Свидницький А. П.

ФОЛЬКЛОРНО-ЕТНОГРАФІЧНІ НАРИСИ ТА СТАТТІ

ЗЛОЙ ДУХ

(Народные южнорусские поверья)

Наш народ в общежитии называет злых духов нечистою силою, но в своих верованиях отличает злого духа от нечистой силы. Под последнею разумеются ведьмы,¹ упыри,² колдуны и т. п., под первым же - собственно диавол. Содержанием настоящей статьи послужат народные рассказы об этом последнем.

Предлагаемые рассказы первоначально собраны были в разных местах нашего края. В рассказах встречается много слов и выражений, которые, быв переведены на общерусский язык, получают несвойственный им оттенок, а потому передают мысль неточно. Подобные слова и выражения будут приведены здесь на народном наречии.³

«Задумав бог сотворити сей світ,- так начинается народный рассказ о сотворении земли,- и собрал ангелов⁴ да и посылает их достать земли с дна морского. Тогда всюду была вода, а под водой дно было,- была земля. Богу надо было достать из-под воды семян (насіння) земли, так он и посылал ангелов. Однако они - известно, дух - не могли достать земли. Да и как им достать со дна морского, когда сами легче воды? И ныряли они, ныряли, но ничего не успели сделать; ангел нырнет, а вода и вынесет его на поверхность. Уже они готовы были поверить в невозможность достать семян земли, как - откуда ни возьмись - является черт.

- Здоров, боже! - говорит.

- Что тебе нужно (чого тобі треба)? - спрашивает господь.

- Хочешь, я достану тебе земли?

- Добре,- говорит бог.

- А что мне за это?

- Дам тебе пекло.

- Згода,- сказал черт и бухнул в воду.

Долго не видно было злого духа. Ангелы подумали, что он там и погиб, и говорят: «Туди йому й дорога!» Но он всплыл и вынес семян земных. Бог и посеял землю. С той поры пекло осталось за злым духом» (Харк. губ.).

«Як задумав бог сотворити сей світ, то став над морем глубоким - над Дніпром»⁵ и посылает ангелов достать земли - и пр. как выше (Полт. губ.).

Подоляне, говоря о море, не упоминают имени его, как и слобожане; продолжение же начатого рассказа какое в Подольской, такое и в Полтавской губерниях.

«Як задумав бог сотворити сей світ, то послал черта на дно моря, чтобы он вынес земли за паністями (за нігтями - Полт.),- т. е. сколько останется под ногтями, когда царапнет (дряпне) по дни. Черт и думает себе: «Погоди - сотворю я свет во имя свое».

С такою мыслью черт вынес земли с дна морского и посеял по воде, говоря: «Расти, земля, во имя мое» (бог велел сказать: расти, земля, во имя божье). Земля та и рассыпалась по воде. С таким же успехом попытавшись несколько раз сотворить землю во имя свое, черт подумал: «Пойду к богу - скажу, что земля не хочет расти во имя божье». Предстал перед господом и говорит:

- Не растет земля.

- Поди и скажи, как я велел,- говорит бог,- увидишь, что земля вырастет. Пошел черт и думает: «Скажу, как бог повелел, но утаю (вкраду) немного семян (насіння), а после, увидевши, как земля будет расти во имя божье, посею в другом месте и создам вселенную (світ) для себя. Тогда бог здесь, а я там будемо богувати (Полт.- богуватимем). С этой целью он и спрятал горсть земли себе в рот.

Вышедши из воды, черт посеял землю, говоря: «Расти, земля, во имя божье». Земля и стала расти - аж кипить, так росте. Но растет она на воде, растет и во рту у злого духа. Розперло чортові пащеку, чуть не вдавить. Черт хотел выковырять когтями, но не успевал. И полетел он попід небесами. Летает черт, а земля так і верне ему изо рта. Уже целые горы наблював, а земля все растет да растет. Видит черт, что не шутки (непереливки), и возопил к богу:

- Господи, помилуй!

Господь и поблагословил:

- Годі, земле, рости! - Земля и перестала расти, но осталась покрытою горами, що чорт наблював. А бог сеял землю рівнесенько.

Потому-то теперь, де степ широкий, то божа земля, а де гори та яри, то чортова земля».

Дуализм, так ясно выраженный в рассказе о сотворении земли, еще яснее выражается в рассказе о сотворении человека. Здесь черт является уже прямо существом, враждебным для человека, причиною физического зла в его природе, впрочем, не по злобе своей, но из честолюбия, чтобы человек згадав и його, т. е. чтобы люди обращались не только к богу, но и к нему - черту. Вот рассказ об этом из Полтавской губернии:

- Создавши землю, бог принялся за сотворение человека. И создал бог прекрасное тело для человека, задумав создать человека совершенным. Создавши такое тело, бог оставил его полежать несколько времени, чтобы оно сделалось способным принять в себя душу, а сам отошел.

Приходит черт, смотрит, что создал бог, и видит, что лежит человек прекрасный, чистый,- да и пригорюнился. Постоявши, сумний, подумавши, взяв та й обблював чоловіка.

- Що се доброго ти наробив? - упрекает его бог.

- А що ж,- отвечает черт.- Ти ж нащо сотворив його такого хорошого? Бувши таким, він ба й не згадав, що я єсть на світі. А так - колись і мене згадає.

Видит бог, что черт напакостил, но делать нечего: что однажды бог сделает, того уж не переделывает. Но и оставить человека обблеванным господь не хотел, а потому взяв та й вивернув його обблеванным внутрь. И теперь наше тело навыворот (навиворіт) - что было внутри нас; то теперь снаружи, а что было снаружи, то теперь внутри со всем тем, что черт наблевал. И в самом деле,- заключил расказывавший,- что у нас внутри? Потроха, кишки... И всякие болезни разве не изнутри начинаются? Все это вследствие проделки черта».⁶

Как бы в противоречие последнему рассказу, есть предание в Киевской губернии, что тело человека первоначально было покрыто роговою оболочкою. Но так как оно было неудобно, то люди просили бога, и он дал им теперешнее наше тело, а, в воспоминание первого вида, оставил ногти.

Женщину бог создал «из цветов».

Кроме этих рассказов о сотворении світа, в народе есть еще много других - юмористических - особенно о сотворении человека. Но они имеют особенную цель, а не повествование о творении, и, очевидно, позднейшего происхождения. Таковы рассказы, например, о сотворении немца, о происхождении польских фамилий от названия разных предметов (Калинский - от калины, Каминский - от каменя, Воронецкий - от ворона и т. д), о том, почему у турка много жен, а крестьянин (наш) может иметь три и то не вместе, священник (піп) - только одну, а ксендз - ни одной. В том же рассказе объясняется, почему у ксендзов лысина на макушке и т. п. Для примера вот сокращенный рассказ о последнем.

«Когда творил бог людей, то создал всяку віру, всяку кров - турок, поляков, наших (т. е. крестьян), попов, ксендзов и т. д., но женщин тогда не было.

Скучно и невыгодно было жить одним мужчинам на свете, потому они обратились к богу с просьбою, чтобы он дал им жен. Бог и дал каждому просившему, сколько счел нужным. Ксендз же в то время спал и не ходил к богу вместе с другими. Проснувшись и увидя жен, он спрашивает:

- Где вы их взяли?

- Бог нам дал,- отвечали ему.

- Так пойду и я, пусть и мне даст,- сказал ксендз и побежал.

Бог в это время отдыхал. Ангелы и говорят ксендзу:

- Не ходи.

Но ксендз не обратил внимания на доброе слово и принялся стучать в дверь. Вышел господь, но уже разгневанный, и спрашивает ксендза:

- Ти чого прийшов?

- Всем дал жен,- говорит ксендз,- а меня спрашиваешь, чого прийшов?

- Что же ты делал, когда другие приходили просить?

- Спал,- отвечал ксендз.

А бог його за чуприну, та млинка:

- То ти,- говорит,- вражий сину, як люди просять, тоді спиш, а як я ліг спочити, тоді ти двері ломиш! - Та в шию його як затопить! Полетів ксьондз сторчака, а чуб так і зостався у бога в руці. Отак-то ксьондз і чуба позбув, і жінки не здобув».

Много есть подобных рассказов, но, очевидно, на них нельзя смотреть как на выражение народных верований. Но есть и такие рассказы, которые можно принять за юмористические и за серьезные, напр., о глазах рака, о том, почему оса, ужаливши, не умирает, а пчела умирает; о происхождении мельников из медведей и т. д.

Заключим нашу статью еще одним рассказом. Он повествует о той отдаленной поре, когда человек сам тянул борону и не знал еще плуга.

«По изгнании из рая Адам; чтобы не умереть с голода, должен был пахать землю. Взял он заступ, что ли, и пошел копать. Сколько за день обработает, черт за ночь снова все обратит в целину. Посмотрит Адам поутру, заплачет и копает дальше. Черт опять переверне як було. Долго так трудился Адам, а черт все ему пакостил. «Что тут делать?» - думает Адам... и отправился к богу за советом. Бог говорит ему: «Когда станешь на работу, скажи: Господи, помогай!»

Чуть свет вышел Адам на ниву и говорит:

- Господи, помогай! - и пошла работа, как по маслу. Но это еще не все. Когда на следующее утро Адам снова вышел на поле, то увидел, что все пространство земли, которое он копал, а черт обращал в целину, было отлично обработанной нивой. Так бог дал, что злые духи принуждены были скопать целину, в которую обращали Адамову ріллю. И повелась с той поры и до нас дошло - благословиться перед работою.

Посеявши, Адам запрягся в борону и став волочити. Но борона оказалась непомерно тяжелой. «Не така вона повинна бути»,- подумал Адам и оглянулся. А на бороні чорт сидить, провозиться. Схватив Адам грудку и бросил в черта, но он захохотал и исчез. Едва Адам запрегся снова, черт опять сел на борону, опять Адаму тяжело, опять он прогнал черта и опять запрегся, оглянулся, а черт на бороне. Как тут быть? Сел Адам под деревом и плачет с отчаяния, а черт хохочет.

- Чого ти плачеш? - спрашивает бог.

Адам и рассказал, как было.

- Ничего,- говорит бог,- успокойся. А когда увидишь черта на бороне, то не прогоняй его, а скажи: тпру! и бери за чуб да и запрягай в борону.

Адам так и сделал. Едва увидел черта на бороне, тотчас же сказал «тпру!» и идет прямо к нему; черт ни с места, словно прирос к бороне.

Как только Адам взял черта за волосы, он обратился в лошадь. С той поры и до сего дня люди пользуются силою лошадей для своих целей, а это значит, что люди зануздали черта, ибо все лошади повелись от той, в которую бог обратил черта».

