там братик дожидається…

(Виходить.)

Кассандра

(з кужілкою за поясом і з веретеном іде, прядучи)

Вітаю.

Деїфоб

І що ти справді вигадала, сестро?

Рабинь всіх розпустила, а сама

кужілки з рук не випускаєш.

Кассандра

Брате,

воно завчасу краще привикати

до неминучого.

Деїфоб

Се рабська мова!

Царівна так би не сказала зроду.

Кассандра

А що ж казати?

Деїфоб

«Або царювати,

або загинути!»

Кассандра

Ми всі загинем,

та не царюючи.

Деїфоб

Дай спокій, сестро,

і не частуй мене пророкуванням.

Се чисте горе: брат - пророк, сестра -

пророчиця, нема де проступити

у власнім домі за віщунством рідних.

Ось ти взяла кужілку, се й гаразд,

казати правду, дівчині се личить

далеко краще, ніж пророча мова.

Отак пряди й не пророкуй.

Кассандра

Я, брате,

сама б радніша прясти білу вовну,

ніж віщувати всім нам чорну долю.

Деїфоб

Пряди, пряди - ниток багато білих

зарученій потрібно на весілля,

на шлюбні шати й на дари для го́стей.

Кассандра

Се й ти вже, брате, бачу, у пророках,

та шкода, що не в пору й не до речі.

(Ображена одвертається.)

Деїфоб

І в пору, і до речі. Я, сестрице,

не звик даремне марнувати мову.

Якщо кажу, то, значить, варто слухать,

а ти хоч і віщунка, та сама

своєї долі, видно, не вгадаєш,

то я тобі скажу: ми заручили

тебе оце тепер за Ономая,

царя лідійського.

Кассандра

Зарані, брате,

говориш ти мені: «Ми заручили»,

бо ще ж я не рабиня поки що

і маю власну волю.

Деїфоб

Ні, Кассандро,

бо кожна дівчина, чи то рабиня,

чи то царівна, слухає родини.

Кассандра

Я, брате, й не рабиня, й не царівна,

а більше й менше, ніж вони обидві.

Деїфоб

Я не для загадок прийшов сюди,

не для пустих розмов. Кажу виразно,

що ти заручена. Цар Ономай

тебе собі жадає в надгороду

за спілку й поміч проти ворогів.

Хвалився він, що піде в бій сьогодні,

і всіх своїх лідійців поведе,

і що не зайде сонце, як вже буде

розбите впень усе вороже військо.

«Коли се правда,- ми сказали,- завтра

ти поведеш Кассандру до намету».

Кассандра

Хіба що так! «Коли се правда…» Власне,

що се неправда.

Деїфоб

Я не сподівався,

що ти, троянка і дочка Пріама,

так самолюбно можеш відрікатись

подать рятунок Трої і родині.

Атрідова дочка була величніш,

недарма еллінки проти троянок

так величаються,³⁶ бо вийшла з них

славутня Іфігенія, що радо

життя своє дівоче положила

за славу рідного народу.

Кассандра

Брате,

не знаєш ти ціни жіночим жертвам,

а я тобі кажу: з усіх жінок

славутня Іфігенія зложила

ще не найбільшу й не найтяжчу жертву.

Ох, скільки тяжких, хоч безславних жертов

зложили ті жінки, що не лишили

імення по собі! Якби схотів ти

від мене жертви крові, певне б, я

її здолала дати, але сеї -

не можу, брате, я не героїня.

Деїфоб

Так, я се бачу, ти сестра Паріса,

але не Гектора. Наш Гектор міг

життя віддати, жінку залишити,

осиротити сина для рятунку

або для честі Трої. А Паріс

готовий для Гелени загубити

весь рідний край. Отак і ти, Кассандро,

для тіні млявого свого Долона,

хоч сам він був зрадливий проти тебе,

готова всіх нас утопити.

Кассандра

Брате!

Не ображай загубленої тіні!

Ти кажеш, млявий був Долон, зрадливий?

Чому ж той млявий та пішов на згубу,

на смерть видиму в той час, як ніхто

з моїх братів-героїв не одваживсь?

Либонь, тому, що Гектор вже був мертвий,

а Деїфоб одважний тільки словом.

Деїфоб

Старий я для розвідок. Ти ж, Кассандро,

ще молода, щоб старшого судити.

Кассандра

Над всіх старши́х найстарша Правда, брате.

Деїфоб

Лишім. Хто вмер, не встане. Річ не в сьому,

а в тому, що повинна ти вчинити

для щастя й для рятунку всеї Трої.

Кассандра

Почім же знаєш ти, що в тім рятунок?

Деїфоб

Я знаю те, що се остання змога.

Чи ти даси рятунок - невідомо,

але повинна ти вчинить сю пробу.

Коли уб’ють лідійця - люди скажуть:

«Що ж, не судилось!» А як ти відмовиш,

то скажуть всі, що ти нас загубила.

Цар Ономай до тебе зараз прийде,

щоб ти йому сама сказала слово.

Єдине слово «згода!» - і лідійці,

вшиковані до бою, рушать зараз.

Кассандра

Мій брате, се була б потрійна зрада -

себе самої, правди і лідійців,

бо я отим одним-єдиним словом

погнала б на погибель ціле військо.

Деїфоб

Миліш тобі чужинці, ніж родина!

Кассандра

А нащо ж нам даремне їх губити?

Не врятував нас Гектор богорівний,

куди ж сьому лідійцеві!

Деїфоб

Кассандро,

забула ти, що був тоді Пелід,

теж богорівний, ще й богорожденний,

тепер його нема.³⁷

Кассандра

Так говорила

Пентезілея, красна амазонка,

що згинула за Трою без пори.³⁸

Деїфоб

Та що Пентезілея! Все ж то жінка! -

не жінці врятувати Іліон.

Кассандра

Се правда, брате, отже й не Кассандрі.

Деїфоб

(гнівно)

Гей, не чіпляйсь до слів!

Стара рабиня

(входить)

Там той, чужий,

все домагається, чому його не кличуть.

Кассандра

Скажи йому, щоб він ішов сюди,

а ти лиши нас, брате.

Деїфоб

Що ж ти скажеш?

Кассандра

Що бог мені звелить.

Деїфоб

Ну, пам’ятай,

як тільки бог звелить сказать: «не згода»,-

до тебе ймення зрадниці пристане

віднині і довіку.

Кассандра

Деїфобе!

Деїфоб

Я перший прикладу його до тебе

прилюдно, на майдані. Пам’ятай.

(Виходить.)

Ономай

(входить і спиняється у порога. Мовчання.)

Царівно, радуйся.

Кассандра мовчить.

Я соромливість

високо поважаю, але все ж

бажав би я почути слово,

хоч те єдине, що мені належить.

Кассандра

Ти певен, що воно тобі належить?

Ономай

Твій батько й брат запевнили мені

те слово.

Кассандра

Так від них ти й чув його,

а я тобі його не запевняла,

та ти ж і не просив, і не питав,

а хочеш просто взяти як належне.

Ономай

Прости, царівно, знаю, що дівчата

солодкі речі люблять, але я

не вдавсь для того. В мене річ коротка,

не ти мене, а я тебе посватав,

то, значить, уподобав, справа ясна.

Адже тебе за жінку я бажаю.

Кассандра

Як можеш ти мене бажать за жінку?

Ти ж бачиш, я душею не твоя.

Ономай

Як буде мій сей стан, і сії очі,

і сі уста, вся горда пишна постать,

то де ж із них подінеться душа?

Адже й вона тоді моєю буде.

Кассандра

Не більше, ніж душа твоїх рабинь.

Ономай

Не прикладай сюди рабинь, Кассандро!

Царицею ти будеш так, як личить

моїй дружині і дочці Пріама.

Кассандра

Не личить їй десь по неволі жити,

хоч би й царицею.

Ономай

Я ж не беру тебе

рукою збройною, по волі підеш.

Я міг би прилучитись до ахейців,

і зруйнувати Трою, і забрати

тебе в полон, але я чесно хочу

тебе від батька взяти, заслуживши

послугою великою.

Кассандра

Купити

мене ти хочеш, царю?

Ономай

Всі герої,

найбільші навіть, купували так

собі жінок.

Кассандра

То не було геройство.

Герой користі не шукає зроду.

Ономай

Геройство мусить мати надгороду,

се і боги, і люди признають.

Кассандра

Хіба не досить слави?

Ономай

Слави маю

я й так, царівно, досить, а дружини

не маю ще, от і беру тебе.

Кассандра

Уже й береш? Я ще не віддаюся.

Ономай

Царівно, правду мовити, я честь

хотів тобі, питаючи, зробити,

як жриці божій і царівні Трої,

а в нас у Лідії нема звичаю

дівчат питати, коли батько згоден.

Кассандра

Знай, Ономаю, шлюб такий не буде

з Кассандрою щасливий.

Ономай

Не лякай,

пророчице, мене пророкуванням.

Я думаю, що й доля любить сильних,

одважних і рішучих; кожна жінка

повинна їх любити, а не любить,

то муситиме полюбити.

Кассандра

Царю,

не знаєш ти мене, що так говориш.

Ономай

Жінок я досить знаю.

Кассандра

Та Кассандра

ще не була між ними.

Ономай

От тому

я й хочу взять її.

Кассандра

На лихо взяв би!

Я не люблю тебе.

Ономай

Полюбиш!

Кассандра

Ні, ніколи

не полюблю того, хто так підступно

скористав з нашої недолі.

Ономай

Хто так славно

твій край відрятував?

Кассандра

Не квапся, царю,

то ще лежить у Зевса на колінах.³⁹

Ономай

А якби стало так?

Кассандра

Я оборонцю

хвалу і дяку склала б, якби він

покинув вимагати в надгороду

мене…

Ономай

Я бачу, ти, царівно, мудра!

«Хвала і дяка» - от і вся заплата.

Та се я дам якому злидареві

від свого столу м’яса, то й почую

хвали і дяки досить.

Кассандра

Чи ти бачив,

як оборонця визволені славлять?

Ономай

Не раз, не два! Скажу тобі, царівно,

що переможця і не так ще славлять

подолані. Я й те і друге знаю -

ціна обом однакова, бо все то

безсилля силу славить. Але силу

віддати за таке - збожеволіти!

Я не безумний. Голову нести,

губити військо, щоб «хвалу і дяку»

сказав хтось по-троянськи? Я се дома

почую по-лідійськи від жіноцтва,

як військо приведу назад без бою.

Мовчання.

Так що ж, царівно?

(Налагоджується йти.)

Кассандра мовчить, але, видимо, бореться з собою. Ономай бариться, завваживши се.

Деїфоб

(увіходить. Завваживши нерішучі постави обох, проникливо і грізно дивиться на Кассандру)

Згода, сестро?

Кассандра

Згода!

Ономай

По щирості?

Кассандра

Як голову нести,

губити військо ти готов за теє,

щоб я сказала: «Сі уста твої,

ся постать, сії очі»,- добре, згода.

Коли твій люд готов своїх жінок

лишити вдовами, аби цареві

здобути наречену - добре, згода.

По щирості кажу!

Ономай

Чудна у тебе,

Кассандро, щирість. Ну, та годі

змагатися словами, час іти,

щоб заслужити ділом надгороду.

Кассандра

Які діла, така і надгорода!

Прощай же, Ономаю!

Ономай

Будь здорова.

Ономай і Деїфоб виходять. Знадвору чутно глухий лемент великої юрби.

Поліксена

(вбігає)

Кассандро, пробі, що ти наробила?

Кассандра

Я мусила, сестрице, дати слово.

Поліксена

Так ти дала? Так, значить, то неправда?

Кассандра

(холодно)

Ти, Поліксено, чиниш, мов безумна;

не знаєш, за що і кориш і хвалиш.

Поліксена

Хвалю за те, що ти вволила волю

і батька, й брата, і всії родини.

Кассандра

То, значить, і твою?

Поліксена

Та що ж, сестричко,

видима смерть страшна.

Кассандра

А для рятунку

не варто жалувать, хоч і сестри?

Поліксена

Але ж тобі там буде добре, люба,

царицею у Лідії багатій,

її ж недарма золотою звуть.

Кассандра

На золото Кассандра не жадібна,

і з неї досить однії обручки.