ВІДЬМИ, ЧАРІВНИЦІ Й ОПИРІ, ЧИ ТО Ж ПРИМХИ І ПРИМХЛИВІ ОПОВІДАННЯ ЛЮДУ УКРАЇНСЬКОГО

Колись я мав щастя жити лице в лице з простим людом українським - колись і я був щасливий! Як згадаю, що минуло, здається, тоді й сонце не так світило і не так сходило, а якось, краще, і місяць не такий був - тепер наче мізерніший, наче замлів, і небо чистіше видавалось, і зорі ясніші - а люди! то янголи проти того, що довелося спізнати... Здається, все перемінилось; а воно все однакове, мабуть; лише я перемінився, життя хроном стало, то здається, що й світ не такий!.. і люди поінакшіли. Тоді ніхто не лукавив зі мною, бо [і] я ні з ким не міг. І всі бачили, що я іще дитина, і були зо мною, як єсть, не підробляючись, не маскуючись. І паняночки-щебетушечки було поз’їжджаються та цоконять-цоконять, та регочуться, не зважають, що хлопець був у хаті,- та такі добренькі видавалися, такі щирі душі!.. А я вірив і з такими солоденькими сподіванками на добро та на правду пускався у світ!.. Літ скілька назад, як опала полуда, а я заплакав би, щоб сльози давно не висохли, що не можна вернутись назад і сісти на припічку в одній сорочині та по-дитячи слухати, як люди проміж себе гуторять, не зважаючи, що я там, а як розказують про опирів, відьом тощо та про всякі другі дива дивнії - чуда чуднії! Перебираючи життя прошле, не маю на чім стати і відпочити - чорно та й чорно; аж як поминеш школи - богдай би мене мати лучче була під серцем приспала, аніж мали ще маленького в монаські руки віддавати! Із’їли вони літа мої! І моє здоров’я! А як по той бік школів наче полянка невеличка, а кругом болото, трясовина... Да й там, мізерне щастя: тільки й добра, що мав волю тим життям жити, яке було по душі, що кипіло навкруги. Не ганяв мене батько, з-межи хлопців киякою, не чубила мати за мужицьку мову, не тер, не м’яв, як швець шкуру, продайдуша-німець, машкара довгов’яза та довгобраза! Та й тільки ж те! Може, кому смішно, може, кому дивно! а мені любо спогадати, як сидиш було у пекарні - ні няньок, ні мамок! На запічку пір’я деруть, серед хати солом’яник плететься, коло порога дівчина посуду (там начиння) миє, а друга галить з-за кужіля абощо: «Скорій-бо, Югино! - (Ївга) чи як там,- мий, та казки послухаєм!» І почнеться казка абощо. Все стихло, лиш там солома тріщить, там, чути, прядиво рветься, як пряха смиче, та пір’я озивається, немовби проситься: «То не деріть мене! бо не трудно зопсувати, а чи складеш назад як було?! Сміюся було, як і ті сміються, і плачемо разом, і зо страху було в одну купу всі тиснемося і боязко поглядаєм то на вікна, то на двері, чи не йде страх - чи не йде опир. І за плечі немовби й справді що лапає рукою мохнатою і мороз подирає по шкурі. Сміливіший боягуз і крикне: «Ага!» Перехреститься баба, ахнуть дівчата і я за гуртом - і в грудях похолоне, і так заб’ється серденько, як уже не биться йому по гроб жизні, повік-віка...

«Та ну-бо, Іване! - чи там Семене, чи як,- не лякайся!» - озветься котре, а друге: «Мовчи - не перебивай. Нехай доказують»,- чи доказує! - І знов стихне, лиш одного чути, і знов усі душі в один узлик зв’язані, на одну струнку натягнуті.

І сміються було з мене, що я жду, поки не вкипить долото чи сокира, що там для мене на вечерю вариться. Іноді бувало нишком і ганчірку причеплять до сорочки та й дурять, що спати лягають,- аби я пройшовся з хвостом - і нічого не помагало - я все своє та й своє! Іноді бувало кажуть, що вони на моїм місці давно спали б як побиті, а мене то й сон не бере. Щаслива пора була! І я був щасливий, як, не зважаючи на мене, могли говорити і робити хто що хтів. Кожне словечко того часу незабутого глибоко запало мені в душу, пройшло всю мою постать, то, мабуть, і до гробу серце моє не випахається... То для мене школа правди і любові!.. На той світ душа перейде, то коли й там, як і тут, то й там хахлом подражняться, бо й там не відцураюсь козацької та бурлацької пісні!.. Скажу: «Може, в вас такої не чували, може, вам докучило все одно та й одно? Дайте лишень нової втну: про степи, про Запорожжя... про ті діти, що як квіти цвіли-процвітали; про ту волю, що на полі сонце забувала, ой то росла-розросталась - неба досягала; про той місяць срібно-злотий, як в Дніпрі купався; про козака-чорнобровця, як вірне кохався; як дівочі карі очі слізьми запливали, як козака край байрака в степу поховали. Товариство - товариша в китайку обвили і могилу насипали і хрест становили, щоб прохожий, проїжджачий - хто могилу, хрест зобачить, ізняв шапку й помолився за козацьку вільну душу, що за волю, за спокій ні собі, ні другим, ні в полі, ні дома не давали спокою - під землею ворога вишукували! І тут в землі білі кості лежать - схоронили, і над ними хрест високий,- висока могила...» Заспіваю, помолюся піду аж до бога і самого запитаю: «Чого терном заросла битая дорога?»

О! Вечори-вечори! Уже вам до мене не вертатися... Довгі ви зимою, але ж і довго вас пам’ятатиму! Виховали ви мене, виняньчили, робіть тепер своє діло уже з другими. Та долі їм дайте більше, як мені; бо без долі тяжко жити, і без сліз вас не спогадаєш, як нема талану. Ції-то вечори показали мені всю добру душу простого люду невинного, і я полюбив їх всією простотою чистої душі младенчеської, як могло невинне серце дитяче! Дякуючи тим вечорам, я без жодної праці завладів тим, над чим тепер прийшло б ся добре попотупкати, хтівши зібрати що-небудь. Різні спадки стародавнини, що старші від самого Києва, що пережили все - все пережили, що було, що минуло і чому вже не вертатись - різні примхи, забобони, примхливії оповідання тощо, що мимо них промигнула не одна сотня поколінь, достались мені, кажу, без жодної праці. То нехай же не гниють більше під сподом; може, знайдеться хтось такий, що й мені подякує, як я уже дякую тим, від кого сам почув, може, і це зацвіле, заплісніле комусь знадобиться. Може, іще хто, прочитавши ці остатки буванобіжжя, подивує зо мною, як-таки за стільки літ, при таких бучах, не загибли вони, не пропали, не очистилась від них наша віра православна, не сполоскалась тою кров’ю, що не раз річками текла по всій Україні! Лягло кістьми стільки люду щирого, щиро обороняючи благочестіє, і так щиро віруючи в діла і безділля, з-предку-віку християнством заборонені! Тільки десь-не-десь бачиш слід, що в це вірить християнин, а не магометан або хто. Хвалити бога, що нас обчищали невмілими руками! На що ще Нестор нападається,⁷ і досі в народі задержалося: так же по іскрах угадують, так же бояться, щоб піп дороги не перейшов і друге і друге. Тільки, що тут не для цього місце, то і зоставлю теє до другого, може, часу, а тепер буде про відьом тощо - примхи будуть, а забобони лиш деякі, що просто йдуть до діла. Може, колись іншим часом і те докупи зведу - не знаю.

* * *

Все, що я чув про відьом, про опирів, сходиться в одно: що відьми й опирі єсть родимі і вчені. Тим-то я і звів їх докупи, що вони ув цім ділі сходяться, аби не говорити одно по кілька раз. Родимі опирі і відьми з хвостом - як палець, кажуть, стирчить хвостик на самім купрі. Як бере шмаття⁸ на себе абощо, то треба роздягтися до голого, то того хвостика не видно - втягає в шкуру; тільки вже як купається, то не може заховать - так і кивається по воді, як борозняк. Найлучче видно його, як ті пливають, бо тоді він наверх води виставляється. Родимі не так страшні, як вчені,- той не винен, що під такою планетою родився, а вчені, то вже самі захотіли, і, кажуть, на них така планета надходить, то не витерпить - не може витерпіти, щоб не зробити кому якогось лиха. (Під це останнє підходить і вовкулак⁹ (оборотень), що така планета на його надходить, то вже мусить вовком перекинутись і бігти.)

Щоб пізнати, чи то відьма, чи що, чи добра людина, беруть навпоперек мотузом і пускають на воду - топлять,¹⁰ як це зветься між людом. Коли добра душа, чиста, то впірне, а коли ні, то так і плюскається поверх води - саму голову токмачить, бо встидно; та нічого не вдіє - голова і ноги будуть в воді, а середина все зверху, хіба камінь прив’язати, то аж тоді піде на дно. Я сам мало-мало що цього вже року не був свідком, як в однім селі купали відьом та опирів - кількома днями тільки спізнився. Найбільше допікає, що відьми дощ запродують (з уст люду). Як посуха, то громада вже й гуде на відьом, що дощ запродали, і нишком змовляться та й коли-небудь у велике свято, як все село в церкві, переступлять дорогу, щоб ніхто не втік, і ловлять, про кого недобра чутка ходить, та й і топлять. Так візьмуть навпоперек, наче поясом, і пускають на воду з кручі де, чи з містка, чи з греблі - яка де вода і звідки зручніше мочати. Тут і виявиться, що в кому кипить - інше і само признається. Як родиме, то пускають, а як вчене, то б’ють - само признається. На другий, на третій день і піллє дощ, як з луба; так було і цього року. Літ з десять абощо назад в однім селі на Поділлі одну бабу і втопили, не хотячи, на Богу, як відьом купали. Кажуть, чиста душа була, бо як спустили на воду, вона і не плюснулась, і не потопала - пішла, як сокира, на дно. «Чиста! чиста!» - загула громада і зараз же таки витягли, а вона й нежива. Що дива виробляли! І трясли, і відтирали - таки не помоглося. Так і поховали, що не ожила.

Опирі, кажуть, до запродування дощу не належать, але де вони є, то так дощ не може йти - і їх купають, щоб дощ пішов. Як купали цього року, то знайшовся такий, що признався. Я, каже, не винен, бо я родимий - так і вродився. Водиться на Поділлі празник - росалі;¹¹ його обходять на перший день петрівки на степку. Це зветься жіноче - бабське - свято, і з чоловіків там ніхто не буває, де його обходять. То на росалі жінки самі купаються, не роздягаючись, і кого спіймають, також зо всім у воду тащать; як єсть, так і вкинуть - одягненого, взутого, щоб дощ ішов.¹² Опирі тільки по смерті шкідливі - страшні, а за життя, як і всі люди - нікому нічого не винен. По смерті опир ходить попід вікна і лоскоче в носі, де світло горить в хаті дуже допізна. Як хто сидить сам у хаті, то затикає вікна, щоб вогню на двір не видно було, бо опиря привабить. Як залоскоче в носі, закрутить, то чоловік і чхне. Як нікому сказати «здоров» або хоч є кому, да не скаже, то сам собі скаже; бо як ні, то піллється кров з носа і вмреш. Це зветься потяв або підкосив опир. Як же скажеш чи почуєш «здоров», то тут примха двоїться: одні кажуть, що опир прахом стане. Мабуть, це тичеться до його тіла, що в гробі лежить - не гниє. А другі кажуть, що йде під другу хату і там уже лоскоче в носі. Ще кажуть, що опир кров ссе з чоловіка, та я не знаю, чи це то ж саме, що кров носом піллється, чи що друге. Знаю тільки, що з кого опир кров виссе, той до дня не діжде; більш всього, що його застануть уже неживим, як надосвіток встають, і такий чоловік по смерті не жовтий, як всі люди, а білий буде. Єсть також оповідання, що опирі, ходячи попід хати, позирають на вікна, чи нема вогню в хаті; і як нема, то аж тоді починає ссати кров. Мабуть, чи не набіляє це про двоякість опирів: що одні не боялися вогню - світла - і ті в носі лоскотали, щоб чхати, а другі боялись і з сонного чоловіка ссали кров.

Ув бургарів єсть також опир і зветься вампір, вапір, лепір. Кожен умерлий стає тим лепірем, як через його, коли ще він в хаті лежить, перескочить кішка. А ложать у їх вмерців просто на землі серед хати або наче на столі, але все-таки серед хати, то вже й примічають, чи не перескочить кішка. По-бургарському лепірі також і кров ссуть з чоловіка. Родимий опир у бургар ще за життя капостить. Кажуть вони, що тіло лежить, де ліг спати, а душа шатає попід хати. Отож і розказують, що жінка якась мала чоловіка опиря і не знала, що він опир. Але як вночі колись, хотячи чи не хотячи, приторкнулась до його, а він лежить, як дуб, і холодний зовсім; а передоднем і потеплів і ожив. Стала вона примічати та й зауважила, що він таки частенько вночі зовсім неживий і тільки передоднем ожива. От і питає в сусіди, що б воно таке значилося? А ті й кажуть, що він лепір і що у них різні дива витворяються. Злякалась вона, небога, і поради попросила, а ті й прираїли: як ляже спати, кажуть, а ти примічай й оберни його на полу́ головою в ноги, а ногами в голови; то душа, як вернеться додому і захоче ввійти в тіло, то не знайде рота і так зостанеться.

Так вона й зробила. Він заснув, а душа і вийшла з тіла та й пішла попід вікна; а вона й обернула тіло, як баби казали, і чоловік уже більше не вставав. (Чув від самих бургар у Києві.)

В старовину бувало в нас, як дознається громада, що вже опир ходить по селі, зараз і йдуть до попа та до церкви, забирають корогви і так з процесією йдуть на цвинтар;¹³ відкопують його, а він і лежить ниці. Тоді обернуть його горіниці, як годиться, і піп щось править. Як відправа відійде, тоді заб’ють опиреві в груди осиковий кіл і так землею привернуть. Кажуть, було кров різана тече з тіла, як кіл забивати. Коли це не поможе, то ізнов бувало відкопують, відрізують голову і кладуть її в ногах в домовині, щоб не достав руками навлежачки, а як достане, то таки буде ходити і ту голову свою носити,- як в руках і кидає нею в людей, кого на вулиці здибле. Тоді вже треба до баби вдаватись,- як баба не поможе, то нічого не поможе, аж сам хіба перестане.

Як трапиться, що опир кого підотне, то той уже буде йому замість коня - опир їздить ним попід вікна до самих півнів досвітчаних, а після іде на цвинтар, лягає в гріб і лежить аж до ночі, а там ізнов встане та й їздить. Як нікого не підотне, то вмерлий опир на живому їздить. Ще й тепер де-де можна бачити осиковий кіл на гробі в головах, іноді навіть і свіжий, тільки тепер уже не відкопують опиря, а так просто б’ють в гріб - в землю - попи, значиться, не такі настали, щоб послухати громади, як перше бувало. Тут можна сказати і про вмерців загалом, бо думаю огласити скілька оповідань і про них. Як ходить вмерлець, то і йому забивали осиковий кіл в груди, а тепер забивають в гріб в головах. А то ще роблять осикові хрести на вікнах - прибивають довгі осикові поліна наохрест на кожнім вікні в тій хаті, куди вмерлець ходить, а двері на ніч намазують дьогтем та часником. Що ще роблять - виявиться з оповідань.

Опир і вмерлець, що ходить,- не все одно: то нечиста сила, а це що іншого, да про вмерців буде іншим часом, а тут лиш про опирів.

От одне оповідання, як я чув його (1852 року), тільки то мовою не такою, як там балакають.

«Не при вас це діялось, що маю розказати, не при батьках ваших; ось бачите, моя голова вже сивиною полискується, а й мені розказував сивий дід, як я ще й погоничем не був - то, мабуть, буде вже цьому літ зо сто абощо. Ще за Польщі, перед Коліївщиною,¹⁴ де тепер Джулинки, село, що пошукати - було скілька хат і церковця божа стояла - то й парахвія була, і піп жив, і бакаляр,¹⁵ а в його був піддячий Курбацький Михась. Ото ж він і розказував, уже постарівшись, що коло Джулинок, каже, від Дяківки (село), в лісі жив курінний - що ліса стеріг - старий-старезний чоловік - ще першу унію запам’ятав,- і розказує було про козаків, про гетьманщину, про Запорожжя, як по писаному, а Коліївщину, Залізняка та різанину з Харком знав, як свою кишеню. Було приказують, що він чужосторонній і прийшов у село вже з сивиною в бороді, а ніхто не запам’ятав, коли саме прийшов, при кому - всі перемерли! Такий старий був, аж жовтий волос мав, не то сивий; а як де бувало вдарить тропака, то аж земля стогне - у старовину все кріпкі люди бували! - та такий червоний¹⁶ ходив, як півень. При собі держав дівчину-сирітку, щоб було кому хату підмести тощо та щоб не тинялась в чужих людях, а більше - ні роду, ні плоду.

От, каже, сидимо ми з бакаляром та пригадуємо то це, то те, сміємося, школа́ різні штуки приставляє, щоб як до перших півнів досидіти, а там і спати.

Надворі вітер гуде, аж школа здвигається.

- Пане реєнтій! Відчиніть,- чути крізь вікно дівочий голос. Ми зараз догадалися, що вже якась треба, в селі псавтиру читати абощо.

Кинувся я відчиняти - а то дівчина, дідова вихованка, а ніч місячна, хоч голки збирай, та мороз-мороз!

- Добривечір, пане реєнтій!

- Дай, боже, здоров’я, дочко! А тебе що принесло: чи човен, чи весло? по волі чи по неволі?

- Дідусь мій умер, п[ане] реєнтій! То яка тут воля! - от їдьте псавтиру читати.

- І на його зайшла черга! - озвався дяк.- А я думав: на тім світі вже забули твого дідуся! Та, бачу, ні. Коли їхати, то їхати! Але ти хіба санками? Бо знаєш - я піший.

- Та санками ж! - озвалась дівчина; та така йому гарна стоїть, як вимальована! Ногами постукує, що то з холоду прийшла, хукає в руки, а очі, як зорі, сяють; та чорні, як терен,- і лице горить!..

- Вдягайся! - каже мені бакаляр,- поїдемо.

Пошкрібався я в потилицю, що такий холод, та що ж! Треба вдягатися; в чім зван, в тім пробувай!

Поїхали ми, і собака за нами побіг. Добрий псисько був! Рябий, клаповухий - було вовка подужає.

Приїздимо до того куреня, а вже місяць серед неба доходив.

- Ідіть же ви, п[ане] реєнтій, і ти, Михасю, чи що, до куреня, будьте ласкаві, а я ще тут маю діло.

Входимо в сіни, і собака за нами, попід ноги тиснеться; впустили ми й його за собою до сіней. А та дівчина - тара́х! Та й засунула двері на ввесь замок. Засміялись ми з реєнтієм, що не ввійшла вона і руки погріти, та й байдуже - пішли до хати.

- Входимо,- розказував,- до хати з сіней, лежить дід на лаві, наміткою вкритий, вусатий, як сом, і сивий-сивий!

- Бач! - каже реєнтій,- ще й не пожовк! Цупки́й дідо́ра! І по смерті не подається.- Глянув я - правда: червоний на твару, аж си́нявий, наче каплун на морозі, як і живий був, тільки губи пожовкли та попід очі трохи посиніло.

Читали ми ту псавтиру наперемінку - то я, то він - таки довго читали, а собака походив, походив та й ліг під припічком і лежить. Так коло опівночі я читаю, реєнтій сидячи спить під грубою на припічку та сопе. Якби ви знали - якось сумно було, каже, на лаві вмерлець лежить, витягнувся, в головах йому каганець блима, на припічку дяк сопе, під припічком пес, ще й хата в лісі!.. За гуртом і баба якась ще куняла та сопла. Тільки мій голос, каже, розлягався, наче в пустці, аж дзвенить, аж лунає, а крізь вікно знадвору прямо в лице мені місяць заглядає - чоло виставив - та зодалеки, немов боїться, і білий такий! Зібрав і мене страх! Читаю - боюсь замовчати, але й читати боюся, а голосом все підношу та в вікно поглядаю на місяць, на сніг й знов у книжку - аж в’язи мені затерпли, що стояв як вкопаний! Як шарну листком, перевертаючи, то аж мороз піде поза плечі, наче хто стоїть ззаду, наче хто лапає. А тут і собака - гаррр! Цим мене докінчило; в грудях так холодно стало, наче вода потекла, і в вухах лиш - фу! фу! наче вчадів, і мурашки́ по шкурі лазять. Проте я читаю-таки. Але собака ізнов загарчав, далі ізнов і встає з-під припічка - затріщав ріщем. Оглянувся я - йде собака до мене, а серед хати вікно відмалювалось від місяця і моя тінь простяглася від каганця, а каганець хлипає, аж читати не можна. Потягнувся рябко, понюхав мене, хвостом помахав і ліг очима до лави, поклав морду на лапи і дивиться просто в лице дідові, а він то вусом моргне, то оком кліпне. Я вже не втерпів більше - знайшов псалом знакомий, що напам’ять затвердив, і відступаюсь від стола, читаючи. Назадгузь, назадгузь - аж до припічка: вставайте, кажу, пане реєнтій, читайте вже ви: бо в мене аж голосу не стає.

- А що! вже пізно хіба? - питає він.

- А вже. Далі вже півні на досвіток запіють.- А тут іще й на опівніч не піли.

- А на чім ти став? - запитав ізнов.

Я сказав. Потягнувся той, аж кості затріщали, протер очі кулаком й пішов до стола, з хрипом читаючи той псалом. А я сів уже на припічку і дивлюсь то на собаку, то на діда поглядаю, чи не видалось мені, що він вусом моргає, а він, може, ні, і міряю оком, чи далеко до дверей.

Трохи вже мені відлягло від серця; аж нас дві душі не спить і собака третій. Грубка собі теплесенька, в плечі гріє, і сон морить, і чую, що їло б ся щось, і думаю: треба в печі пошпортати - чи нема чого, а тут уже зовсім сплю. Собака ізнов загарчав, я зопалу глянув на діда, подрухавшись, а він-таки і справді вусом моргає. Тоді вже думаю: «Постій! піду ж я двері відімкну».

Вернувшись до хати, вже більше не сідав, а став коло комина грітись і не зводжу очей з покійника. Той же собі, знай, чита і вухом не веде, ще й на собаку посварюється. Не пам’ятаю вже, чи довго, чи недовго мені стоялось коло комина, як реєнтій запитує:

- Ти, Михайло, нічого це бачиш?

- Ні,- кажу,- або що? - Не відказав він мені ні слова, начеб і не почув, читаючи.

Дід ще ногою заворушив, руками, кліпнув очима скілька раз і схопився на ноги, а собака йому на груди. Я в ноги, дяк за мною, а їх так і зоставили накупі, і баба зосталась. Лишили й хату нарозтвір та й побігли до села без духу.

На другий день такою громадою йдемо до куреня! Душ зо тридцять. Приходимо. Двері, як ми зоставили нарозтвір, так і стоять, баби нема, а дід стоїть коло печі, на комин сперся головою і задубів так. Собака ж, бідний, до половини в печі і весь зад відгорів, а перед - до половини у діда в руках; як держав його, так руки й заков’язли. Кров, всю хату сполонила, та така чорна!.. Видно, довго бурикався неборака рябко - не давався, бо в діда всі груди і всі руки скусані, да таки заміг бідняку і так каторжно замучив його!.. Сказано - опир нечиста сила - кого не подужає!»

А от і казка про опиря.

Ув одного чоловіка, опиря, три сини: два розумних, а третій дурний. Іван звався, і жоден не знав, що їх батько опир. От умирає він і каже: «Як поховаєте мене, діти, то кожен приходьте на мій гріб одну ніч переночувати».

Як поховали батька, старший зоставсь уже головою і каже до найменшого:

- Йди ти, Іване, цю ніч переночуй, а на ту вже котрийсь із нас піде.

- Як іти, то йти!

Пішов дурень на татів гріб ночувати. Вночі тато і встає з гроба, а Іван десь там сидить, знітився.