(Дивиться на Долонову обручку на своїй правиці.)

Поліксена

(пестить її)

Сестриченько, я знаю, як се тяжко

забути милого, та нащо ж мертвим

щось інше, крім волосся, сліз і жертви?

Долонові ти справиш гекатомбу,

як богові, бо Лідія багатша

від Трої, там царицею ти будеш.

Кассандра

За нелюбом?

Поліксена

Та що робити, сестро?

Чи то ж багато є таких, що йдуть

по волі й по любові? Се вже доля

така жіноча слухати не серця,

а волі рідних - добре ще, як рідних,

а то ж не раз і переможець гордий

примусить бранку за дружину стати.

Он Деїфобова Антея йшла

за нього по неволі, а протеє

тепер вона йому дружина вірна

і дітям ніжна мати.

Кассандра

Поліксено,

а якби знов посватали тебе

після Пеліда за якого-небудь?

Поліксена

Та що ж… я знаю, другого не буде

такого, як Пелід, але ж мені

довіку дівувати не годиться,

і я пішла б, якби хто був до пари,

як не дружину, то діток любила б,

як не кохання, то хоч господарність,

покірливість і вірність принесла б

дружині в посаг.

Кассандра

А якби не мала

нічого, крім нена́висті й прокльонів,

то що б ти принесла своїй «дружині»?

Поліксена

Яка ти знов страшна, як се говориш!

Кассандро, признавайся, значить, правда,

що ти його кляла і віщувала

йому й лідійцям згубу?

Кассандра

Відки знаєш?

Поліксена

(трошки збентежена)

Мої рабині під вікном були,

сушили вовну, чули ненароком

розмову вашу. І не знаю, як

твої слова передались лідійцям.

Ти чула гомін? То гукало військо

лідійське: «Царю, ми не йдем на згубу,

Кассандра закляла! Ми йдем додому!

Хай гине Троя, як їй те судилось!»

І вже три лави подались додому.

Кассандра

(мимохіть)

Хвала богам!

Поліксена

Кассандро! безсоромна!

Кассандра

Але ж вони б загинули всі марне,

бо се ж їх смерть - заручини мої!

Поліксена

То нащо ж ти дала цареві слово?

Кассандра

Не обертай меча в гарячій рані!

Се нечесть, Поліксено, тяжкий сором

на голові моїй, отеє слово.

Се примус і ненависть промовляли

ганебне слово, а не я. Ой сестро!

Я так його ненавиділа палко,

його і все його безглузде військо,

оту юрбу рабів! Я радо, щиро

промовила - їм на погибель - «згода»!

Поліксена

Страшна, незрозуміла ти, Кассандро!

Андромаха

(увіходить)

Хвала богам! Пішли-таки лідійці!

Пішли на бій. Цар Ономай сказав:

«Я маю слово згоди від Кассандри».

Гелен запевнив, що по птаству бачив

щасливий знак на шлюб і перемогу,

а Деїфоб сказав, що то неправда,

немовби ти кляла царя й лідійців.

І заспокоїлись вони, й пішли.

Кассандра

Гелен казав, що він по птаству бачив

щасливий знак на шлюб і перемогу?

Неправду він сказав!

Андромаха

Та що, Кассандро,

доволі з нас уже твоєї правди,

зловісної, згубливої, так дай же

нам хоч неправдою пожить в надії.

Ох, я вже втомлена від тої правди!

Ой, дай мені хоч сон, хоч мрію, сестро!

Дай вірити хоч день, що мій синочок,

Астіанакс єдиний, буде жити,

що не загине він од рук ворожих

і буде сильний, владний, богорівний,

як був його отець, мій любий Гектор!

Ох, дай мені хоч сон, хоч мрію, сестро!

Кассандра

Для сну, для мрії ти згубить готова

усе те військо? Сором, Андромахо!

Андромаха

Не сором, ні, і кожна мати скаже,

що се не сором. Що мені чужинці?

Чого я маю жалувати їх?

А може ж, то і правда, що врятують

вони нам Трою? Може ж, то і правда?

Кассандра

Та тільки «може»!

Андромаха

Досить і того.

Надія є, Кассандро, є надія!

Кассандра

Прошу тебе, сестрице Поліксене,

пошли свою рабиню по Гелена.

Поліксена

Гаразд.

(Виходить.)

Андромаха

Нащо тобі Гелен?

Кассандра

Я хочу

його спитати. Я собі не вірю.

Вже бачиш, довершилась божа кара:

не тільки інші, а й сама Кассандра

зневірилась в Кассандрі. Я не знаю,

чи все те правда, що тепер я бачу.

Андромаха

А що ж ти бачиш?

Кассандра

Годі, Андромахо,

мене питати, щоб потім клясти.

На голові моїй вже й так прокльони

тяжать, немов залізна діадема,

сплелися над чолом слова вразливі,

немов гадюки над чолом Медузи,

шиплять вороже, труять, глушать розум.

Іди, збери своїх рабинь, звели їм

кітари й флейту взяти і музику

збратати з ніжним співом, може, сон

і мрію золоту вони накличуть

тобі на очі, втомлені від сліз.

Є в тебе фінікіянка рабиня,

ота, що вміє змії замовляти,

вона приспить в тобі змію тривоги,

і ти заснеш, і в сні тому не буде

нічого злого, ні війни, ні смерті,

ні страху, ні Кассандри.

Андромаха

Не глузуй.

Я вірю, що таки лідійці прийдуть

з царем і з перемогою. Прощай!

(Виходить.)

VI

Той самий Кассандрин покій. Кассандра і Гелен.

Кассандра

Так ти скажи мені по правді, брате,

яку ти провість по пташках побачив?

(Дивиться йому в вічі, Гелен їх спускає додолу.)

Гелен

Так що там! Ми обоє віщуни

і добре знаєм, що пташки, й утрібки,

і кров, і дим від жертви - все то тільки

покраси й покривало голій правді,

про людське око. Адже тая правда -

цнотлива дуже і поважна жінка,

і сором їй ходити без одежі.

(Сміється.)

Кассандра

Але й сама я жінка, отже правду

я можу бачити й невбрану.

Гелен

Сестро,

скажи мені, хто бачив голу правду?

Кассандра

Я бачила її аж надто часто!

Гелен

Чи певна ти, що ти її очима

своїми не наврочила?

Кассандра

Гелене,

торкнувся ти до виразки палкої,

але стерплю одважно, хочу щиро

порадитись тебе,- ти наймудріший

з усіх братів, гнучкий і тонкий розум

у тебе, як вогонь.

Гелен

Або як вуж?

Фрігійський розум, сестро! Ми, троянці,

за довгий час облоги вже навчились

звиватися вужами. Що робити?

Коли б ти бачила, як Деїфоб

звивавсь перед лідійцем, ти б сказала,

що й другий брат гнучкий-тонкий зробився.

Кассандра

Не говори про гнучкість плаза,

для мене то не мудрість, а гидота.

Скажи мені по щирості, як брат

сестрі коханій: чи ти справді думав -

чи по пташках, чи просто, все одно,-

що в сих заручинах рятунок Трої

і що рятунок той дадуть лідійці?

Гелен

Ти завдала мені трудне питання.

По щирості: раз думав, а раз ні.

Кассандра

Як розуміти се?

Гелен

А так. Спочатку

я певен був, побачивши те військо,

наїжене списами, незчисленне,

на силу свіже, на одвагу дуже,

що еллінам, потомленим війною,

знесиленим облогою, не всто́ять

проти царя, жадібного звитяги.

І певен я: коли б та перемога

була в руці в Гелени, в Поліксени,

чи в Андромахи, чи в котрої хочеш,

та не в твоїй,- вона була б за нами.

Кассандра

Чи й ти гадаєш так, що все нещастя

походить від Кассандри?

Гелен

Хоч не все,

але багато.

Кассандра

Брате! що ти кажеш?!

Гелен

Ти щирості хотіла, і вволив я

твоє бажання, не моє, сестричко.

Та я тебе, Кассандро, не картаю,

невинна ти з своєї вдачі. Певне,

боги в тім винні, що дали тобі

пізнати правду, сили ж не дали,

щоб керувати правдою. Ти бачиш

і, склавши руки або заломивши,

стоїш безвладна перед тим привиддям

страшної правди, мов закам’яніла,

немов на тебе глянула Медуза,

і тільки жах наводиш на людей.

А правда від того стає страшніша,

і люди тратять решту сили й глузду

або ідуть з одчаю на пропаще,

а ти тоді говориш: «Я ж казала!»

Кассандра

А що ж би ти зробив?

Гелен

Те, що роблю.

Я з правдою борюсь і сподіваюсь

її подужати і керувати,

от як стерничий кораблем керує.

Кассандра

А Мойра, брате, невблаганна Мойра?

її ж бо воля світом всім керує,

а ти се мав би керувати нею?

Гелен

Не так, Кассандро. Мойра так врядила,

щоб був і світ, і море, і керманич,

і корабель, і бурі, і погода,

і скеля, і затока; щоб була

і боротьба, й надія, й перемога,

і правда, і… неправда.

Кассандра

Коли так,

вона бажає, щоб була й Кассандра.

Гелен

І щоб Гелен боровсь проти Кассандри.

Оцю я правду бачу і борюся,

щоб нам троянський корабель стягти

з тієї мілизни, куди Кассандра

його загнала правдою своєю.

Кассандра

А ти його неправдою врятуєш?

Гелен

Що правда? Що неправда? Ту брехню,

що справдиться, всі правдою зовуть.

Одного разу раб мені збрехав,

що мій фіал украдено, бо просто

не хтілося йому шукать фіала,

а поки лінувався раб, то й справді

фіал було украдено. Де правда

була тут, де брехня? Тоненька смужка

брехню від правди ділить у минулім,

але в прийдешньому нема вже й смужки.

Кассандра

Коли хто каже те, в що й сам не вірить,

то се неправда явна.

Гелен

А як скаже,

хоч в добрій вірі, тільки помилившись,

не до ладу, то се вже буде правда?

Кассандра

А як же ти, Гелене, одрізняєш

брехню від правди?

Гелен

Та ніяк. Я просто

даю їм спо́кій.

Кассандра

Як же ти віщуєш?

Що кажеш людям?

Гелен

Те, що треба, сестро,

те, що корисно або що почесно.

Кассандра

Невже ніколи ти того не бачиш,

що буде, неминуче, невблаганне?

Невже тобі не каже в серці голос:

«Так буде, так! так буде, не інакше!»

Гелен

По щирості сказавши,- ні, ніколи.

Кассандра

То нам порозумітись дуже тяжко.

Але скажи, як можеш ти прилюдно

казати: «Бог мені відкрив… я бачив…

я голос чув таємний»,- коли то

неправда все?

Гелен

Знов правда і неправда!

Лишім оці слова, нема в них глузду.

Ти думаєш, що правда родить мову?

Я думаю, що мова родить правду.

А чим же нам таку назвати правду,

що родиться з брехні? Чи ти ніколи

не бачила такого нарождення?

Я бачив безліч разів. Слово плідне

і більше родить, ніж земля-прамати.

Кассандра

Але ти сам сказав: «Роблю, що треба,

і що корисно, що почесно». Нащо ж

потрібно удавати віщуна?

Хіба корисно то, хіба почесно?

Гелен

Авжеж! Якби сьогодні батько й браття

і з ними всі троянці і троянки

лідійців умовляли та благали,

ні на що б не здалось те все,- лідійці

сказали б тільки: «Закляла Кассандра,

пророчиця,- війна і шлюб нещасні».

А я прийшов з повагою жерця,

в віщунській діадемі, патерицю

посріблену здійняв високо вгору,

мов блискавка, вона свінула в вічі

усім чужинцям. Я сказав: «Мовчіть

і ждіть. Я випустив із храму

свячених голубів». Замовкли миттю

і галас, і розмови. Я сказав:

«Цар Ономай образив Аполлона,

засватавши пророчицю його

і не спитавши згоди стріловержця,

і бог за те свій гнів йому прорік

устами віщими Кассандри. Можна

ще одвернути гнів, офірувавши

для бога пишну гекатомбу з білих

волів, що не були ще під ярмом».

«Я обіцяю!» - крикнув цар лідійський.

А я гукнув: «Я бачу, голуби

вернулись і годують голуб’яток!