- А то ти, Іване? - питає.

- Я, тату.

- А старший чому не прийшов?

- Казали, щоб я йшов, я й пішов, а з них котрийсь вже взавтра, мабуть, прийде.

- На ж тобі,- каже тато,- цей дзвінок; як буде чого треба, то подзвониш, та тим не кажи! - І зник; а цей заховав дзвінок, переспав до дня і прийшов додому та й тим і не каже.

Увечері середущий брат просить Івана:

- Йди, Іване-голубе, переночуй і за мене! Я тобі коника куплю.

Іван наче опирається, не хоче:

- А ти чому не йдеш? Аже ж то зарівно як мій, так і твій тато.

Як почав той просити, як почав, Іван пішов і на другу ніч до тата на гріб ночувати. Коло опівночі тато і встає:

- А хто тут? - питає.

- Я, тату.

- Ти, Іване?

- Я, тату.

- А ті чому не йдуть?

- Просив середущий, що йди, я й пішов.

- Нехай же дурень вибачає, коли так! А тобі на,- каже,- і цей дзвінок. Як буде чого треба дуже пильно, то подзвониш.

І зник, наказав, щоб тим нічого не казати.

Переночував дурний і другу ніч. На третю вже черга найстаршого йти до тата на гріб ночувати; то він і почав просити Івана, щоб і за нього переночував: «Ти, каже, вже дві ночі ночував, то тобі зарівно і третю вже переночувати, а я боюся. Піди, каже, за мене, то я тобі сопілку куплю». Опирався Іван ще гірше - не хоче йти, та й годі. Насилу той упросив і різних гостинців обіщав йому накупити.

- А йти, то йти,- каже Іван. Зібрався і пішов ще й на третю ніч. І знов батько з’явився, і знов запитав, чому вже старший не прийшов? Та й каже:

- Нехай же дурень вибачає, коли так,- а Іванові дав і третій дзвінок: «Як буде, каже, чого дуже-дуже треба, то подзвониш», а сам ізнов зник. Забрав дурний Іван дзвоники за всіх трьох і прийшов додому, виліз на піч та й сидить, ще й за гостинці опоминається.

Через кілька місяців чи, може, й літ дійшла до цих трьох братів чутка, що з того ж царства царівна хоче заміж вийти. Але вона була дуже хороша, то цар, її батько, вимурував дуже високий стовп у сто сажнів вишини, обкопав його ровом в сто сажнів ширини і в сто глибини. Посадив її на тім стовпі і дав в руки хустку. Як знайдеться рицар, що до неї вискочить, візьме ту хустку і саму поцілує, того вона й буде. І гукнув на охочого. Рушили панство, лицарі зі всього царства, і ці два старших брати збираються в дорогу.

- Куди ви ідете, браття! Візьміть і мене з собою,- проситься Іван.

- Тебе, бач, там ще не було! От сиди на печі, коли тобі тепло, та не рипайся.

- Овва! не хочете - не хочете! Я й просити не буду.

Поїхали ті розумніші, а дурень вдома зостався.

Пройшло кілька часу, наш Іван сунеться з печі, бере кошик і йде начеб до лісу за печерицями. Приходить у ліс, як подзвонить у перший дзвінок! - являється кінь, як лялечка, аж землю рве під собою.

- Чого потребуєш, лицарю Іване?

- Так і так,- каже,- цар наш посадив дочку свою на стовпі, а стовп сто сажнів вишини, і навкруги яма сто сажнів ширини і глибини сто; поїду подивлюся, як будуть лицарі ту царівну здобувати.

- Може, й сам захочеш попробувати щастя?

- А що! Може, ми роздобудем?

- Роздобудем чи ні, а в ямі не будем. Дивись мені під сідло!

Подивився Іван під сідло, а там для нього найкраще вбрання лицарське, як до його міряне. Убрався він, сів на коня, як зоря ясна.

- А як тебе везти лицарю Іване! Попід небесами чи понад лісами?

- Звідтіля будеш понад лісами, а туди вези дібровою, козацькою дорогою; лицарі їздять - з ворогами не розминаються.

Ударив кінь копитами, земля загула, і лише курява за Іваном встала. Догнав своїх братів, дав їм по батогові, що з дороги не зминули; та й погнався дорогою.

- Оце,- кажуть вони,- лицар полетів! Мабуть, його буде царівна! Та як шкулько б’ється!..

Приїхав Іван до місця, а там панства! лицарів! що й голці не впасти - зі всього царства поназ’їжджались, шовками, оксамитами поубирані, сріблом-злотом позаливані; а зглянув на себе, то його вбрання найкраще за всіх. Всі в одну лаву стоять, і Іван став на самім кінці. Дивиться - то той стовп стоїть високий-високий! що на верху царівна видає завбільшки як палець,- сидить на самім верхнім кружалі. Під цим кружалом з-напівстовпа від землі друге таке, а під цим ще й третє - сажнів з-на двадцять п’ять абощо від землі.

От виїхав і цар та й каже:

- Панове, панство! Значні лицарі! Оце стовп перед вами трьома кружалами! на першім кружалі - лицарська збруя на столі; на другім кружалі - перстень на столі; на третім кружалі - царівна сидить, хусткою махає, лицаря піджидає! Хто її достане - на рушник стане!

Зашамотіло панство, заворушилось, здвигнулися лицарі, заіржали коні, задзвеніла збруя - і почали скакать... Хто скочить, та все в яму! хто скочить, та все в яму! Ніхто і до стовпа не доскочив, а більше стояли та дивились! Скакали-скакали та й перестали, а царівна на стовпі хусткою маше - приманює. Гукнув цар раз, чи нема охочого,- всі мовчать. Гукнув другий раз,- всі мовчать; за третім разом Іван виїхав з лави і почав конем вигравати, та як розбігся! як скочить! то аж повище першого кружала вискочив, і так каблукою та й назад до землі аж по той бік ями. Чуть-чуть кінь в яму не впав задніми ногами - аж зашамотився - та ні! вдарив копитами і, як сокіл ясний, звився, полетів, як вітер!.. Тут Іванові в долоні плещуть, гукають: підожди... Де-то не лихо! Як оком змигнути, так він щез з-перед очей.

Приїхав до лісу, склав одежу під сідло, пустив коня і знов зостався дурень дурнем; прийшов додому, виліз на піч та й сидить. От і браття приїхало.

- А що ви там бачили, де були? - питає Іван.

- Говори що! Та тобі такого дива й по смерть не видати! - І давай йому розказувати про його самого, що там яма глибока-глибоченна та широка! І серед ями стовп; а лицарі все скачуть та все в яму, один лиш знайшовся такий з-межи всіх, що мало-мало не до половини того стовпа вискочив і яму перескочив та й утік! Мабуть, що цього буде царівна, як захоче приїхати за другим разом.

- То я був,- каже Іван.

- Та що ти! Хіба ж би ми тебе, дурня, не пізнали! Тобою там і пахло!

- Отже, побачите, що то я!

- Ет! Говори собі, дурню! От нам треба ще збиратися, бо цар назначив скакати.

- А вам там нічого не було? - питає Іван.

- Ні,- кажуть,- нічого, тільки той лицар дав по батогові, що ми з дороги йому не зминули.

Засміявся на всю хату:

- Аже то я бив вас! - каже.

- Вези здоров! - кажуть Іванові браття; а самі поїхали до міста нове вбрання набрати собі для того другого разу дивогляду.

Пройшло скілька часу, ті два брати ізнов у дорогу рихтуються, бо вже приспіла пора, що цар зазначив, а Іван ізнов проситься:

- Візьміть і мене з собою.- Ті на його посварились, а він:

- Овва! - каже, і просити не став! - Буду я й без вашої ласки.

От ті поїхали. Пройшло знов чи тиждень часу, чи дві неділі, як Іван знов злазить з печі і йде надвір.

- Ти куди? - питає мати.

- Піду,- каже,- в ліс, губів назбираю.- Взяв кошика і потяг до лісу. Прийшов, заховав кошик у корчі, як подзвонить у другий дзвінок! Прибігає кінь білий, як сніг, а перший був карий, як ворон, аж вилискується.

- Чого потребуєш, лицарю Іване?

- Поїдемо царівну здобувати,- вже каже Іван.

- Чи здобудем, чи не здобудем,- озвався кінь,- а в ямі не будем. Дивись мені під сідло!

Подивився Іван, а там для нього вбрання ще краще, як перше було. Убрався він, упав на сідло, як місяць ясний.

- А як скажеш везти тебе, лицарю Іване, попід небесами чи понад лісами?

- Звідтіля,- каже,- будеш понад лісами, а туди, коню, дібровою, козацькою дорогою; лицарі їздять - з ворогами не розминаються.

Ударив кінь копитами - лише курява встала.

І знов Іван догнав браття своє, дав їм по батогові - уже по два,- що з дороги не зминули, та й полетів, як птиця. Приїжджає до місця, а там панів! лицарства! ще більше, як перше було! Хоч город будуй! Мало не зі всього світу поназ’їжджалися. І знов виїхав цар и сказав те ж саме, а лицарі й почали скакать. Хто скочить, та все в яму! Хто скочить, та все в яму! А Іван стоїть; стоїть собі на самім послідку та дивиться. Скакали-скакали та й перестали. От цар ізнов гука на охочого. За третім разом Іван і виїхав з лави.

- Оце,- кажуть,- той самий лицар, що перше був! - Аж тепер пізнали.- Вже, кажуть, коня перемінив, то докаже слави!

А Іван так грає конем по степу! Так вцграває! розбігся - як скочить, та аж на другім кружалі опинився. Взяв перстень і скочив.

- Браво! Браво! - закричали. А Іван так полетів, що й не завважили, де дівся. Приїхав до лісу, пустив коня і знов дурень дурнем. Назбирав губ чи ні, взяв кошик та й приходить додому. Замотав той перстень в ганчірки і встромив у стріху, а сам прийшов до хати.

- А де ти так забарився? - питає мати.

- Ліг,- каже,- під дубом та й заснув і проспав аж досі. А то за печерицями ходив по корчах...- Та й поліз на піч. От і браття приїхало.

- А що ви, братця, бачили? - питає Іван.

Вони ізнов розказали йому про його самого та й кажуть, що конче його буде царівна, бо де ж таки! Ніхто і до стовпа не доскочив, а той лицар аж з другого кружала перстень взяв.

- Оже то я, братця! - каже Іван.

- Куди тобі, бідному та нещасливому! Там нас б’ють, а ти б усіх перейшов. Красне було б лицарство, якби так, щоб ти був перший!

- Вірте не вірте, як собі хочете! - озвався Іван й замовк на печі.

Прийшла пора, ті два і третій раз поїхали, а Іван попросився, щоб узяли,- не взяли, та й зостайся на печі. А згодом суне з печі, взяв кошика й пішов, ніби знов за печерицями. Прийшов у ліс. Як задзвонить у третій дзвінок - прибігає кінь морозоватий.

- Чого потребуєш, лицарю Іване?

- Поїдемо царівну здобувати,- каже.

- Здобудем! Але ж і лиха наберемся! Бери вбрання з-під сідла!

Взяв Іван убрання ще краще, як друге було,- але ж не втерпів, щоб не полюбуватись на себе,- впав на сідло, як сонце ясне.

- А як скажеш везти себе, лицарю Іване! Понад лісами чи попід небесами?

- Звідтіля,- каже,- будеш понад лісами, а туди, коню, дібровою, козацькою дорогою; лицарі їздять - з ворогами не розминаються.

Ударив кінь копитами і поніс, землі не доторкаючись. Догнав Іван своїх братів і цей раз, і вже дав їм по три батоги, що з дороги не звернули, та й поїхав далі. Коли приїжджає до місця, а там ще нема й половини лицарів. Далі й ті поз’їжджалися; і його браття приїхали і стали ген-ген за плацом.

За цим разом вже мало хто й скакав: «Що ж, кажуть, на відважного бити, хіба лиш головою накласти! Коли всякому відомо, що приїде той лицар великий, і царівна все його буде - не чия! Тільки що виїхав Іван з лави, як всі його обступили і поздоровляють, що то він ті два рази скакав.

- Ні,- каже Іван,- я ніде не був, нічого не бачив і не знаю.

А тим часом дав коню трохи віддуху, поки піт в себе вбере, та як скочив, то аж на самий верх вискочив, на третє кружало, де вже царівна сиділа. Вона так і обняла його і поцілувала. А він її поки зібрався, то вона вспіла забити йому півперсня в чоло. Потім розірвала на дві половини ту хустку, що мала в руках, і своїми руками йому голову перев’язала.

Скочив Іван, а та хустка так далеко за ним розвівається по оздуха́х, то-то здорова була.

- Браво! Браво! Підожди! Підожди! - кричать йому зо всіх боків. Цар зняв шапку, махає: «Сюди! сюди!» А Іван, що й не до його п’ється - полетів, та й годі.

От приїхав до лісу, пустив коня та так шукає ганчірок, так збирає! Та все мотає на голову, все мотає. Намотав таку голову, мало не як стіжок завбільшки; взяв кошик із корча і приходить так додому.

- А що тобі? - питає мати.

- Еге, що! - крізь сльози озвався він,- поліз на тополю за воронятами, та й впав і голову розвалив...

- Може, дуже? Ану покажи! Може, треба морової губки? Може, горілкою з милом прополоскати? - сказано мати - жалує сина.

- Ні! - каже Іван,- я вже сам і промив, і лікарство знайшов і приклав собі до рани.

- Ану! Покажи-таки! - Та до його й руки протягнула - ганчірки ніби розв’язувати та розмотувати. Як наробить [він] гвалту!

- Гій! Навіжений! Мовчи! Схаменись! Не буду! - озвалась мати.

- То ж бо то! - Іван каже,- що не буду! А нащо братись!..- поліз на теплу піч, ліг та й стогне.

От приїхали і браття його.

- О вже! - кажуть,- по царівні! Якийсь лицар вискочив! А наш де?

- Он там на печі стогне! - озвалась мати.- Лихе понесло на тополю за воронятами, чи що, та й шибну́ло ним звідтіля, і голову собі розвалив. Тепер і лежить як убитий.

- Якби кізка не скакала,- озвались браття,- то б і ніжка не зламалась. Так йому й треба, нехай дурень знає, що не при йому писане. А вже ж бо! Де не посієш, там він і вродиться! Як відлежить, може, потихішає.

А Іван собі думає: «Ну-ну! Дурні! Такеє-то гречане! Як не перехрестить, то порепається». І тільки стогне, щоб не здогадались.

Пройшло чимало часу, а Іван все з зав’язаною головою і ходить, і на печі сидить, і нізащо не дається подивитись на ту рану. Як наробить крику, що аж на друге село чути, ті й відкинуться, аби лиш біди скараскатись. А цар тим часом розіслав комісарів по всім світі шукати того рицаря, і насамперед по своєму царству, і такий приказ дав, щоб у всіх шукали - не минали ні старого, ні малого, ні бідного, ні багатого, ні жодної віри. Чи то жид буде, чи циган - шукай, та й годі. А дав знак: півперсня в чолі, а другу їм віддав, щоб приміряли, півхустки, що в царівни взяв, а другу півхустки дав ізнов, щоб приміряти; «А третій,- каже,- знак - сигнат з брильянтом самосвітним, що стояв на другім кружалі. Як знайдете,- каже,- такого, що в його будуть ці всі штуки, зараз везіть його до мене».

От і їздять ті комісари по всім царстві, по всіх закутках, шукають, чи нема де того лицаря, що в його всі ті три знаки будуть. Шукали-шукали, їздили-їздили та й добрались аж до того куточка, де Іван на печі вигрівався. Прийшли до господи.

- Помогайбі, люди добрі!

- Дай, боже, здоров’я, великі гості.

- А чи нема між вами того лицаря, що царівну роздобув?

- Нема,- кажуть.

Подивились ті,- у всіх лоби цілі, та й питають:

- Чи всі ж ви тут?

- Всі,- кажуть,- тільки на печі один ще єсть, але то дурень зроду, на його ніщо зважати.

- О ні! Нам казано все царство передивитись, бо коли сам не з’являється, то вже щось воно є такого. А злазь-но, Іване!

- Не хочу!

- Та ну-бо! Злазь!

- Не хочу! Або як злізу, то що?

- Та поїдемо до царя в гості!..

- Ого! Коли мені й тут так добре! Ще лучче, як в царя... Або ж у царя є й піч?

- Та що з ним панькатися!..- каже старший брат.- Силою його з печі. Щоб людей не марудити.

- І я кажу! - озвавсь другий. Кричав він, дерся, шарпався, проте таки стягнули його на землю.

- А чого це в його голова зав’язана? - питають комісари.

- Лихе понесло ворону за сороченятами! Упав з дерева і голову розвалив.- А йому хустка так і червоніється з-між ганчірок.

- А то що червоне?

- Кров, мабуть, коли не шматина яка, жидівське дрантя абощо! Чи то дурне розбирає!..

- Ану покажи! - Розв’язали, розмотали ганчірки, аж то царівнина хустка, розмотали хустку, а півперсня в лобі. Прирівняли і то й то - якраз те саме.

- Ну,- кажуть, голубе, тебе нам і треба! А де сигнат?

- Який?

- Та ти вже й сам добре знаєш.

- Я не чув, не бачив жодного сигната.

Як причепились вони, як почали то просьбою, то грозьбою коло його, він пішов на двір і взяв із стріхи перстень та й каже:

- Осьде вам і перстень!

- Їдьмо хоч тепер до царя!

- А в його ж є піч?

- Та ну його! дурника вдавать! Годі тобі! - кажуть комісари.

А браття лиш язики повисолоплювало та й дихає.

Привезли Івана перед царя - таке препогане, шмаркате, обшарпане, невмиване - аж гидко дивитись!..

- Оце,- кажуть комісари,- той, що мав всі знаки! - і показали півперсня, півхустки і сигнат, що у Івана на пальці.

- Ти? - цар питає,- той лицар, що до царівни на стовп вискочив.

- Я не бачив і не знаю,- озвався Іван і стоїть ізгорбившись.

- Ніщо робити! - каже цар,- хай побуде при нас, придивимся та й розпізнаєм, що в йому кипить.- І відвели Івана на кухню.

Чи довго, чи недовго жив він при царевому дворі, як почалась війна, чи татари надійшли, чи то так який ворог нападався. Цар поїхав на війну, а двораки царські давай глузувати з Івана, що він ніби такий лицар дуже великий, а на війну не виїжджає.

- Добре, добре! - озвавсь Іван.- Я там буду! - і казав дати собі коня. Осідлали йому якогось возиводу і привели. Сів Іван на того коня, ізгорбився, взяв якусь кимаку в руки та й каже: «На війну їду». Хто хтів сміявся, хто й ні, а Іван поїхав. Приїжджає в ліс, пустив царського возиводу на пашу, а сам і подзвонив у перший дзвіночок; перший кінь чорний, як ворон, що з землі виріс, став перед ним.

- Чого потребуєш, лицарю Іване?

- Завоюєм те військо, що на наше царство нападається?

- Ніщо й турбуватись! Бери лиш зброю з правого вуха, а з-під сідла вбрання! Та скоріш, щоб пізно не було.

Убрався Іван, такий лицар, що куди-куди! Сів на коня - сріблом-золотом сяє, аж іскрить...

- А як скажеш везти тебе, лицарю Іване?

- Так вези, щоб стріла не брала і меч не тяв.- Ударив кінь копитами, і незчувся Іван, як став на війні - військо з військом січеться, рубається, кров річками тече, але ні той того, ні той того не переможе. Як вмішався Іван! Як почав сікти! Царське військо й перестало воювати - на лицаря заворонилось. А він січе та рубає, що вороги летять від його, як терміття. Ні душі живої не зосталося, тільки самі свої. Цар зняв шапку і махає: «Просим покорно! Дарую вам шаблю!» Іван підскочив, взяв шаблю й побіг - каже: «Там і там, в такім-то царстві іще мене на війні виглядають», і зник, мов його й не було.

- Оце - лицар, то так що лицар! - кажуть всі, і цар каже: - Це той, що за першим разом до царівни скакав! Якби такий мені зять,- каже цар,- не жалував би йому півцарства дати!..- А сам зібрав військо і пішов на чужі краї війною. Да з чужих країв його як попруть! То аж під саму столицю приперли. От цар і пише до дочки, що, каже, бувай здорова з святим маковейом! Перше якийсь лицар визволив, а тепер поминай, як батька звали!.. Плачу! Лементу! Божа твоя воля - на всю столицю. Почув Іван з печі той галас та й питає:

- Що за плач?

- До живого,- кажуть,- прикрутилося нашому цареві. Чи не поїхав би ти визволити? - додали на кпи.

- Поїду,- каже,- а як же не поїхати! Коня мені!

Засміявся, хто чув, але коня, проте, осідлали. Сів Іван ізнов на возиводу і поїхав за ворота з кимакою в руках.

Приїхав у ліс, подзвонив у другий дзвінок, з’явився другий кінь - білий.

- Чого потребуєш, лицарю Іване?

- Поїдем царю своєму помагати, чуже військо воювати!

- Хоч воно трудно-трудно, але побачим - бери збрую з правого вуха, а з-під сідла убрання.

Зробив так Іван, убрався і сів на коня.

- А як скажеш везти тебе, лицарю Іване?

- Так, коню, вези, щоб стріла не брала і меч не тяв.

Ударив кінь копитами, земля застогнала. Та й лиш курява за Іваном встала. Приїздить на війну, а там ізнов така січа, така різня! Господи, сохрани та борони! Половину царського війська впень витяли.

- Стій, наше військо! - гукнув Іван,- я буду воювати!

Розступилось військо, дало йому дорогу, як піде наш Іван сікти на два боки! Так січе, так січе! Вороги летять, як солома від коси, як терміття!.. Пройшов раз, пройшов другий вздовж і поперек, а неприятель і крикнув: «Згода!» Тоді Іван перестав сікти; підбігає до царя: «Згода»,- каже. Цар подарував йому золотий перстень. Іван взяв і полетів. «Ще,- каже,- в другім царстві ждуть від мене запомоги». Цар з військовими своїми лиш стільки придивились до Івана, що пізнали його. «Це,- кажуть,- той лицар, що за другим разом до царівни скакав».

- Той самий,- каже цар.- Якби цей був моїм зятем, то я не пожалував би йому віддати три чверті свого царства, відступив би йому, а сам в одній чверті тільки царював би». Військові спозирнули оком один на другого, думаючи: «Порядкує цар, немовби у своєму току!» А Іван собі приїхав до лісу, пустив свого коня і ліг під дубком відпочити: поклав ту шаблю коло себе і цей перстень на руці має. Лежить ще зовсім вбраний по-лицарськи. От приходить якийсь дуже великий заслужений чоловік - пан, чи що, чи генерал.

- Не продаси, пане лицарю, тієї шаблюки часом?

- Ні,- каже,- не продам, а так віддам, лиш дай мені за неї мізинний палець з правої ноги.

Покрутився генерал, подумав, але що ж! За ту шаблюку царівну дадуть, і згодився дати палець.