Щасливий поворіт і шлюб щасливий!»

І словом тим я переміг тебе,

видюща сестро.

Кассандра

Чи надовго, брате?

Гелен

Побачимо! Се правда, що на полі

воюють не лідійці й не ахейці,

а ти і я. Одвагою керує

Гелен, а розпачем Кассандра править.

Кассандра

А що, коли Кассандра переможе?

Чим виправдить Гелен свою неправду?

Гелен

Прилюдно скаже: «Се сам Ономай

себе згубив, бо замість гекатомби

саму обіцянку дав Аполлону».

Собі ж він скаже: «Зброя поломилась,

але ми іншу знайдем. Все ж почесніш

при зброї гинути, ніж голоруч».

Кассандра

Чому ж ти й сам не йшов у бій сьогодні,

не з патерицею,- з мечем і списом?

Гелен

Бо меч і спис мала для мене зброя,

бо людські душі - от моє знаряддя,

крилате слово - от моя стріла,

люд проти люду - от мій поєдинок!

Усім тим правлю я, фрігійський розум.

Ся діадема, сяя патериця -

то знаки влади над всіма царями.

Я рівного собі не маю тут

з-поміж усіх владарів і героїв.

Ти тільки рівна, може, навіть вища,

і ми боротись будем до загину.

Кассандра

Ох, я сама не знаю, чи хотіла б,

чи ні тебе перемогти сьогодні!

Ненависний мені той шлюб, мов смерть,

я так його боюсь, як згуби Трої.

Гелен

Либонь, у тебе не фрігійський розум.

Чи ти не чула, як боги часами

своїх обранців хмарою вкривають?

У мене є тайник під олтарем,-

як станеш ти з тим Ономаєм поруч,

приносячи богам весільну жертву,

від жертви піде дим, сірчана хмара,

а як розійдеться - замість Кассандри

порожнє місце буде. Розумієш?

Кассандра

Се стид і ганьба - радити таке!

Чи се, по-твоєму, «почесний» вихід?

Гелен

Зате корисний і безпечний, сестро.

Кассандра

Вже краще б я себе мечем убила!

Гелен

І тим роздратувала б Ономая,

а слово все-таки своє зламала б.

І некорисно, й непочесно, сестро.

(Дивиться з усміхом на неї.)

Ми не однакові, а все ж ми рівні,

як не в ділах, то все ж хоч у думках.

Поліксена

(входить)

Цар Ономай убитий, а лідійці

урозтіч кинулись. Ой горе, горе!

Гелен

Радій, Кассандро, ти перемогла!

Кассандра

(віщим голосом)

Не я, а Мойра. Я її знаряддя.

Тонкий фрігійський розум і гнучкий,

його зігнула Мойра і зломила,

її правиця і важка, й тверда,

вона кує з народів зброю світу,

а я і ти - ми тільки цвяхи в зброї.

Не перецінюймо себе, Гелене.

Андромаха

(вбігає й несамовито кидається до Кассандри)

Ти, люта згубо, всіх нас загубила!

Кассандра

(спокійно показує на Гелена)

Питай його, чом він не врятував.

Ми віщуни обоє - значить, рівні.

(Виймає з-за пояса кужілку і сідає прясти.)

VII

Великий майдан з храмом посередині на чималому підвищенні. Праворуч в глибині двір царя Пріама, ближче до сцени різні інші будови міста Іліона. Ліворуч близько до сцени Скейська брама. Ясний ранок, майдан залитий сонцем.

Велика юрба люду троянського то входить, то виходить у браму, товпиться перед храмом, гомонить то дужче, то тихше, часом зовсім затихає і жде чогось, насторожившись. З царського двору виходить Гелен в святочній білій одежі, у срібній діадемі, з білою посрібленою патерицею в руці: іде урочистою гієратичною походою.⁴⁰

Голоси в народі

Гелен іде! Дорогу прозорливцю!

Гелен

(зіходить на храмовий перистиль і дає знак патерицею, стукнувши нею тричі об мармуровий поміст, далі починає промову велично-віщим голосом)

Батьки, брати й синове! рідна Троє!

Боги з Олімпу зглянулись на сльози,

на гекатомби, на благання наші,-

без зброї подолали ворогів.

Зевс еллінам поклав у серце звагу

по добрій волі залишити Трою.

Підіть за браму - зник ахейський табор,

лиш кінь один стоїть на таборищі,-

богам троянським в дар дали ахейці

того коня. Він з дерева, не пишний

і не коштовний військовий дарунок,

та він дорожчий нам від срібла-злота,

від мармуру й каміння дорогого.

Дарунок згоди ліпший над здобуток,

що на війні ціною крові взято.

Ахейці відплили від нас по волі

своїх і всіх богів, а дар лишили

на знак пошани й згоди. Честь ахейцям!

Люди

Ахейцям честь!

Голос Кассандри

(з храму)

За кров, за смерть, за сльози!

Деїфоб

(обертаючись до дверей храмових)

Мовчи, Кассандро!

Гелен

(до троянців)

Вам, троянські мужі,

я раджу дар той повезти у храм

і край Палладіона⁴¹ там поставить.

Кассандра

(з’являється на дверях з чорною патерицею і простяга її, немов загороджуючи вхід)

Я не пускаю в храм.

Гелен

(одбиває її патерицю своєю)

Вступись, Кассандро!

Кассандра

(знов загороджує)

Мені належить влада не пускати.

Чоловіки не сміють наближатись

до постаті Паллади. Я сторожа

Палладіона. Ти вступись, Гелене,

гляди своїх пташок.

(Дивиться йому в вічі, він спускає патерицю.)

Нечистий дар!

Проклятий дар!

Люд порікує, видимо збентежений.

Голос з юрби

Та геть її женіть,

зловісницю!

Другий голос

Мовчи! вона ж царівна!

Перший голос

Дарма!

Вже те її пророкування

уїлось нам в печінки. Не доки ж

терпіти се!

Третій голос

Убить її!

Якийсь молодик заміряється списом.

Гелен

(здержує знаком руки)

Не руште!

Не проливайте крові - там святиня!

Деїфоб

То як же буде, брате, з подарунком?

Гелен

Ми храм новий збудуємо для нього,

«храм згоди» буде зватись. Поки що

стоятиме в царськім дворі дарунок.

(До Деїфоба.)

Ти призначи сторожу для пошани.

Кассандра

Сліпий побитих на сторожу ставить!

Деїфоб

Кассандро!

Гелен

Брате, й ви, троянські мужі,

перевезіть коня в царське подвір’я.

Деїфоб дає знак рушати і подається сам до Скейської брами.

Голоси з люду

Гелен наказує! Рушаймо, браття!

Гелена хай боги благословлять!

Він розум наш! Він наше око ясне!

Кассандра

Єдине око - й те більмом зайшло!

Увесь люд рушає за Скейську браму.

Гелен

Кассандро, слухай, нащо ти мене

на пробу ставиш дотинками тими?

Кассандра

На пробу, чи не станеш раз видющим.

Гелен

Кассандро, се ж безумство! Річ видима:

ахейський табор спорожнів; на морі

ані човна́, ні цяточки немає.

Розвідачів далеко розсилали

ми з Деїфобом, найбистріших хлопців

і кінно, й піхотою. І не видко,

щоб де була яка залога, чати

чи щось подібне.

Кассандра

Дурно не дає

дарунків ворог.

Гелен

Та же той дарунок -

то миру знак. Чи ти ж не розумієш?

Кассандра

Вже ж ні. Якби оце посеред моря

палка жарина плавала на хвилях,

розжеврена вогнем,- то був би знак

воді від полум’я на мир. Та хто ж би

збагнув такеє?

Гелен

Люди не стихії,

і лиху, й гніву людському є край.

Ахеянок вже підросло багато

за час війни, і, може, Менелай

молодшу дома знайде від Гелени.

Кассандра

Гелену бачив він на Скейській брамі

учора зрана.

Гелен

Що ж?

Кассандра

Піди, Гелене,

до неї в гінекей і там подумай,

що ти сказав.

Гелен

(задумується. Тим часом з Скейської брами показується гурт узброєних троянців. Гелен показує їх Кассандрі)

Ти бачиш ті списи

і ті мечі? Не треба й остороги

пророчої. Он вартовий сурмач.

То ж сурма голос має, Троя - вуха.

Кассандра

Німий глухого буде вартувати!

Гелен

Кассандро, годі! Я глухий для тебе,

так же й твої слова німі для мене.

Договорились ми до краю. Годі.

Деїфоб

(з юрбою узброєних веде зв’язаного елліна до Кассандри й Гелена)

Сюди його, сюди! Нехай розсудять

троянські прозорливці сюю справу

і скажуть нам, що маємо робити,

з оцим чужинцем. Брате, й ти, Кассандро,

послухайте і зважте. Ми застали

сього чужинця край коня на полі.

Блукав мов непритомний, сльози лив

і, руки ламлючи, слова безладні

викрикував. Ми зайняли його,

пізнавши елліна з одежі й мови.

Тепер між нами розділилась думка:

одні говорять одпустить його,-

він тим покинутий, що божевільний,

і, певне, він не зробить зла нікому,

а другі кажуть: се розвідач хитрий,

убить його, щоб не було біди.

Поки Деїфоб говорить, надходять люди, чоловіки й жінки, хто з поля від Скейської брами, хто з будинків від міста, і збираються в гурт.

Голоси з гурту

Убить! убить!

Один голос

За віщо?

Другий голос

Так, для помсти.

Третій голос

Для остороги.

Четвертий голос

Покарає Зевс

за кров невинну.

Деїфоб

(дужим голосом)

Замовчіть, троянці!

Не вам належить суд. Скажи, Гелене,

убить його чи визволити радиш?

Гелен

Ні те, ні друге. Марне убивати

немає честі нам, та й небезпечно,

бо як дізнаються про те ахейці,

що елліна убито без вини,

то знову можуть розпочати чвару

на довгі роки. Тільки ж і пустити

непевного чужинця - необачно.

Нехай собі живе, але у путах,

під пильною сторожею.

Сінон

(полонений еллін)

Ой царю,

чи віщий прозорливцю! Я не знаю,

як маю величать мого владаря…

Але я бачу розум боговитий

у тебе на чолі. Збагни ж, премудрий,

ти душу елліна. Я сам з Еллади.

Еллада - се ж колиска споконвічна

святої волі. Правний син Еллади

без рідної стихії жить не може,

а хоч би й міг - не хоче.

Кассандра

Ти сим словом

на смерть почесну в Трої заслужив.

Гелен

Чого на смерть? Пусти його на волю,

коли нема вини на ньому.

Кассандра

Брате,

що єсть вина? Хіба гієна винна,

що смертю й розпадом живитись мусить?

Деїфоб

Хіба ти знаєш заміри чужинця,

що так його рівняєш до гієни?

Коли ти знаєш, то скажи виразно,

що саме він замислив нам на згубу.

Кассандра

Не знаю я нічого, тільки бачу

кривий гієни погляд, тільки чую

проникливий хижацький голос…

(В раптовім нестямі.)

Ой!

Гієни бродять по руїнах Трої

і лижуть кров іще живу… гарячу…

обнюхують ще не застиглі трупи

і радо скиглять…

(Стогнучи, закриває обличчя руками.)

Люди стоять у важкій мовчанці, далі починають перешіптуватись. Сінон тривожно оглядається на всі боки.

Деїфоб

(бере Кассандру за руку і потрясає. Стиха)

Сестро, спам’ятайся!

Доволі слів тих темних і страшних,

що придавили люд, мов димна хмара.

(Вголос.)

Коли гієну бачиш в сім чужинці,

ну, що ж, убий його, ми не бороним.

Гелен

(подає їй жертовний меч)

Ось маєш меч!

Кассандра

(збентежена)

Ні, браття, я не вмію

мечем владати.

Гелен

Жриця мусить вміти

в потребі всяку жертву заколоти

рукою власною.

Кассандра

Хіба се жертва?

Гелен

Се жертва прозорливості твоїй.

Кассандра

Чому ж ти сам сю жертву не заколеш?

Гелен

Сліпий наосліп лити кров не хоче.

Нехай твоє видюще око править

рукою певною. Єдине серце

нехай наказує руці й очам.

Деїфоб

Хай буде так. Нехай хоч раз Кассандра

не скаржиться на людську неймовірність.