- Може ще,- каже Іван,- і цей перстень тобі знадобився б?

- А добре,- каже.

- Дай мізинний палець з лівої ноги, то віддам.

Відтяв генерал палець і з лівої ноги і дав Іванові, а сам взяв перстень і шаблю та й поїхав. Тоді і Іван відпустив свого коня, а царського взяв, сів на нього, очима до хвоста, й їде додому.

- А що,- питають,- багато навоював?

- Багато,- каже,- повну пелену! - І висипав тріски та патички, що в лісі назбирав.

Другі кпили, сміялися, а царівна плаче, що таку тю́тю вибрала собі. А цар ще не вертався, бо розійшлась поголоска, що той цар - неприятель - ще третій раз хоче сили попробувати, та аж тоді згода буде. Надійшло чужого війська неприязного, як хмари восени - може, там двоє або й троє царства докупи зійшлося, аби таки збити цього царя і його дочку силою віддати заміж за якогось там царевича горбатого, чи що, а може, за німця, а вона німця не хотіла. Каже: «Лучче за такого Івана піду, який він є, а німця не хочу і на очі бачить. І ні за кого не піду, тільки за Івана».

Вона добре придивилась на нього ще на стовпі і тепер пізнала, що це таки той самий лицар, лиш дурня дуже вдає.

Як пізнав батько, в чім діло, то й пише до дочки, що так і так, дитя моє! Шукав я для тебе долі, а для себе запомоги, а знайшов тобі лихо, а собі напасть, отого Івана непотрібного. От, бачиш, збираються царі наше царство звоювати, тебе силою заміж взяти, а мене в неволю запродати або мечем стяти! І приписав - каже: «Як почуєш, що ми завойовані, то кажи знести голову Іванові, бо то не він той лицар, що на стовпі був, а є хтось другий. Той генерал уже дав о собі чутку». Нім дійшло письмо до царівни, вороги півкраю спустошили вогнем і мечем. А Іван собі на печі - нічого й не знає.

Як перечули царські двораки, що Іванові наказано голову знести, та й прийшли до нього і кажуть:

- Вигрівайся ж добре на печі, бо вже більше не будеш - цар казав тобі голову знести.

А Іван собі зареготався, як навіжений, та й каже:

- Що буде, то буде, а буде те, що бог дасть! А тим часом - коня мені! Поїду на війну!

Цар не дав приказу, щоб не слухати Івана, ні царівна не дала; то й підвели йому коня, все того ж возиводу, і кимаку дали в руки. Іван сів на коня, як на лаву, і поїхав, посвистуючи під якусь думку. Приїхав до лісу, пустив коня та як задзвонить у третій дзвінок, так і з’явився кінь морозоватий.

- Чого потребуєш, лицарю Іване?

- Поїдем на війну! А звоюєм?

- Тяжко воно, тяжко! Але побачимо! Бери збрую з вуха, а з-під сідла убрання.

Вбрався Іван, сів на коня, а кінь і говорить:

- Та не оглядайся, бо поранять! - І поніс Івана поверх лісів... Прибігають на війну, а там цареве військо тільки що держиться - от-от, то й переможуть.

- Стій, військо! Дай дорогу! - гукнув Іван і почав сікти на два боки, а кінь бити на чотири. Як побачив цар лицаря, то душа і стала йому на мірі; бо вже знав, що його гра́ло.

Проїхав Іван раз, другий, третій поміж неприязне військо, і зостався чоловік, як на пожарі стеблинка: і ті царі трупом валяються, і все військо їх. Глянув Іван вперед себе - нема з ким воювати; та й забувся й оглянувся назад себе, а з-між трупу і встає лицар: «Ану,- каже,- зо мною на поєдинок!» Розійшлися, з’їхалися, брязнули шаблюками раз, другий, та й тому голова злетіла, а Іван зостався без мізинного пальця на правій руці. «До царя!» - каже кінь. Іван підняв руку вгору: «Рана»,- каже, і протепом до царя. Цар щось там уже на собі такого, що міг розірвати - розірвав і зав’язав тому рану та й просить до себе на могорич...

- Нема часу! - Іван каже.- На весіллі буду.- І поїхав, бо, каже, ще й друге царство від його лицарської запомоги жде.

Їде Іван додому у своїм лицарськім вбранні, з зав’язаною рукою, як передибає його знов той генерал, чи що.

- Продаси,- питає,- хустку?

- Ні, не продам, а так віддам, тільки дай мізинний палець з правої руки.

Втяв той собі палець і віддав Іванові, а собі взяв хустку і перев’язав рану та й поїхав прямо на столицю. А Іван звернув у ліс, пустив коня, назбирав ганчірок і замотав собі рану та й іде додому.

- Що тобі в руку? - питають двораки.

- Тріски збирав та й заскалив,- відказав Іван і поліз на піч.

От і цар приїжджає, розказує, що такий-то й такий лицар визволив його з біди, і розпитує, чи не бачив хто, куди він поїхав: «А я,- каже,- не пожалую все царство своє відступити, як захоче бути моїм зятем». Зараз йому і сказали про того генерала, що то, кажуть, він той лицар, бо в нього і коні такі єсть, як цар оповідав, і рана на руці, і царівниною хусткою рука перев’язана. Дав цар приказ привести того генерала. Він і прийшов; та шабля, що цар Іванові подарував, висить у нього при боці; і той перстень на руці сяє, і рука хусткою перев’язана.

- Це! Це! Мій збавитель! Мій оборонця! - закричав цар на першім кроку генерала до двора. І зараз його за стіл засадили на самий по́кут і давай свататися і могорич запивати. Генерал той - чи то він був - і давай прибріхувати, як-то він на стовп скакав, як влюбився; а ті, що слухають, не можуть його нахвалитися, що він такий лицар, як на всім світі другого нема. Засватались - геть усе, і весілля назначили; а Іван сидить собі на печі і байдуже йому, що там робиться у царських палатах.

От і весілля! Видає цар свою дочку за того генерала-лицаря. Гудуть музики, бенкет страшний! Вина ллються - аж по бороді тече. Коли ще до шлюбу підуть, а вже добре підгуляли; настала пора, що можна було ще лучче почванитись. Той молодик уже і розпустив губу. Як всі йому браво віддавали, а молоду вбирали до шлюбу, хтось вихопився з словом: «А Іван же що?»

- Який-то Іван? - питає молодий. Поки йому розказали, цар гукнув і Івана пішли шукати. Знаходять його, що він умивається. Гукають, штовхають - скорій; цар потребує. А він собі з пова́гом умивається. «Та ну вас,- каже,- дайте хоч умиться!» А ті шарпають. Сказано, вже двораки! Хіба в них людяне серце? От і царівна вийшла на рундук, чи що, і побачила, що Іван палець замотує травою,- а добра душа була, то й питає:

- А то що тобі, Іване, в руку?

- Нема пальця,- каже.

- А де ж він?

- О! Далеко! Десь на полі.

- На якім полі?

- Там геть далеко! За лісами - де воювалися.

Але як умився Іван, то такий гарний хлопець став, що годі, а той генерал тільки брехав добре. Придивилася царівна до Івана і сама собі не вірить - чи їй лиш так здається, чи вона й справді бачила його на стовпі. І ще лучче придивляється, а цар виходить і собі туди, та й казав зараз Івана на кіл посадити. Схопили його прислужники і потягли на кару; а царівна і пристала до батька, що ще буде час невинну душу згубити! Хоч би весілля переждав. Пустили Івана на три дні пожити, поки весілля відійде.

А Іван, як вирвався з рук, вже й не вертався до двора, а пішов просто в садок, та як задзвонив у третій дзвінок, то так і з’явився перед ним його морозоватий:

- Чого потребуєш, лицарю Іване?

- Поїдемо до царя в гості.

- А що! Я тобі не казав, що буде клопіт?! Та вже минулося! вдягайся.- Одягся Іван в те вбрання, що стояло під сідлом у коня, надяг лицарську зброю, з правого вуха вийнявши, і йде до царських палат; а тут уже до шлюбу вирушають, і молода акурат на ридвані стояла, помощувалась.

- Лицар, лицар, лицар їде,- загомоніли гості і всі лови-ворони; а царівна, як зобачила, то мало не вмліла з радощів, бо того генерала вона і на очі не терпіла, а треба з ним вінчатися.

Привітали Івана і цар, і царівна, і гості, а той молодий побілів, як глина.

- Встарчився в слові, пане лицарю,- каже цар.

- Я казав, що на весіллі буду, як наче моя душа чула.

- Ну, що ж! До шлюбу? - питає молодий.- Я ж не надарма кров свою проливав!

- Яку кров? Коли? - питає Іван.

- Ще й тобі знати! От мовчи та диш.

- Або що? От ти, то так, що мовчи та диш. А де то твої мізинні пальці, пане лицарю?

- Як-то де! - озвався молодий.- Чи то я мало войнів відбув, щоб без рани обійтися!

- А ось вони в кишені в мене! - І вийняв папірчик і показує пальці. Генерала роздягли, правда, пальці якраз пристають. Тоді все розказав про того генерала, а самого вже й так всі пізнали. От тоді вже пішла гульня, то так, що гульня! І сама царівна гуляти пішла; а перше ходила сама не своя. І цар, як казав, так і зробив: віддав зятеві все своє царство, а сам на бурку сидів. А генерала прив’язали дикому коневі до хвоста та й пустили в степ.

Іван оженився і пішов царювати, вже ніхто не смів сказати, що від дурень, та й годі.

Отак-то опир з дурного Івана та аж царя зробив. То-то, значиться, слухати батька!»

Ця казка двоїться.¹⁷ В другій розказується, що замість війни Іван їздив на звіра три рази - та й тільки цим і відмінилася. Та ще не три дзвінки було, а лише один - для первого коня, а для другого і для третього - то по шерстині; а решта все так.

Єсть і більше казок про опирів, та я цю вибрав: раз, що її дуже часто можна почути, а друге, що в їй мало дечого такого, що треба було викинути, а з других, якби те викинуть, то мало що й зостало б ся. Під цю казку підходять і решта, так що досить одну знати; щоб бачити опиря, який він і в других казках.

Тепер візьмемося за відьом. Відьми, мовляв я, єсть родимі і вчені. І ті й другі лиш молоко відбирають від коров, від овець тощо. А та, що вміє підробляти то се, то те, то вже не відьма, а чарівниця буде, що з чортами заодно. Проти ордані, проти зелених свят тощо відьми їздять на коцюбі на границю і там воюються одні з другими тими мечиками, що від терниці. Між відьмами єсть і найстарша, що найлучче своє діло знає та вже над всіма верховодить щодо відьмовання.

«Було собі,- кажуть,- дві сестри - одна дуже багата на на́біл, а друга дуже бідна. От колись і питає та, бідна, у своєї сестри:

- Що то значиться, сеструню, що в тебе вистарчає і продавати, а в мене і дітям нічим закропитися? Худоби ж у нас, здається, однаково.

- Возьми, сестро,- каже та,- трохи свого сиру, а я возьму свого і підем до води. Там я тобі й розкажу, чого це так.

От колись так і зробили: прийшли до води - та з сиром і та з сиром.

- Пускай на воду! - каже та, багата. Бідна вив’язала, що там мала сиру у вузлику - жменю, чи що - і кинула на воду. Поназбігалося всякої рибки - і пліток (біблиця), і верховіддя, і линів, і другої всякої, та так той сир їдять, так їдять. Геть із’їли! От та, багата, і свій кинула. Поназлазилося гаддя, жабів, ящірок - всякої нечисті і той сир розхапали, що й не кожному стало.

- От так,- каже вона,- на тім світі чорти і душу мою розхапають, бо я відьма. Того в мене і набілу стільки є, що аж продаю.

Єсть такі жінки, що охочі навчитись відьмувати, та не кожна зможе, бо там покуса дуже велика. Розказують, що одна молодиця захотіла відьмувати і пішла до відьми, щоб та її навчила як.

Та й питає:

- А ти ж боязлива чи ні?

- Ні,- каже ця,- не дуже.

- Гляди ж! Бо як злякаєшся, то все пропаде. Треба багато дечого витерпіти перше.

- Як,- каже,- не буде боліти, то чому й не витерпіти?

- Ні! Не буде боліти.

- То витерплю.

- То й приходь! На такий-то час,- назначила відьма,- і підем, то я тебе й навчу.

Як настала та пора, що відьма назначила, ця молодиця і прийшла і пішли вдвозі на поле вночі. Далеко за селом стара зав’язала молодій на голові все манаття і поставила так на межі до пояса голу. «Стій,- каже,- тут, аж поки я не вернуся. Та що б не чула єси - не лякайся: воно все минеться. Як вистоїш, доки я вернуся, то все знатимеш, як і я. Тільки не дивись, бо не вистоїш.

Стоїть ця чи годину, чи менше, як чує, що якась кишнява коло неї - свище, сичить, пікає тощо. А то гаддя поназлазилось, та ящірок, та вужів, і одна гадина в’ється їй по нозі, така холодна, аж мороз по шкурі подирає. Терпить вона! Аж трясеться, а терпить! Так забаглось їй відьмувати. Ще це не перестало, як чує - шльоп... шльоп... Не витерпіла небога, щоб не подивитись; пошукала дірки в пелені і зглянула на світ божий, а там навкруг неї всякої нечисті, що оком зглянеш. І все те перевертається, лізе одно по другому, сунеться,- кишить. І жаба, як копиця завбільшки, скаче помежи все теє просто до неї. Та така страшна! Зелена, балухата та черевата. Як звересне вона! Та в ноги! Куди носом стояла. Десь і баба взялась: - Бог з тобою! Чого се ти?

- Еге, чого! А гаддя та ящірки! А то жаба, як копиця! - А сама, як лист, дрижить.

- Ет! Дурна ти! - каже баба.- Я ж казала - не дивись! Не послухала єси, то вибачай.- Тим і скінчилась наука».

У відьми, кажуть, з кожного кілочка, з кожного шнурочка можна молока надоїти, треба тільки знати як,- найбільш з тої оброті чи то вуздечки, що де-небудь у кутку висить. Ця оброть чи то вуздечка таку силу має, що як накинути її на людину, хоч-бо й на саму відьму, то зараз та конякою стане і доти буде конякою, аж поки оброті з себе не скине.

У Вербці (село на Поділлі) був собі дяк, Пухальський, чи як там він звався; гарний хлопець на вроду, нежонатий, добре співав і шанувався; мав свого піддячого і школу добре удержував. Громада любила його, як свого сина, а дівчата від нього не могли собі по́пару дати! І кучері, і вуса, і брови, і зуби - і що хоч,- хоч які гарні в другого парубка, а в бакаляра, у пана реєнтого, все-таки кращі. Найгірше за ним побивалася Тетяна, Грицька Діндоброго дочка, дівка гожа собою і не бідна. Тепер за дяками не дуже впадаються наші дівчата, а в старовину було, то попович перший парубок в селі, а попівна - дівка перша; там дяк парубкував, як нежонатий, або дяченко, або паламар чи паламаренко, аж там уже снувалися, як по низці, сільські парубки - парафіяни. Тут не було поповича, то дяк перше місце займав між парубками. Тоді саме наших під пана повертали, то сватам із вільних була благодать божа, та й годі! Тетянин батько знав, що дяк до неї доріженьку топче, та ще й рад був, що за вільного вийде, не будуть попід вікнами сіпаки заглядати. Вже дяк був і за весілля набілив, Тетяна рушники вже вишивала, і по селі пішов такий поговір, що Тетяна буде дячихою. Але дяк ні з сього ні з того разом відкинувся, перестав бувати і вулицею бувало йде - розминається... Що? Як? Від чого?.. Які вже жінки на ті штуки спритні, а нічого не вивідали! А дяк дізнався, що вона відьма! Того й корови її батька носили вим’я, аж ноги розпирало.

Покинувши Тетяну, почав він коло другої звиватися - коло Горпини, дочки Омелька Доробала; ця була також не бідна і русява, а та чорнява була. Як почав дяк уже за Горпиною кошелі носити, то на неї і вся вина спала - вона відбила сватача від Тетяни! Хреститься дівчина обома руками, а жінки цоконять, та й годі. Якби ще Тетяна хоч була не дуже любила дяка, то, може б, воно так і проминулося, а то вона гине за дяком, а він, як перше побивався, так тепер занехав. За громадою і вона потягла і взялась відомстити Горпині згубою дяка, як то співають Гриця:

Нехай не буде ні їй, ні мені...

Горпина це пронюхала, бо також мала мухи в носі, та й одного вечора і каже свому коханому:

- Де цю ніч будеш ночувати? чи в клуні, чи що? - а було літо.- То постели собі де і постав свічку в головах - хай горить, а сам сховайся за браму і пильнуй. Прийде Тетяна, щоб тебе конякою зробити та проїздитися добре - замучити, значиться, хотіла. Але ти,- каже,- накинь на неї саму ту оброть і бий, щоб аж дуба дала, бо як житиме, то сам загинеш. Гляди ж! - додала вона, випроводжаючи свого коханого аж за ворота,- не забудь, що я казала.

Дяк був добрий гультіпака і паливода неабиякий, то, може, й рад був пригоді, що матиме з ким побурикатися - думав, що вона буде оборонятись. Став за брамою, наготувавши бияк добрий, та й стоїть, а серед клуні постіль розіслата і свічка горить. От згодивши, йде Тетяна - простоволоса, розперезана, без запаски і в обох руках оброть несе вперед себе, наче має коня гнуздати. Прийшла, стала на порозі і вдивляється на те світло. А дяк підкрався та й хіп із-за брами і накинув на неї ту оброть. Тпрру, косю! тпрру, Тетясю! тпрру. Вона і стала конякою. Тоді він за бияк і давай обертати! А сили йому не бракувало - викохав її на хавтурах за трьох добрих... Бив та й бив! Аж лягла бідолашна; тоді зняв оброть і пустив: - Йди до біса, та не кажи, де була!..

На другий день прийшли за попом - Тетяну сповідати; по дорозі піп і дяка покликав, та й пішли удвох. Висповідалась дівчина і просить попа, щоб позволив її тіло винести на троє суток до церкви, а дяк щоб конче тих три ночі псавтиру читав над нею.

- Добре! - каже піп. Він думав, що то з любощів так їй забагається! А дякові і душа в п’яти посунулася. «Е! якби ти, попе,- думає собі,- знав, що тут закоюється!..» Та робить нічого.

От умерла Тетяна, і тіло вже в церкві лежить; дяк в’ється, як в’юн посолений, щоб викрутитись від псавтирі, на піддячого звертає, на паламаря! А Грицько вчепився, як реп’ях кожуха: йди читай! Та й годі.

- Піду, піду! - озвавсь дяк,- лиш відчепіться! - А сам так і махнув до Горпини за порадою.

- Не бійся! - каже вона,- йди читай, а як лусне домовина,- гаси світло і втікай на хори.

Так дяк і зробив. Прийшов до церкви та так читає, так читає! Як-от домовина - лу-лусь! На всю церкву, аж сичі на дзвіниці полякалися. Він хутчій задув свічку і на хори, та й став у куточку і стоїть, притаївшись. Вилізла вона з домовини і ходить - шукає по церкві: «Де б він дівся? - каже сама до себе...- Вже я таки знайду його». І все ходить - мацає по кутках. Скрізь перешукала, а на хори не здогадалась. Так і півні запіли, то не знайшла. Як вона лягла в домовину і все стихомирилось, дяк зліз і почав читати далі. Тут і Грицько прийшов довідатись, чи недаремне дякові за псавтиру заплатив.

Так пройшла одна ніч! Та ще друга наступає. Що тут робити? Іде знов до Горпини за порадою.

- Нічого,- каже вона,- читай, не бійся, а домовина лусне, то ти Тетяну псавтирою в голову, а сам хутчій гаси світло і тікай у вівтар та й стань за вратами перед престолом, де піп стає, як службу божу править. Там тебе не знайде.

Так він і зробив. Читав, читав, аж доки домовина не луснула, тоді за псавтиру та Тетяну в голову, а сам світло задув та й у вівтар, і став за вратами перед престолом.

Тетяна мало що не разом схопилась, як і домовина луснула, і слідом бігла за дяком до привратниці, та була трохи приголомшена, то й не завважила, де він дівся в вівтарі. Походила трохи, пошукала... далі бачить, що сама вже не знайде, та давай свистати на відьом, щоб зліталися зі всього світа. Свиснула раз - посипались відьми, як з рукава їх вив’язав; другий раз свиснула - роєм полетіли, як бджоли наче; третій раз - ще густіше, аж не можуть у двері потовпитися, та й перестали.

- А що, сестрички! Треба нам дяка пошукати. Десь тут, у вівтарі, заховався,- каже Тетяна. І давай шукати гуртом. А він стоїть як вкопаний,- не то живий, не то вмерлий, і очі зажмурив, бо по очах, каже, побачили б. Не одна відьма і очі на нього вирячить, а не бачить, хоч її в лоб вистріль. Шукали-шукали! Цілісіньку ніч прошарили...

- Може, він де інше? - кажуть.

- Ні, таки в вівтарі! Я сама бачила, як біг, і мало за комір не вловила!

- Ну! То де ж би він дівся?

Не знайшли, і перед досвітком ті почали розлітатися, а Тетяна лягла в домовину.

- Ну! - каже,- добре заховався єси! Але ще мені одна ніч зосталась на твоє безголов’я! - Та й півні запіли, вона й задубіла.

Ще з вівтаря почав він псавтиру читати, як вже стихло, йдучи до серед церкви. Проминула й друга ніч. Одна ще осталась! «Коли б цю,- думає,- пережити як, то аж тоді біди збудуся!» Як настав день, почав дяк роздумувати, що йому робити, що та вже добре пообіщалась... Думав-думав та й постановив у своїй голові вже не йти на третю ніч читати. А громада каже: «Нащо ж нам і дяка в селі, як ніхто не буде над умерцем псавтиру читати! То йди собі з села, а ми другого знайдем, що буде своє діло сповняти як належить». Тоді громада мала право сама по собі виганяти дяків, сама їх і приймала, то дяк і злякався: «Виженуть,- думає,- а Вербки добрий приход, такого не скоро знайти!» То він і пристав ще й цю ніч почитати. «Що буде, то буде,- думає,- а буде те, що бог дасть!» - і каже:

- Буду читати і цю ніч, хай вам цур! - І пішов за порадою до Горпини.

- О! вже,- каже,- не знаю, як тобі ця ніч обійдеться! Хіба знайдеш такі ночови, що в них шість літ паску святили, то вкриєшся ними за престолом, щоб не знайшли, а то скрізь відшукають.

Пішов мій дяк по селі таких ночов питати. Єсть такі, що два рази святили, такі, що три, дуже рідко, що чотири, а таких, що шість - ніде і не чував. «Пропаща година! - думає собі.- Що ж тут робити; що діяти?» Йде, понурився, все село оббігавши, та перебирає в своїй голові різні способи і здибає діда. Поздоровкалися, і питає його:

- Чи нема в вас, дідуню, таких ночов, що в них шість літ паску святили?

- Нема, синашу,- каже,- таких, що шість, а такі, що дев’ять, є. Мабуть, чи не од відьми ховаєшся?