Коли не винен еллін, хай за кров

спокутує Кассандра перед Зевсом,

а людський суд мовчатиме тепер,

за сеє ручить старший син Пріама.

Гелен вкладає меч в руку Кассандрі. Кассандра мовчки бере меч. На знак Деїфобовий Сінона підводять ближче.

Сінон

(простягає до Кассандри зв’язані руки і падає на коліна)

Пророчице!.. Ох, як благати маю

негідний я пречистую тебе?

Чужі тобі дрібні діла людськії,

ти, богорівна, дивишся, як Мойра,

на болі серця смертного, слабкого…

Ще, може, горе кревної родини

тобі, як і богам, святе здається,

та я, нещасний, без родини в світі,

я сирота, без матері, без батька,-

признатись мушу, ти ж бо всевидюща…

Єдину тільки маю наречену,

вона мене кохає… О, я тямлю,

для твого слуху сі слова - марниця…

Коли б ти знала… Ох, коли б ти знала,

як рветься серце з тяжкої розлуки

і як душа вмирає від тривоги!..

Серед троянок рух, зітхання, декотрі втирають сльози.

Кассандра

(хоче запанувати над власним зрушенням)

Встань, елліне, і говори спокійно.

Сінон

(встає)

Пробач мені, але про це спокійно

уста мої не можуть говорити…

прости, вони тремтять…

(Закриває лице плащем і замовкає. Згодом одкривається і провадить далі.)

Чом я, бездольний,

моєї Левкотеї не послухав?

Тож так вона мене тоді благала,

як я тепер тебе благаю ревне.

«Ох, не вбивай мене! - вона волала,-

згляньсь на мої весняні молодощі!»

Та я стояв, мов скеля, і дивився

на чорний корабель, на темні хвилі.

І крикнула до моря Левкотея:

«Ой море, море! Ти жива розлуко!»

І безліч раз оті слова безумні,

ридаючи, нещасна промовляла…

І я їх чув, аж поки зашуміли

навколо мене темні, чорні води…

(Береться за голову і тихим, немов далеким голосом квилить-промовляє.)

«Ой море, море! Ти жива розлуко!»…

Кассандра

(стурбована)

Тебе лишили вмисне?

Сінон

(покірно)

Так, царівно.

Кассандра

Навіщо?

Сінон

Ох, царівно, я не знаю!

Мене лишили сонного. Прокинувсь -

аж серед поля я, один як палець.

Либонь, давно ще мав на мене гнів

потужний Діомед, що я прилюдно

безжалісним назвав його Хароном

в той час, як він, а з ним ще наших двоє,

розвідача троянського вбивали.

Кассандра

(напружено)

Коли?

Сінон

Давно, пророчице, тоді ще

Пелід наш був живий. Та пам’ятливий

у гніві Діомед,- його вразило,

що я насмів обороняти бранця,

його рукою взятого на смерть.

Але ж мені так жаль було троянця.

Такий був молоденький і вродливий,

так жалісно благав про милосердя…

Ой горе! Так і я тепер благаю,

та нікому за мене заступитись

хоч би єдиним словом… Всі мовчать…

Смерть неминуча… Нащо ж протягати

останні сі хвилини під мечем?!

(Раптом падає на коліна і нахиляє голову.)

Спусти свій меч на мене, невблаганна!

Кассандра

Гелене, я не певна, може, справді

не винен цей чужинець? Як гадаєш?

Гелен

Я, сестро, не вгадаю без пташок.

Деїфоб

А я дивуюся з твого вагання.

Адже могла колись ти ціле військо

людей невинних одіслать на страту

єдиним словом,- і не жаль було.

Так що ж тобі якийсь один чужинець?

Невже він ласку заслужив у тебе

заступництвом єдиним за троянця

єдиного? Адже лідійське військо

бажало врятувати цілу Трою

і то від тебе ласки не зазнало.

Кассандра

(з розпачливим поривом здіймає вгору меч над Сіноном, але рука їй затремтіла, і вона повагом спускає меч, не зачепивши Сінона)

Ти одібрав мені останню силу

тим спогадом… Пролита марне кров

волає до богів супроти мене…

Багряна хмара насува на очі,

на розум мій… Ох, непрозора хмара!

(Меч випадає їй з рук.)

Рука моя зов’яла… серце всохло…

тьма… тьма…

(Хитається і падає на руки Геленові.)

Гелен

Вона зомліла! Поможіте,

троянки-сестри!

Троянки несуть Кассандру в глибину храму.

Гелен

(до Сінона)

Елліне, ти вільний,

бо не хотять боги твоєї смерті.

VIII

Той самий майдан. Вечоріє. Ніч насувається швидко, темна, безмісячна, тільки зорі сяють різко, як в холодні вітряні ночі. На майдані поставлена сторожа: один вартовий коло царської брами, другий коло Скейської, третій коло храму, четвертий ходить навколо, вартує троянські оселі. Всі узброєні, як на війну.

Сторожа який час вартує мовчки. З царського двору чутно відгуки музики і веселого бенкетного гомону.

1-й вартовий

(від Скейської брами)

Ну, свято, братця!

2-й вартовий

(від Скейської брами)

Та вже так, що свято!

Хто п’є-гуляє, а сторожа стій

і стережи, хтозна-чого й від кого.

3-й вартовий

(від храму)

Не стало Гектора, не стало й глузду.

О, той не марнував би часу нам,

не збиткувався б над підвладним людом,-

сам був герой, та й іншим ціну знав,

а сі…

4-й вартовий

(що ходить навколо, наближається до 3-го і каже нишком)

Ти б трохи обережніш, брате,

бо там Кассандра, їх сестра.

3-й вартовий

Дарма!

Вона з братами - як вогонь з водою,

така в їх згода.

4-й вартовий

Все ж одна родина!

3-й вартовий

Нехай би Гадес їх усіх забрав!⁴²

Увірились вони усі троянцям,

а вже найгірш ота зловісна птиця,

(киває на храм)

все лихо в неї!

4-й вартовий

Цить! Паріс іде!

Від царського двору наближаються Паріс і Сінон.

Паріс

(в святочній барвистій і вишиваній одежі, без зброї, на голові навколо червоного фрігійського шличка трояндовий вінок, з-під нього спадають на плечі довгі кучері)

Ну що? Вартуєте? Брат Деїфоб

мене прислав наглянути. Що ж - пильно,

гаразд вартуєте?

1-й вартовий

(понуро)

Та вже ж вартуєм.

Паріс

Чого ж такі сумні?

1-й вартовий

Потіхи мало

наго́лодно й насухо тут стояти

в святковий день.

Паріс

Се правда!.. Та пождіть,

ми щось придумаєм…

Кассандра

(з храму)

Пильнуй, стороже!

Паріс

(здригнувся)

Що то таке?

1-й вартовий

Сестра твоя, Кассандра,

вона пильнує там Палладіона.

Паріс

А, от що!

(Здригається знов і неспокійно оглядається.)

Ох, яка холодна ніч!

1-й вартовий

З гір вітер, без вогню сутужно буде.

Паріс

А йдіть та принесіте дров сюди

та розложіть вогонь.

Ближчі вартові йдуть.

Сінон

Так, ніч холодна.

Паріс загортається щільніше в плащ.

Дружинонька твоя золотокудра,

либонь, тепер багаття розпалила

і пахощів насипала солодких,

димок від курива, мов легка мрія,

над сніжно-білим чолом ніжно в’ється.

Паріс мовчить, розмарений, поглядає на царський двір.

Тепер, либонь, ті світозорі очі

сльозою пойнялись. Вона сама.

Сидить, пряде і думоньку гадає,

а ти то бенкетуєш, то вартуєш…

Паріс

(тихо, немов до себе, не дивлячись на Сінона)

Чи є в тім глузд?.. Покинуть би це все…

Ну, що тут станеться?..

(Наміряється йти.)

Кассандра

(з’являється на дверях)

Стривай, Парісе!

Куди ти йдеш?

Паріс

(збентежено)

Я?.. По тепліший плащ…

Холодна ніч…

Кассандра

Холодна, кажеш? Брате,

даремне ти так холоду боїшся,

не в тім твоя погибель.

Паріс

Ой, Кассандро,

коли вже ти покинеш тії речі

про смерть, про горе, про погибель марну?

Вже все скінчилось, і війна, і горе,

час відпочити.

Кассандра

Як у тебе хутко

скінчилось горе!.. Підійди, Парісе,

і подивись туди.

Паріс дає знак Сінонові, щоб той собі йшов, і підходить до Кассандри, вона показує йому рукою в долину, осяяну місяцем. Сінон виходить.

Кассандра

Що там на полі?

Паріс

Там?.. Там могила…

Кассандра

Ти забув чия?

Паріс мовчить і спускає очі додолу.

Під нею Гектор наш, троянська слава.

Паріс

Він вже давно поліг…

Кассандра

А ти зостався!

То, значить, веселіться і радійте,

троянські люди?

Паріс

Сестро, ти ніколи

мене так тяжко не вражала словом.

Кассандра

Бо я тебе не бачила таким,

як от тепер. Оті твої троянди

мені вп’ялися в серце колючками

і точать з нього кров.

Паріс

Кассандро!

Кассандра

Годі!

Іди, іди до неї, осоружний,

до чарівної, гарної Медузи,

і скам’яній, упавши перед нею

навколішки,- так наша слава впала.

Паріс

Чого ж упала? Ми перемогли!

Кассандра

Ти звеш се перемогою? Вся слава,

вся наша честь погинула давно,

зосталась тільки крадена Гелена

та ще безглузда деревина. Справді,

преславна перемога!

Паріс

Слухай, сестро,

як ти мене затримала для того,

щоб я такі слова приймав від тебе,

то я на те не згоден.

(Повертається, щоб іти.)

Кассандра

Вже ж іди!

Нехай не кажуть люди, що даремне

загинула троянська сила й слава.

Нехай Паріс уп’ється тим коханням,

що ми за нього ходим у жалобі,

нехай тим щастям серце навтішає,

що ми за нього заплатили горем

довічним! Се ж була мета преславна

війни згубливої. Так доверши

величну перемогу край Гелени

в розкішнім гінекеї!

Паріс, налагодившись було йти, при перших словах Кассандри спинився і стоїть в нерішучості.

Де твій меч?

Паріс

Нащо́ той меч?

Кассандра

Узброєний ти досить

шличком червоним, вишитим хітоном,

трояндами та чорними очима?

Для перемог твоїх сього доволі?

Паріс

(спалахнувши)

А для твоїх, скажи, чого бракує?

Спитав би й я: Кассандро, де твій меч?

Адже в твоїх руках він був сьогодні,

чи ти ним запобігла честі й слави?

Мовчиш, проречиста, забракло мови!

Кассандра

(мов прибита)

Прости, мій брате… правда… що ж… іди…

Паріс

(з дитячою радістю, забувши гнів)

Так, я піду… Я ненадовго, справді…

Ні, ти не думай…

(вже на ході)

я піду по плащ,

бо холодно… я хутко повернуся…

(Дедалі все прискорює ходу і хутко зникає в брамі царського двору.)

Кассандра іде в храм і засовує за собою завісу на храмовім вході. Чутно голос флейти, бренькіт кітари і співи. Незабаром з’являється Сінон з флейтистом і кітаристом, що несуть удвох велику амфору вина. Сінон з кошиком овочів та з фіалом коло пояса, сам уквітчаний і на руці має скілька вінків. З другого боку йдуть з дровами та частками м’яса вартові, розпалюють перед храмом вогонь і заходжуються пекти м’ясо. Музики установляють амфору, вгородивши її в пісок, і лагодяться грати.

Сінон

(співає, флейтист і кітарист приграють)

На полях Асфоделонських,

на долині Єлісейській⁴³

ходять славою повиті

тіні згублених героїв,

та чого ж вони сумні?

Хор вартових

На полях Асфоделонських,

на долині Єлісейській

не цвітуть квітки.

Посеред співу 3-й вартовий сам одв’язує від Сінонового пояса фіал і починає пити, далі частує інших.

Сінон

(співає)

Понад Стіксом каламутним,

понад Летою важкою

ходять лаврами вінчані

тіні наших незабутніх,

та чого ж вони сумні?

Хор

Бо у Стіксі каламутнім,

бо у Леті сумовитій

не вино - вода.

Сінон

(співає)

Там у Гадеса в палатах,

перед троном Персефони⁴⁴

поставали в вічній славі

тіні наших оборонців,

та чого ж вони сумні?

Хор

Бо у Гадеса в палатах,

перед троном Персефони

не бринять пісні.

1-й вартовий

(співає грубим голосом і невлад)

Понад берегом Кокіта

ходять смутнії герої,

в’ється дим від наших жертов,

ллється кров від гекатомб,

та чого ж вони сумують?

(Гукає.)

Гей, антистрофу!

Кітарист

Одчепись, не хочу!

1-й вартовий

(співає далі сам)

Бо немає сала-м’яса,

ані ситого стегенця,

тільки дим та кров.

5-й вартовий

Щось не під лад.

1-й вартовий

Дарма, аби до речі!

Сінон

Сідайте, браття, до вогню хутенько.

Хвала богам, ще ж ми на сьому світі,

ще є вина, пісень, квіток доволі.

1-й вартовий

Та ще й м’ясця!

(Заходжується коло печива.)

Сінон

(роздає всім вінки, а 1-му, що порається коло печені, сам насуває вінок на голову)

Налийте ж і мені.

(Йому наливають, він п’є. До 2-го вартового.)

А ти чому не п’єш? Хіба не смачно?

2-й вартовий

(нерішучо)

Нема води…

3-й вартовий

Та нащо там вода?

Сьогодні й чисте можна пить! Гуляймо!

2-й вартовий

Та чисте дуже в голову вступає…

3-й вартовий

Іще чого! Ну, то не пий зовсім!

Іди, вартуй, як сказано, на брамі.

2-й вартовий

Який розумний!

3-й вартовий

То мовчи та й пий,

коли дають.

2-й вартовий п’є, фіал знов наповняють, і він переходить з рук у руки.

3-й вартовий

Ну, що ж один фіал?

Марудно се, черги тієї ждати.

4-й вартовий

(сміється)

Хіба піди в Кассандри попроси

жертовних чаш. Он там вона, у храмі.

Голос Кассандри

(з храму)

Вартуй, стороже!

1-й вартовий

Бач, сама озвалась!

Пожди, царівно, хай спечем печеню,

тоді й тобі дамо.

Сміються всі.

3-й вартовий

Ба, догадався!

(Здіймає з голови шолом, наливає вина й п’є.)

Чим не фіал?

За його прикладом інші роблять так само.

1-й вартовий

Розумний, що й казати!

Ось і печеня, їжте, милі браття.

(Здіймає один шмат із списа і ділить мечем, кожному по шматочку.)

2-й вартовий

(їсть)

Сиренька, та дарма, аби гаряча.

Сінон

Ось на́ перчи́ну, трохи посмачи́.

2-й вартовий

Пектиме дуже.

3-й вартовий

То вином пригасиш,-

амфора не мала́!

4-й вартовий

А як не стане,

добудем другу.

Їдять м’ясо, батуючи мечами, їдять садовину і п’ють шоломами вино, дедалі помітно вино починає їх розбирати. Музики тим часом грають.

2-й вартовий

Ви б іще співали.

3-й вартовий

А ти?

2-й вартовий

Та я за вами, сам не вмію.

Сінон заграє у флейту, потім передає її флейтистові, той провадить далі, кітарист підхоплює, інші вступають співом.

Над річкою сад-виноград повився,

ой саде-винограде!

Як буде йти до річки Левкотея,

обвий її, мій друже кучерявий…

1-й вартовий

Ет, се нудна!

Кітарист

А ти ж якої хочеш?

1-й вартовий

(співає без музики, недоладним речитативом)

Жінки гляди не гляди,

не вбережеш, дарма праця,

будь ти хоч богом олімпським,

мов кривоногий Гефест!

(Хитнувшись, спотикається і падає додолу. Мугикає ще разів два, мов пригадуючи.)

Мов кривоногий Гефест… кривоногий Гефест…

(Далі мовкне й засипляє.)

2-й вартовий

От так весела пісня!

3-й вартовий

На добраніч!

П’ють далі. Флейтист і кітарист грають тим часом без співів. Дедалі всі, окрім музик, зморені вином, вкладаються долі навколо вогню і засипляють. Сінон теж удає, ніби спить.

Флейтист

(перестає грати)

От і поснули!.. Що його робити?

Кітарист

Собі заснути.

Флейтист

Ні, ходім на бенкет.

Допивають удвох решту вина і йдуть до царського двору. На сцені який час тихо, всі сплять, тільки здалека чутно відгуки музик, пісень, гомону веселого.

Голос Кассандри

(з храму)

Чува́й, стороже!

Повна тиша. Відгуки затихають. Сінон помалу підводиться і сторожко оглядається навколо.

Голос Кассандри

Гей, чатуй! вартуй!

Сінон зривається, біжить до царського двору і зникає в брамі.

Кассандра

(на дверях храму)

Не спи, стороже!

(Завважає сплячих вартових.)

Пробі, вартові!

(Кассандра зіходить до вартових і пробує їх побудити, дехто з них ворушиться, бурмотить щось невиразне, але жоден не має сили прокинутись. Кассандра подається до царського двору, волаючи)

Гей, хто живий?

Гей, хто живий? Троянці!

Назустріч їй з царської брами виходить Сінон, а з ним узброєні елліни: Менелай, Агамемнон, Одіссей, Аякс, Діомед. Вони схрещують списи і загороджують Кассандрі дорогу.

Аякс

Стій, дівчино! Ти хто така?

Одіссей

Та се ж

безумная Кассандра, чи не знаєш?

Кассандра

(хоче прорватись поза списи)

Троянці! Зрада! Зрада! Гей, троянці!

Агамемнон

Схопіть її та зав’яжіть їй рота!

Кассандра хутко обертається і втікає в храм, там вона припадає до Палладіона, щільно обіймаючи статую.

Кассандра

Не руште! Я під захистом святині!

Аякс

Іще чого!

Діомед

Дарма! Ти наша бранка.

Діомед хапає Кассандру за ту руку, де патериця, Аякс хапає її за волосся, вона чіпляється вільною рукою за п’єдестал Палладіона, статуя хитається і враз із п’єдесталом падає додолу. Вояки витягають Кассандру з храму, в’яжуть їй руки, не одбираючи патериці, ремінням від мечів, а потім саму прив’язують до колони в портику храмовім над сходами.

Тим часом Сінон, Менелай, Агамемнон та Одіссей одчиняють Скейську браму, а Діомед вертається в храм і забирає Палладіон.

Діомед

(гукає)

Наш, наш Палладіон! Сюди, герої!

В одчинену браму лавою суне ахейське військо.

Кассандра

(волає, зібравши всю силу)

Прокинься, Троє!! Смерть іде на тебе!!!

В царськім дворі та й в інших будинках спалахують тривожні світла. Еллінське військо хутко сповняє весь майдан і розтікається в різні боки по вулицях Трої. Незабаром здіймається в місті великий лемент, перебігають через майдан троянці, безоружні, в святочній одежі; за ними навздогін збройні елліни, кого хапаючи, кого вбиваючи. Згодом займається пожежа. Дедалі втікачів і догонців меншає, але частіше з’являються переможці елліни, що женуть списами поперед себе, мов отару, гурти вже полонених і пов’язаних у стяж троянців і троянок, одних заводять у храм, інших виводять за Скейську браму, інших примушують сідати долі на майдані, тоді тії падають ницьма на землю і голосять. Бранок з Пріамової родини ставлять і садовлять у портику храмовім, коло Кассандри. Коли заметня потроху втихає, то коло Кассандри вже є Андромаха, Поліксена і ще скілька жінок.

Андромаха

(ридає)

Моя дитино! Синоньку єдиний!

Навіщо я тебе на світ родила!

Розбили!.. Вбили!.. Кинули об камінь!..

Поліксена

Ой лихо тяжке! Батеньку! Матусю!

Наложницею стане ваша доня!

Інші жінки з царської родини

Тепер же ми рабинями й сконаєм!..

Рабинями… Далеко на чужині…

Андромаха

(до Кассандри)

Чого ж мовчиш? Чом смерті не віщуєш?

Тепер нам смерть була б єдина втіха.

Кассандра

(з страшним спокоєм, якимсь неживим голосом)

Тут є такі, що іншу втіху знайдуть.

Андромаха

Проклін на тебе!

Кассандра

(як і перше)

Так, проклін на мене,

бо я тепер побачила найгірше.

Троянки у неволі і - живі!

Обходять кросна, розділяють ложе,

дітей годують еллінам на втіху…

Прокляті очі, що такеє бачать!

Андромаха

Уста прокляті, що такеє кажуть!

Кассандра

Проклін на мене, я мовчать не вмію!

Ведуть у храм пов’язаних троянців з царської родини, між ними Гелен.

Гелен

(проходячи повз Кассандру)

Радій, Кассандро, ти перемогла!

Кассандра

Ти переміг. Ти вбив мене сим словом.

Мій розум зламаний, твій піде в світ,

ти ним і переможців переможеш,

а мій погасне вкупі з сим пожаром…

Гелена

(біжить через майдан, за нею Менелай з мечем)

Рятуйте, браття-елліни! Рятуйте!

За віщо він мене скарати хоче?

Зрадливо, силоміць я взята в Трою,

я бранкою нещасною жила,

щодня по ріднім краю сльози ллючи!

Ахейці нерішучо розступаються перед нею, але не відштовхують, коли вона чіпляється за кого з них, намагаючись заховатись під його щитом.

Менелай

Ось кров Парісова на сім мечі

твоєї крові прагне!

Кассандра

Ой Парісе!

Поліксена

Мій братику!

Андромаха

Нещасний!

Гелена

(оточена молодими вояками; раптом згорда)

Чоловіче!

Ти справді хочеш покарать мене?

Чи ти на те пролив се море крові

за честь мою й свою, щоб тут прилюдно

ганьбить її й плямити самохіть?

То се такої шани дочекалась

цариця Спарти? Хто ж тепер повірить

цнотливості спартанок, як і цар

свою царицю зрадницею вславив?

(До вояків.)

Чи й ви, спартанці, на таке пристали?

Вояки-спартанці

(що оточають Гелену)

Вона не винна! Богорівна жінка!

Даремне, царю, ти ганьбиш дружину!

Менелай

(до Гелени лагідно)

Пробач мені,- я запальний, ти знаєш…

Гелена

(всміхається і простягає руку)

Я бачу, царю мій, ти не змінився.

Менелай простягає й собі руку до Гелени. Гелена бере його за руку і веде межи ахейськими лавами за Скейську браму на поле; всі розступаються перед нею з гомоном подиву.

Андромаха

Вона цариця знов, а ми - рабині!

Боги, де ж ваша правда?!

Кассандра

Ха-ха-ха!

Одна з троянок

(до другої)

Кассандра засміялась… Ой як страшно!

Від неї сміху я не чула зроду.

Кассандра

(в нестямі, дивлячись, як язики полум’я грають по царських будівлях)

Сюди, сюди отих квіток огнистих!

Гранати зацвіли! Весільний час!

Чутно за сценою голос старої жінки, він заводить, ридаючи страшно, немов виє.

Поліксена

(з жахом прислухається)

То наша мати!

Кассандра

То весільна пісня!

Се мати дочок виряджа до шлюбу!

Кассандра все неправду говорила.

Нема руїни! Є життя!.. життя!..

Голос старої жінки розлягається дужче. Раптом його покриває хряск від падання будови. Заграва пожару заливає сцену.

Завіса

Епілог

Діється в Елладі через довгий час після руїни Трої.

Дім аргоського царя Агамемнона в Мікенах пишно заквітчаний знадвору, стежка від дверей до брами вистелена пурпурною тканиною.

На небі громова туча. Блискає часом, але дощу нема.

Цариця Клітемнестра з царським намісником Егістом наглядають, як раби й рабині кінчають прикрашати дім.

Клітемнестра

(до Егіста)

Такої зустрічі ніхто з царів

не мав ніколи.

Егіст

Правда, Клітемнестро.

(Важливо, дивлячись їй в очі.)

А пурпуру тобі не жаль?

Клітемнестра

О ні!

Не жаль мені нічого… і нікого!

Егіст

Чого ж се ти здригнулась?

Клітемнестра

Адже бачиш,

як блискавка сліпить.

Вісник

(вбігає задиханий)

Цар їде! Цар!

Клітемнестра

(до рабів)

Гей, ширше браму відчиніть! Рабині,

готуйтесь квіти сипати під ноги!

Чутно гуркіт колісниці. Раби одчиняють браму настежи. За хвилину увіходить у браму Агамемнон, ведучи за руку Кассандру. Рабині сиплють їм під ноги квітки. Клітемнестра й Егіст перестрівають Агамемнона ще в брамі.

Клітемнестра

Мій царю! Мужу любий! Я не вірю

своєму щастю!

(Обіймає Агамемнона.)

Егіст

Брате мій коханий!

(Цілує Агамемнона.)

Клітемнестра

(показує на Кассандру)

Се хто з тобою?

Агамемнон

Се дочка Пріама,

пророчиця Кассандра.

Егіст

То Гелен

той, що приїхав з Трої і тепера

у Дельфах волю божу провіщає,

то брат їй?..

Кассандра

А!..

Агамемнон

Запевне. Я бажаю,

щоб їй була повага в нашім домі,

як жриці, як царівні подобає.

Для нас вона не бранка.

Клітемнестра

Добре, царю.

Я звикла слухатись. Хоч я не знаю

сієї жінки…

Кассандра

А тебе я знаю:

ти мати Іфігенії.

Клітемнестра заслоняє обличчя покривалом.

Агамемнон

(до Кассандри)

Навіщо

ти їй про се тепера нагадала?

Кассандра

А нащо ти про се забув тоді,

як віддавав свою дочку на жертву

розгніваній богині? Ти забув,

хто мати Іфігенії, хто батько.

Ти тільки пам’ятав, що треба жертви

для того, щоб згубити нашу Трою.

Агамемнон

Ти все на мене ворогуєш, бачу.

Кассандра

У тебе, царю, є сильніший ворог,-

то що тобі Кассандра?

Агамемнон

Розкажи,

де ворог мій і що мене чекає?

Я не троянець неймовірний. Щиро

слова твої прийму до свого слуху

і в серці заховаю. Говори!

І вироком святим слова ті стануть

для мого дому. Все, що ти порадиш,

все я вчиню слухняно!

Кассандра

Я? Тобі?

порадить маю? Та хіба ми в Трої?

Хіба се дім Пріама?

Агамемнон

(трохи з досадою)

Ні, запевне,

бо там би так не вірили тобі!

Кассандра

Мені й не треба вірить.

Агамемнон

Я образив

тебе, царівно?

Кассандра

Ти спізнився, царю,-

було про се питати в Іліоні.

Тепер для сих розмов немає місця

на цілім світі. Краще нам мовчати.

Клітемнестра

Так еллінка ніколи б не посміла

озватись до царя!

Егіст

(впівголоса)

Троянська вдача

зухвала зроду. Кажуть, Андромаха

таке показує над чоловіком,

що дивно, як він терпить.

Кассандра

Андромаха?

Ся не була троянкою ніколи.

Давніш - то жінка Гектора була,

тепер - то жінка елліна, та й годі.

Не еллінка вона та й не троянка.

(До Клітемнестри.)

Так, як і ти. Ти, правда, і не жінка.

Клітемнестра

(до Агамемнона)

І се твоє бажання, царю мій,

щоб так твою дружину зневажали?

Агамемнон

(стурбований, сумний)

Коли б же се була зневага тільки!..

Але тут, може, гірше скрито…

(До Клітемнестри.)

Жінко,

чи все гаразд у нашім домі?

Клітемнестра

Все.

А що ж би мало трапитись лихого?

Кассандра

Так мати Іфігенії питає.

Клітемнестра знов закривається.

Егіст

Вже б я давно звелів мовчати бранці.

Кассандра

Так каже той, хто звик тут буть царем

і звички тої втратити не може,

хоча для двох царів тісні Мікени.

Агамемнон

Прошу, царівно, в хату завітати.

(До Клітемнестри.)

Веди нас, жінко.

Кассандра

(хапає його за руку)

Стій! Невже пора

ступати нам на шлях кривавий?

Агамемнон

(до Клітемнестри й Егіста)

Що се?

Ви як таке пророцтво зрозуміли?

Егіст

Вона не важиться ступать на пурпур,

бо тямить, що не личить се рабині.

Клітемнестра

Вона безумна, ти її не слухай.

Агамемнон

(з тривогою, благаючи)

Царівно! Поясни, що ти віщуєш?

Адже тепера доля сього дому

вже зв’язана й з твоєю.

Кассандра

(з дивним спокоєм)

Знаю, царю…

Але не вір мені, цариці слухай,

вважай на те, що родич твій сказав,

і не давай ваги словам рабині.

Колись була пророчиця Кассандра,-

вона згоріла на пожежі в Трої,

слова її пророчі спопеліли,

і вітер їх розніс ген-ген по морю…

Се іскорка одна була запала

сюди у серце простої рабині,

спалахнула на хвильку та й погасла.

(Дивиться на свою патерицю.)

Як чудно? де взялась ця патериця?

Чия вона? Нащо ся діадема?

(Здіймає з голови діадему і кидає під ноги Клітемнестрі. Далі ламає патерицю і теж кидає додолу.)

Тепер нема нічого від Кассандри.

Царице, загадай мені роботу,-

я вмію все, окрім пророкування.

Агамемнон

(бере її за руку і веде вперед у дім)

Царівна ти і завжди будеш нею.

Клітемнестра

(до Егіста пошепки)

Нам треба два мечі. Ти нагостри.

Ти бий його, а я її потраплю.

Сильний перун і раптова злива. Клітемнестра і Егіст спішно йдуть і собі в дім.

Кінець

5.05.1907, Ялта

ПРИМІТКИ

У даному томі вміщені вибрані поетичні і драматичні твори Лесі Українки. При його складанні враховано досвід попередніх видань творчої спадщини поетеси, особливо останнього Зібрання творів у дванадцяти томах. Як і в дванадцятитомнику, поезії друкуються за прижиттєвими збірками (в основі всіх попередніх видань лежав хронологічний принцип, композиція збірок не бралася до уваги, всі вірші подавалися за часом написання). Тим часом три прижиттєві збірки Лесі Українки («На крилах пісень», 1893; «Думи і мрії», 1899; «Відгуки», 1902), куди ввійшла більша частина її поетичного доробку за першу половину творчого шляху, були новаторським явищем не лише за змістом, а й за формою. Леся Українка пильно дбала про композицію збірок, прагнучи, щоб кожна збірка, а в ній кожний окремий цикл, становила єдину художню цілість, по-своєму групувала поезії й інколи відступала від хронологічної канви. До того ж вона включала до збірки не все написане на той час, а лише те, що вважала кращим.

Тому в цьому томі збережена композиція прижиттєвих збірок. Що ж до текстів цих збірок, то тут враховується історія їх написання і видання. 1904 р. у Києві вийшла книжка вибраних поезій Лесі Українки під заголовком «На крилах пісень». Готуючи її, Леся Українка заново переглянула всі три збірки, опустила кілька, на її погляд, слабших поезій, ряд поезій заново відредагувала, вилучивши строфи, які вже не задовольняли її як митця. Були також зроблені орфографічні та пунктуаційні правки. У виданні «На крилах пісень» (1904) є кілька цензурних (а може, й автоцензурних) вилучень, які відновлені за першодруками закордонних видань.

Твори, що ввійшли до збірки «На крилах пісень» (1893), подаються за київським виданням 1904 р., оскільки в ньому відбита остання авторська воля. Поезії, вилучені при підготовці цієї книжки з ідейно-художніх міркувань, друкуються за першодруками. Поезії із збірок «Думи і мрії» та «Відгуки» публікуються за текстами цих видань із врахуванням авторських правок видання 1904 р.

Вірші, що не ввійшли до збірок, подаються в останніх авторських редакціях за текстами прижиттєвих публікацій, а при відсутності публікацій - за автографами. Ці вірші можна поділити на дві частини: 1) не вміщені до прижиттєвих поетичних збірок (1887-1902); 2) написані після виходу у світ останньої збірки «Відгуки» (1902). Останні надруковані в різних виданнях і в різні часи за життя і після смерті поетеси. Всі вони розміщені в хронологічному порядку, за часом написання. У віршах та поетичних циклах збережені авторські дати під кожним твором, хоч вони інколи не збігаються з фактичними датами написання чи остаточного завершення вірша.

У томі під текстами поетичних і драматичних творів стоять авторські дати, якщо вони є в текстах, за якими подаються. Незалежно від наявності чи відсутності авторської дати в тексті в примітці зазначається дата фактичного написання твору.

Серед поезій, раніше не публікованих і не призначених для друку принаймні за життя поетеси, є твори, в яких відбилася глибоко інтимна душевна драма Лесі Українки. Хронологічні рамки цього своєрідного циклу окреслені досить виразно: листопад 1900 р. - лютий 1902 р. (від ліричної медитації «Твої листи завжди пахнуть зів’ялими трояндами...» до поезії «Ти хотів би квіток на дорозі моїй?»). Ці твори вперше надруковані у вид.: Деркач М. Леся Українка. Неопубліковані твори. К., 1946. У даному томі вони подаються за автографами.

Окремо в хронологічному порядку розміщені поеми, серед яких «Давня казка» і «Роберт Брюс, король шотландський», які Леся Українка включила до збірки «Думи і мрії». Для інших поем, а також драматичних творів, першою і останньою авторською прижиттєвою публікацією стали першодруки в тогочасній українській пресі, переважно в журналі «Літературно-науковий вісник» (далі - ЛНВ). Як виняток залишена в чорновому автографі фантастична драма «Осіння казка» друкується за чорновим автографом.

Тексти подаються за сучасним правописом, із збереженням лексичних та морфологічних особливостей мови письменниці. Переважна більшість автографів Лесі Українки зберігається в Інституті літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР. Посилаючись на ці матеріали, зазначаємо номер фонду та одиниці збереження.

ДРАМАТИЧНІ ТВОРИ

ОДЕРЖИМА

(Драматична поема)

Вперше надруковано в ЛНВ, 1902, кн. 3, с. 167-178. Того ж року передруковано в зб.: Українка Леся. Відгуки. Чернівці, с. 69-93. Автографи: ф. 2, № 799 (чорновий); ф. 3, № 1625 (чистовий), датований 18.I 1901 р. У чистовому автографі перший розділ драматичної поеми писаний рукою Ольги Кобилянської з правками Лесі Українки. Подається за зб.: Відгуки.

ОСІННЯ КАЗКА

(Фантастична драма)

Вперше надруковано у вид.: Українка Леся. Твори, т. 6. К., 1929, с. 19-48. Автограф: ф. 2, № 801, чорновий, з численними правками і викресленнями, незавершений і невідредагований. Дата в автографі: Тифліс, 25.I 1905 р.

У примітках подаємо кілька значних викреслень у чорновому автографі, які мають певне значення для розуміння змісту твору.

В кінці розділу III (після рядка «Вірний блазень») викреслено:

(Принцеса задумується)

«Згадай той час, як ти гусята пасла...»

Шкода, той час не вернеться ніколи...

До черевичків звикла босоніжка,

та ще й до золотих, до королівських...

Та й як після помостів кришталевих

знов звикнути бродити по калюжах?

«Свинарський бік» - фе, шо за бридка назва?!

Мій вірний блазню, кепські в тебе жарти.

І з ким же се я стрінутись там маю?

Невже з безрогими?.. А певне! Годі!

Не хочу я і думати про се!

Лети собі, пташино!

(Махає на голуба, той летить і щезає в просторі.)

Будеш вільна, хоч і брудненька трошки... Білі шати,

мені тепер ви стали за кайдани,

бо не одважусь я вас покаляти

нізащо... ох, невже таки нізащо?

Знав, мій тиране, як мене скувати!

(Сідає гаптувати біллю срібний серпанок.)

У розділі IV після слів Лицаря «...тепер я глузд його аж надто тямлю. Аж надто!» викреслено:

Хто визволить, той вимагає дяки,

а для людей нема миліше дару,

як воленька чужа. Дитину рідну

кохають батько-мати і за теє

бажають послуху - неволі, значить;

спізнаються по волі молодята

і вже присяги прагнуть - знов неволі...

Служебка

А ти ж би як хотів? Звести з ума

та й кинути? Ти мудрий, «без присяги»,

це кожний захотів би!

Лицар

Що ти знаєш?

От я і без присяги, й без любові,

а зв’язаний з тобою...

Служебка

Любий мій!

(Хоче його обняти.)

Лицар

(відступає)

Ой, не спішись мене в хомут гнуздати!

Доволі з тебе, шо твоє тавро

носитиму на лобі до загину,

бо я того довіку не забуду,

що я не визволив себе з темниці

і не загинув там, а як баран

дав вивести себе, невідь куди і нащо.

Неслава! Ганьба! Сором!

В цьому ж IV розділі після слів Пастуха:

...я навіть на прогалині фіалку

одну знайшов і «гусячі лапки»...

викреслено:

Ще трохи, то й скляна гора розтане.

Служебка

Скляна гора розтане? Схаменись!

Вона ж не з льоду, з чистого кришталю.

Пастух

А хто її вгадає, люди кажуть,

що якби добре сонечко пригріло,

то все б таки хоч трошечки підтала,

там, кажуть, є й крижини, й кришталини,

де глибше - лід, а зверху - там кришталь.

Вона ж таки будована, не справжня,

і будівничі величезні гроші

побрали на будівлю. Хто ж повірить,

щоб таки ні крихотки й не вкрали.

Сама ж таки подумай, що дешевше:

лід чи кришталь?

Служебка

Та відомо, що лід!

Пастух

Ото ж то й є! Ну, як просвітить сонце

крізь той кришталь, прогріє глибоченько,

як попливуть там потайні потоки

та як посуне той кришталь, мов крига,

завалить нам усі хліви й стайні,

обори та свининці. То-то буде!

Служебка

І що там буде? Ніби зроду сонце

на неї не світило?

Пастух

Та не так!

Вона збудована вже в возовицю,

в холодні ночі та в студені роси,

а там пішли дощі, пороша, вітер.

Яке то сонце? А тепер, гляди,

коли б на гарній кришталевій брилці

не з’їхала з гори у діл принцеса.

В’язень-лицар

Принцеса!

Пастух

Що се?

Служебка

То луна!

Пастух

Луна?

Луна в свининці? Дивно... дуже дивно.

(Тихше.)

Ти чула? Їх вже кілька сот розбилось

об мармуровий поміст, ослизнувшись

на кришталевій кручі, все лицарство

було хоробре, цвіт країни... шкода!

Там, де лицарський бік, найгірша круча,

Тут, на «свинарськім», не така, та звісно,

лицарство брудами гордує... Шкода...

А звідси б легше вилізти на шпиль

аж до принцеси, до її в’язниці.

Лицар

В’язниця!

Пастух

Знов луна?... Е, ні, небого,

Се щось непевне... Я таки чував

Щось стороною.

(Дивиться служебці в очі.)

Служебка

Брехні, повір!

Далі в розділі IV після слів Будівничого, звернених до робітника-підлітка:

Ну, а ти біжи

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

щоб знали всі, яка сутужна справа.

Біга́й!

закреслено:

Хлопець іде, але зараз повертається наляканий.

Хлопець

Ой, пане майстре! Способу немає

пройти через хліви. Там дозорчиня

сказала підпаскам все бидло завернути.

Біжить назад вся гурма без ладу -

поламані ж тепер всі загородки -

то й суне так, котре куди попало.

Попереду кнури, та бугаї,

та жеребці, та барани з цапами,

я ледве втік... стоптали б... розірвали б...

Ой, пане майстре!

Чутно несвіцький рев, тріщання останніх загородок, гукання підпасків.

Ой, біжать, біжать!

Хлопець кидається на гору і стає на виступ.

Тут же, в розділі IV після слів:

Скілька голосів

(гукають)

Куди ти? Божевільний! Стій! Вернись! -

викреслено уступ:

3-й майстер не слухає, спускається додолу і в ту ж мить попадає на роги бугаєві, той підкидає його високо вгору, другий бугай ловить знов на роги. Змучений, зранений майстер умирає, помітуваний помежи бидлом. Товариші, сковані жахом, мовчки дивляться на його муки,- ніхто не важиться його боронити; дехто пробує кинути ножем або сокирою в гурму бидла, але то тільки гірше дратує люту ранену скотину і не дає ніякої помочі. Довге мовчання серед людей і несамовитий рев серед бидла. Нарешті рев трошки втихає.

Молодий хлопець

(на горі, вище від інших)

Товариші! Нам треба всім податись

отак горою аж на бік лицарський,

бо сі хліви й обори там кінчаться,

там чисто і безлюдно.

Будівничий

Слизько й стрімко.

Молодий хлопець

Там можна вмить спуститись.

Будівничий

І розбитись.

Ні, хлопче, годі. Досить вже тих проб.

Спитай її (вказує на принцесу), чи мало їх було?

І що з них вийшло?

Принцеса

(закриває лице. Болісно)

Ох, не згадуй краще!

Будівничий

Моя порада ось яка: рубаймо

в горі щаблі, щоб нам стояти твердо

і щоб іти все вгору вище й вище,

аж поки станемо там на шпилі,

де кришталевий замок. За твердиню

нехай він стане нам, якщо король

знов схоче нас примусить будувати

неволі й бруду соромні оселі.

Те, що колись неволі слугувало,

нехай послужить визволенню. Браття,

орли недарма гнізда в’ють на горах.

На гору доступитись нелегко,

зате згори зручніше боронитись.

1-й майстер

Еге ж, нехай-но вороги обступлять,

ми їх засиплем кришталевим градом!

Чудові променисті кулі їм освітять

дорогу на той світ!

Подається за автографом.

ТРИ ХВИЛИНИ

(Діалог)

Вперше надруковано в журн. «Нова громада», К., 1906, кн. 10, с. 1-20. Автограф: ф. 2, № 815, чорновий, із значними авторськими правками. Сторінки 13-20 рукопису написані іншою рукою, але з правками Лесі Українки. Третій розділ твору «На еміграції» мав спочатку заголовок «У вигнанні». Дата автографа: 29.VIII 1905, Зелений Гай. Подається за першодруком.

В КАТАКОМБАХ

Вперше надруковано в журн. «Рідний край», 1906, № 19, с. 2-8. Автограф: ф. 2, № 781 (чорновий). Дата автографа: 4.X 1905.

В автографі Леся Українка викреслила первісний варіант фіналу твору. В останньому монолозі Єпископа після слів «...ходім од зла і сотворімо благо...» далі було:

Ходімо, покиньмо в самоті його,

бо він од нас по волі йти не хоче,

а ми насильства не вживаєм. Діти,

ходім од зла і сотворімо благо.

Вся громада рушає з свічками в руках. Єпископ попереду. Старий раб і Анціллодея позаду, обоє трохи відстали.

Старий раб

(до Неофіта-раба)

Куди тепер ти підеш, нещасливий.

Неофіт-раб

На Тібр, через отруєну Маремму.

Старий раб, сумно похитавши головою і зітхнувши, відходить, потім знов вертається і, оглянувшись боязко назад та побачивши, що громада вже зникла у темнім переході, стискає похапцем руку неофіта-раба і поспішно, старечою дрібного походою віддаляється.

Анціллодея

Я все-таки прошу тебе прислати

твою жону з дитиною до мене.

Неофіт-раб

Тобі за те догана буде, сестро.

Анціллодея

Догану я покірливо прийму,

спокутую за бідне немовлятко,

що, може, хутко стане сиротою

без батька... Брате, вибачай мені,

як я тебе сим словом засмутила,

і не здивуй, я жінка нерозумна,

не вмію розважати справ високих,

я мало розібрала в сій сперечці.

Ти, певне, винен, бо єпископ гнівний

від тебе одійшов, але одно

із слів твоїх я добре зрозуміла

і прийняла його собі до серця.

Неофіт-раб

Яке ж то слово?

Анціллодея

«Чистая любов».

Мені здається, хто його промовить

від серця, щиро, той для мене брат,

хоч би й не був він однієї віри.

Неофіт-раб

Так і мені здається, люба сестро.

І знаєш, я хотів тебе просити:

якщо я згину, спом’яни мене

не словом голосним, а тихим серцем,

для мене стане се за царство боже

тут, на землі.

Анціллодея

Тепер ходім, я виведу тебе,

пильнуй за свічкою на поворотах,

ти тут новий, недовго заблудитись.

Запалює коло олтаря свічку і йде вперед, неофіт-раб за нею. На поворотах Анціллодея обертається, освічує путь і питає: «А де ти, брате?» Неофіт-раб озивається з темряви: «Ось я, люба сестро».

Голоси згодом затихають вдалині і світло зникає.

Подається за першодруком.

КАССАНДРА

(Драматична поема)

Вперше надруковано в ЛНВ, 1908, кн. 1, с. 76-97; кн. 2, с. 241- 281. Автографи: ф. 2, № 785 (чистовий, частково писаний рукою Климента Квітки), ф. 2, № 786 (чорновий), ф. 2, № 787, де є варіанти окремих сцен.

Дата чорнового і чистового автографів: 5.V 1907. Ялта. Подається за чистовим автографом.

_______________

ПОЯСНЕННЯ СЛІВ

Амфора - велика посудина (для вина, олії та ін.) яйцеподібної форми з двома вертикальними ручками

Багряни́ця - довгий верхній одяг з дорогої тканини багряного кольору, який у старовину носили монархи та полководці

Бакши́ш - дарунок

Бато́ва - батава, лава, ряд

Бе́рло - палиця, оздоблена коштовним камінням і різьбою; символ, знак влади

Бігу́нчик - узор зигзагом, звивистий

Ві́ла - у міфології південних слов’ян діва-чарівниця

Возови́ця - період, коли вивозять хліб з поля після жнив

Гінеке́й - у Стародавній Греції частина будинку, відведена для жінок

Гле́тчер - скупчення на земній поверхні (в горах) великих мас льоду, які рухаються під впливом власної ваги; льодовик

Диякони́са - в громадах перших християн жінка, яка підчас богослужінь виконувала обов’язки помічника диякона

Джа́ври (гяу́ри) - у мусульман зневажливе прозвисько всіх іновірців

Джу́ра - на Україні в XVI-XVIII ст. зброєносець у козацької старшини

Еде́м - за біблійною легендою, земний рай, місцеперебування людини до гріхопадіння

Емпіре́й - в уявленні давніх греків горішня частина неба, оселя богів

Ісла́м - магометанська релігія, мусульманство

Кіта́ра (кіфа́ра) - давньогрецький струнний щипковий музичний інструмент типу ліри

Клейно́ди - коштовності, самоцвіти

Кмет - селянин, хлібороб

Коли́ба - житло чабанів і лісорубів у горах

Коту́рни - тут: пихатість, бундючність

Кри́пта - у Стародавньому Римі склепінчасте підземне або напівпідземпе приміщення в катакомбах, до якого вели довгі, нерідко дуже заплутані ходи

Кро́сна - ручний ткацький верстат

Мадрига́л - хвалебний вірш, присвячений дамі

Неофіт - новий прихильник якоїсь релігії

Обрус - скатертина

Окомо́нша - дружина оконома, управляючого

Орифла́ма - штандарт, прапор французьких королів у добу середньовіччя

Отчена́ш - молитва у православних християн

Офірува́ти - жертвувати

Па́рія - особа з нижчої касти індійців, позбавлена будь-яких соціальних і більшості релігійних прав

Патери́ця - жезл як ознака вищих християнських та деяких інших священослужителів, символ влади

Па́ці - здавна відома у багатьох народів дитяча гра, під час якої розставляють фігурки з кісток тварин і на віддалі влучають бито́ю - кісткою, залитою всередині оловом

Пахоля́ - хлопчик, підліток

Перисти́ль - прямокутний двір, сад або площа, оточені критою колонадою

Перу́н - у східних слов’ян бог дощу, блискавки і грому; грім

Пірна́ч - давньоруська холодна зброя, що мала металеву головку з гострими виступами, насаджену на держално, булава

Плат - шмат полотна або іншої тканини, що служить покривалом, скатертиною

Поле́нта - каша з кукурудзяної муки

Порфі́ра або багряни́ця - довга пурпурова мантія, символ влади монарха, полководця

Порі́кувати - нарікати, ремствувати

Преторіа́нець - у Стародавньому Римі солдати особистої охорони полководця, згодом солдати привілейованої імператорської гвардії, що брали активну участь у двірцевих переворотах

Прето́рій - місце у римському таборі, де перебував полководець

Продуце́нт - той, хто виробляє, виготовляє яку-небудь продукцію, виробник

Ре́лаць - подарунок, приношення

Різа́йї - рисові поля

Ру́но - молоді густі сходи посівів, вруна

Сага́ - тут: річкова затока

Саму́м - сухий гарячий вітер у пустелях Азії та Африки; піщаний ураган

Сараци́ни - давня назва мусульманських народів (арабів, турків і т. ін.), прийнята у європейців

Синедріо́н - у Єрусалимі в III-I ст. до н. е. рада аристократів і старійшин, а після встановлення римського панування - верховний суд Іудеї

Ску́ток - наслідок, результат

Спіри́тський - від спірит, той, хто вірить у можливість спілкування з душами померлих

Ста́нси - невеличкі ліричні вірші, що складаються з чотирирядкових строф, в яких розробляється одна тема

Субре́тка - персонаж старовинної комедії, жвава метка служниця, втаємничена в справи своєї господині

Тараба́н - барабан

Тре́моло - швидке багаторазове повторення одного звука або швидке чергування двох несуміжних звуків чи співзвуччя в інструментальній музиці, шо справляє враження тремтіння

Туберо́за - багаторічна декоративна рослина з білими, дуже пахучими квітками, зібраними в китиці

Ура́говий - чортів, бісів

Фела́х - осілий селянин-землероб в арабських країнах Близького Сходу та Північної Африки

Фіа́л - у Стародавній Греції широка плоска чаша з тонкими стінками й злегка загнутими всередину вінцями

Хамси́н (хамсін) - сильний гарячий африканський вітер

Хре́сний - від хрест - предмета і символа культу християнської релігії

Хрі́я - у риториці промова на задану тему, складена за певними правилами

Центуріо́н - у Стародавньому Римі начальник частини легіону, центурії (сотні)

Циклопі́чна - величезна, гігантська

Че́вріти - чахнути

Шаг - у дореволюційній Україні дрібна розмінна монета вартістю півкопійки

Шейх - в арабських країнах глава роду, сільський старшина

Шличо́к - старовинний круглий або конічний головний убір, обшитий або оздоблений хутром

Юга - імла

Юна́к - герой епосу південнослов’янських народів

Янича́р - у султанській Туреччині солдат регулярної піхоти, створеної в XIV ст. з військовополонених, а також християн, обернених у мусульманство

Яси́р - бранці, полонені, яких захоплювали турки й татари під час нападів на українські та російські землі в XV-XVIII ст.

Леся Українка

ДРАМАТИЧНІ ТВОРИ

326

Друкований текст для вичитування взято з:

Українка Леся. Твори в 2 т. Том 1. Київ, «Наукова думка», 1986.

Серія «Бібліотека української літератури»

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

© Вичитування, правка, форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2019

© Електронна бібліотека

класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2019

¹ - Берег понад озером Гадаринським.- Назва озера походить від міста Гадари (сучасна назва Мукса) в Палестині, розташоване на його березі. Дія відбувається в Іудеї, де згідно з євангельськими легендами народився, проповідував своє вчення і був розіп’ятий Христос.

² - Назарет - місто в Галілеї, в якому, за євангельською легендою, провів дитинство Христос.

³ - Ваалові дають даремні жертви… - У стародавніх народів Близького Сходу Ваал - язичеський бог, культ якого був пов’язаний з людськими жертвопринесеннями.

⁴ - Саваоф - одне з імен бога в іудейській і християнській релігіях.

⁵ - Синедріон - найвищий суд в Іудеї, виніс вирок Христу.

⁶ - Астарот (Астарта) - в міфології стародавніх народів Близького Сходу язичеське божество, якому приносили в жертву людей.

⁷ - Фарисеї і саддукеї - релігійно-політичні угруповання в стародавній Іудеї. Фарисеї виражали погляди більш демократичних, торгово-ремісничих верств, саддукеї - аристократії і вищого духовенства. Тут підкреслено, що розправу над Месією вчиняють як простолюд (іудеї), так і представники різних станів.

⁸ - Монтаньяри - в період Великої французької буржуазної революції члени революційно-демократичного угруповання депутатів Законодавчих зборів і Конвенту. Назва походить від французького la montange (гора): монтаньяри займали верхні місця в залі засідань Конвенту.

⁹ - Жірондисти - члени політичної партії часів Великої французької буржуазної революції кінця XVIII ст., що представляла інтереси великої торговельно-промислової буржуазії і перейшла на бік контрреволюції.

¹⁰ - Консьєржері - тюрма в Парижі, побудована в ранньому середньовіччі. Була місцем ув’язнення під час Великої французької буржуазної революції.

¹¹ - Лаувазьє Антуан-Лоран (1743-1794) - відомий французький фізик, був гільйотинований під час Великої французької буржуазної революції.

¹² - Самсон - кат у Франції часів Великої французької буржуазної революції. «Багряноперстий» - обіграно постійний епітет ранкової зорі Аврори в античній літературі, з натяком на криваве ремесло Самсона (засуджених звичайно страчували на світанку).

¹³ - Брут Марк Юній (85-42 до н. е.) - римський політичний діяч у Стародавньому Римі, один із близьких друзів Юлія Цезаря, а потім учасник змови проти нього і його вбивця. Через два роки після вбивства Цезаря очолені тріумвіром Марком Антонієм війська розбили армію Брута та його спільника Гая Кассія при Філіппах (Північна Греція). Брут і Кассій покінчили життя самогубством.

¹⁴ - Лукреція - героїня давньоримської легенди. Збезчещена сином царя Тарквінія Гордого, покінчила життя самогубством.

¹⁵ - Віргінія - героїня давньоримської легенди, дочка плебея, який убив її, щоб урятувати від безчестя.

¹⁶ - Мадам Роллан - учасниця партії жірондистів під час Великої французької буржуазної революції, в її салоні збиралися керівники партії. Була гільйотинована монтаньярами.

¹⁷ - Луї Капет - французький король Людовік XVIII (1754-1793), при якому почалася Велика французька буржуазна революція. Скинутий народним повстанням, зробив невдалу спробу втекти за кордон, був посаджений у тюрму, потім за вироком Конвенту гільйотинований.

¹⁸ - Вандея та Бретань - французькі провінції, які під час революції стали осередками заколотів роялістів (прихильників короля) та реакційного духовенства.

¹⁹ - Бурбони - королівська династія у Франції, скинута народом на початку революції, а потім, після поразки Наполеона Бонапарта, знову посаджена на французький престол.

²⁰ - Тобто хвиля терору скоро захопить і партію монтаньярів (Гору).

²¹ - Тобто єдиний острівець серед розгулу терору. До гори Арарат, за біблійною легендою, пристав Ноїв ковчег під час всесвітнього потопу.

²² - Альфа і омега - перша й остання літери старогрецького алфавіту.

²³ - Тібр - річка, на якій стоїть місто Рим. Маремма - низька заболочена місцевість біля Рима, через багнисті випари її звали отруйною.

²⁴ - Кассандра - в старогрецьких міфах про війну греків з троянцями дочка троянського царя Пріама, надзвичайно вродлива і розумна. Аполлон наділив її пророчим даром, але за те, що вона відмовила йому в коханні, зробив так, що ніхто не вірив її пророкуванням.

²⁵ - Кассандра провіщає майбутню загибель свого брата Паріса, призвідця пагубної для Трої війни з греками. Ще коли Паріс був у лоні матері, тій приснилася страшна пожежа Трої. Налякані зловісним сном, батьки відразу після народження віднесли Паріса на гору Іду і залишили напризволяще. Одначе Паріса вигодувала ведмедиця, а потім взяли до себе пастухи. Коли Паріс виріс, до нього на цю ж гору з’явилися три богині - Гера, Афіна, Афродіта - і попросили бути суддею в суперечці за яблуко, яке мусило дістатися найвродливішій з них. Гера обіцяла йому за яблуко велике царство - Азію, Афіна обіцяла славу полководця, Афродіта - найпрекраснішу жінку на землі. Паріс віддав яблуко Афродіті. Потім, впізнаний сестрою Кассандрою, він повернувся до отчого дому, при сприянні Афродіти викрав у одного з грецьких царів Менелая його дружину - прекрасну Єлену, що й стало приводом до Троянської війни.

У драмі Афродіту називають також іншим її йменням - Кіпріда, від назви острова Кіпр, де, за одним з міфів, вона народилася з морської піни.

²⁶ - У стародавніх греків Арес - бог війни.

²⁷ - У давніх греків це жертва богам - ста биків, велике урочисте жертвоприношення.

²⁸ - Кассандра розповідає легенду про двох братів Прометея і Епіметея. Перший робив людям тільки добро, всупереч волі олімпійського вседержителя Зевса добув для них вогонь і навчив ним користуватися, а другий завжди приносив нещастя (Епіметей - дослівно «розумний по шкоді»). Забувши про настанову Прометея нічого не брати від Зевса, Епіметей взяв за жінку послану ним Пандору. Коли Пандора відкрила скриню з приданим, з неї вирвались і розійшлися по землі всі людські біди. Тільки надія на краще лишилася на дні скрині, бо Пандора встигла закрити перед нею віко.

²⁹ - Мойра - у древніх греків богиня людської долі.

³⁰ - Сівілінська книга - тобто книга пророцтв. Назва походить від імені Сівілли - пророчиці, яка в екстазі передрікає майбутнє.

³¹ - Атріди - рід, до якого належав Агамемнон, вождь всього грецького війська під стінами Трої. При розподілі здобичі він відібрав у героя Ахілла красуню-полонянку Брісеїду. Розлючений Ахілл хотів перейти на бік своїх ворогів троянців і виявив бажання одружитися з однією з дочок Пріама Поліксеною.

³² - тобто з Аполлоном. У Гомера «яснокудрий» - часто вживаний епітет Аполлона.

³³ - Троїл - один з синів Пріама, який загинув від руки Ахілла. Кассандра згадує Троїла, коли Поліксена готується стати до шлюбу з Ахіллом. Смерть від меча Пріамового сина Гектора першого Ахіллового друга Патрокла руйнує цей шлюб, стає в ряду дальших нещасть, які ведуть до загибелі Трої і всього Пріамового роду.

³⁴ - Пелід (Пелеїд) - тобто Ахілл, син Пелея.

³⁵ - Артеміда, покровителька тварин і полювання, була також богинею місяця.

³⁶ - Деїфоб, вмовляючи Кассандру дати згоду на шлюб з лідійським царем Ономаєм ради спасіння Трої, ставить їй у приклад Іфігенію, дочку Агамемнона, який походив з роду Атрідів. Щоб успішно завершити плавання до берегів Трої, батько віддав Іфігенію в жертву Артеміді.

³⁷ - Ахілл (Пелід) загинув від стріли Паріса, яка влучила у єдине вразливе місце на його тілі - п’яту.

³⁸ - Цариця амазонок Пентезілея прийшла на допомогу троянцям і була вбита Ахіллесом.

³⁹ - тобто ще не вирішене богами і може повернутися в який завгодно бік.

⁴⁰ - тобто так, як ходять гієродули, служителі храмів у Стародавній Греції.

⁴¹ - Палладіон - У стародавніх греків і римлян так звали статуї Афіни Паллади, на яких богиня звичайно стояла зі списом в одній руці і щитом у другій. Палладіон вважався великою святинею, запорукою благополуччя і безпеки того міста, де він поставлений. Особливо славився Палладіон міста Трої. Згідно з легендою, цей Палладіон зробила сама богиня Афіна і залишила на місці, де ще тільки мала стояти Троя. Його знайшов засновник міста Іл (звідси друга назва Трої - Іліон) і збудував для нього окремий храм. Поки Палладіон на місці - місто неприступне для ворогів.

⁴² - Гадес - бог підземного царства, втілення зла.

⁴³ - місця в підземному царстві, де перебувають померлі герої і праведники.

⁴⁴ - Персефона - дружина володаря підземного царства.