- Так, дідусю, ваша правда!

- То мої, каже, ще луччі. Піди та возьми!

Побіг дяк мій на хутір за село, мало не підпалився; побіг і приніс ті ночови. Слава тобі, господи! Та й до Горпини. Ця похвалила і каже:

- Не жди, як уже поки домовина лусне, бо зловить, а по свічці примічай. І як вже завважиш, що недалеко та пора, то вже і вдирай у вівтар, і ляж на помості за престолом, вкрийся та й лежи і не виглядай, то не знайдуть.

Послухав він і цей раз; так читає, так читає псавтиру. От догорає вже п’ятакова свічка, він і пішов у вівтар і поніс вперед себе ті ночовлята, а свічку загасив. Тільки до привратниці дійшов, а домовина й зашумотіла, та ще не вспіла й луснути по правді, як Тетяна вже й схопилась на ноги і бігом у вівтар за дяком. А він хутчій полупотів за престол, ліг і вкрився та й лежить, іскулившись. Недовго шукала його сама Тетяна, зараз почала і других скликати. І поназліталося їх - повна-повнісінька церква, як набив, аж стіни тріщать, і давай шукати всі разом. Знайшли те місце, де він на хорах стояв; знайшли і те, де за вратами ховався; а де сьогодні лежить - жодним способом знайти не можуть. Переступають! Не одна і спіткнеться, мало носом не запоре, а бачити не бачать.

- Чи всі ж ми тут, сестрички? - питає Тетяна. Подивились-подивились одна на другу та й кажуть:

- Здається, що всі.- А одна стара й озвалась:

- Ні, не всі! Одна ще цієї ночі народилася - тої нема тут. А коли та не скаже, де він, то ніхто не скаже: бо вона виросте така, що всіма нами буде заправляти! І тепер всіх на гурт, скільки нас тут є, вона в шуршу всіх зажене.

Побігли за нею, а дяк і виглядає одним оком з-під ночов. Перша, що йому на око попалась, була його Горпина. І вона його побачила і накивує пальцем. «Добра ж і ти,- думає собі дяк,- коли сюди забралась»; але заховався під ночови і очі зажмурив - там ніщо вередувати, де смерть на волоску висить - і дитини налякаєшся.

От принесли й ту, ще не хрещену, і посадовили на престолі та й питаються:

- Чи не бачиш ти, де дяк?

- Бачу, каже! Ось він лежить перед вами на помості.- А дякові душа в п’яти так і посунулась.- Та що ж з того? Коли ви до його не приступите, бо на йому животворящий хрест і одна з вас йому прияє...

- Котра? котра? - гуртом загули. Були б розірвали, та не вспіла показати, бо півні запіли - відьми й порозлітались: дверми, вікнами - куди котра попала.

- Цур вам зо всім! - каже дяк, як стала душа на місці.- Ото напитав підряд! А хай же вам все лихе! Збувся Тетяни! не хочу ж і Горпини! Щезайте ви всі разом і з очима, і з кісьми, і з кісниками навіть! Не хочу я вас і знати, не то любитися та женитися. А хай вам цур! Ото!..

Так і вмер нежонатий! І з Вербок на другий день таки втік - так переполошився...

А то ще єсть і друге оповідання про відьму, що нібито москаль якийсь спіймав відьму на оброть; на її ж таки і їздив до дня, ще й підкував навіть уночі, поки оброті не скинула. Як приїхав додому, то й прив’язав до ясел і сінця підкинув. Вона і скинула оброть. Як розвиднілося, прийшов москаль - думав іще попоїздити - аж там молодиця сидить, а на руках і на ногах у неї кінські підкови.

Коли вже зайшло про москалів, то іще розкажу про них та про відьму одну штуку.

Ішли собі рота чи полк москалів; один і пристав. А була зима, то треба було хати шукати, коли хтів відпочити і не замерзнути. Як на те ж, і світло горить недалеко з дороги в боку. Пішов москаль, як мара, на світло. Входить до хати - нема нікого, лиш умерлець на лаві лежить і на припічку баба куняє.

- Прийміть оддохнуть! - проситься. Поглянула на нього баба спідлоба, що такий дурний: на похорон прийшов і проситься, щоб з хати не вигнали, та й каже:

- Пожалуйте, господа служба! Будьте ласкаві.

До того, слабого, й калавур приставили, може, він був ще рекрут - хто там його знає. Поліз старший на піч, а цей, слабий, ліг на лаві за столом. Той же на печі, може, й заснув, а цей не спить на лаві, тільки вдає, може, й не міг, що нездужав - хто там його знає!

От та баба встає помаленьку з припічка і ри-ип дверима - пішла надвір. Незабаром вбігає сука - біла, здорова, а цицьки аж по землі волочаться. Нюх-нюх по хаті, нюх-нюх, та й до стола і кинулась на каганець, щоб світло погасити. А той з лави як утне її шаблюкою по лапі, так і перетяв по саме колінце. Заскавулила вона та й побігла надвір. Передоднем приходить баба з зав’язаною рукою.

- А што тобі, бабушка, такого? Слаба, чи што?

- Нездужаю,- каже,- господа служба! От хотіла для вас в печі розтопити, пішла на дровітню, а колода як упала мені на руку, геть на прах кістку розчавила; мабуть, ви бога прогнівили, що він не дав мені і розігріти вас, ще й покарав так тяжко за одну хітку.

А то була, звісне діло, відьма. Хто її знав, чого вона хтіла, що намірялась світло загасити! Може, так поглумитись трохи над москалями за їх пакості, що витворяють всьому мирові, а може, той дід був опир абощо, та вона для нього хтіла прислужитись - хто її знає! Вже ж не доїти їй москаля, або муницію московську, чи що!..

Ходить відьма доїти все сухою, найбільше, кажуть, хортицею, біла завсіди і вим’я аж при землі теліпається. Іде ж в обору просто-таки ворітьми. Часом навіть і нічим не перекидається, а йде жінкою.

Хто хоче спіймати відьму, то, кажуть, хай зробить борону всю з осичини, щоб ні заліза, ні другої ніякої деревини не було, а лиш сама осика. Мавши таку борону, або ще й перед тим, повинен украсти три жмені землі з ріллі, як перший раз побачить навесні, що орють, то з тої ріллі з скиби щоб узяв три жмені землі, так, щоб орачі не бачили.

Проти Юра¹⁸ чи проти якого другого врочистого свята, але найлучче-таки проти Юра, розвести ту землю непочатою водою, обмаститись по голім тілі від ніг до голови і твар помастити тою грязюкою і сісти голому за тою бороною, сперши її на тин коло воріт, що до обори. Аби не пробитись часами, то можна зубцями від себе сперти. Та треба ще мати очкур семилітній напоготові. Крізь ту борону відьма не побачить, а чоловік її таким способом може побачити і може спіймати на той очкур семилітній. Один чоловік, кажуть, так і зробив і спіймав відьму, суку білу, хортицю та й привів до хати, прив’язав до лави та давай бити! Так б’є! Так б’є! Чим могла - вона перекидалася: і різною звіриною, і всякою птицею, а він усе б’є та й б’є! Аж от перекинулась тріскою. Тоді він за ту тріску, за сокиру та й перетяв надвоє до колодки. З’явилась молодиця. «Спасибі вам, дядечку, що ви відучили мене відьмувати!» Та йому до ніг- розчіпчана і розперезана. Він і пустив тоді. «Йди,- каже,- та не согрішай!»

Це я не раз чув, що як бити відьму, то вона всім-усім перекидається, нарешті, і тріскою перекинеться. Як ту тріску перетяти, то молодиця зостанеться молодицею, а відьмовання пропаде.

Хто хоче так лиш зобачити відьму, то на страсть,¹⁹ як ото дзвонять на євангелію,²⁰ нехай за кожен раз проколе дірочку в папері. А на великдень, як ото на всеношні²¹ обносять плащівницю²² круг церкви і всі з церкви повиходять за попом, сам нехай зостанеться в церкві за дверима і дивиться крізь той поколений папірець, то всіх відьом зобачить, скільки їх буде в селі. Напроти цього хтось видумав, що як зостатися тоді в церкві, то зобачить янголів, що літатимуть. Або, кажуть, за кожен раз, як дзвонять на страсть, нехай викине поліно на горище - там збереться їх дванадцятеро, а на великдень нехай запалить ними в печі, то конче прийде відьма вогню позичати, бо то, значиться, її пектиме. Як хочеться помучити відьму, то не дати вогню, нехай трохи пошквариться. Або ще, кажуть, треба зробити маленьку трійцю проти Нового року, на цілу ніч настромити її на ворота; то відьма прийде і покусає ту свічку, що буде в трійці. На другий день її засвітити або гріти перед піччю, то також конче прийде відьма чогось позичати, бо то її будеш пекти, а не свічку.

Так пізнати відьму, без нічого, може тільки собака первак (ярчук), да рідко який виховається, бо відьми, як і чорти, бояться таких собак і ще маленькими стараються попередушувати. Щоб не приступила відьма до щенят, роблять для них, як і від чорта, будку з осичини, а осикові обручики вішають на шийки.

Не знаю, що за потреба відьмам їздити на війну з собою! Коло Києва вони з’їжджаються на Лису гору,²³ а на Поділлі тощо - і на границю, і на Лису гору, не знаю тільки, коли саме,- здається, в горобину ніч. Їздять вони верхом на коцюбі (кочерга) або на дзиглику (ослін) верхом; а перед цим то оре припічок, ралить, сіє просо якесь, волочить. Того ж самого вечора те просо зійде і достигне, а вона вижне, змолотить та в макітру і зітре на муку. Потім ту муку розведе непочатою водою і тим пійлом намаститься по голім тілі, і все в один вечір. За тим сідає верхом на коцюбу або на дзиглик, і це помастивши тою приправою, та й гайда в каглу, а там крізь комин та й на границю. Кажуть також, що відьми розводять ту муку не просто водою, а юшкою з зілля, що кипить, як сама з тим просом порається. Розказують, що якийсь-то парубок - москаль він був, чи що - ночував у відьми якраз тієї ночі, що їй треба було на границю. А ще перше почувався він, що вона повинна бути відьма - вже так душа його чула. От і лежить він, прикинувся, що спить; а вона встала і тихесенько вийшла надвір, щоб не збудити його. Прийшла назад до хати і питає:

- Чи ти спиш?

А той мовчить.

- Чуєш! Гей! Чи ти спиш? - запитала знов голосніше. А той все мовчить. Запитала ще й третій раз, а він і на цей раз змовчав. «Ну, спи ж!» - каже вона і почала вогню видувати, а потім і коло того проса заходилась. Скінчила геть усе і намастилась. Накрила черепок з приправою під припічком, а сама за мечик, на коцюбу і майнула в каглу. Той усе бачив та й думає-каже: «Підожди ж! Ану і я так!» Встав, обмастився й собі та на другу коцюбу, за шаблюку і в каглу. Прилітає на границю - сама коцюба довезла. Прилітає - куди там! з шаблюкою в руках; а ті відьми так б’ються мечиками і все приговорюють: «Що втну, то не перетну». А цей і собі став воюватись і приговорює: «Що втну, то перетну». І справді, як утне котру, то так і перетне. Аж підходить до його та його знайома.

- А ти чого тут?

- Або я знаю чого!

А там якісь стоси стояли.

- Іди,- каже вона,- під стоси заховайся, бо як зоглядяться, то для кожної й по шматку тебе не стане.

Забрався той під стоси і тремтить зо страху; вже йому й коцюба відлетіла, і війна. А тут, може, ще й холодно було!..

Вже аж перед світом почали відьми роз’їжджатися. Цілісіньку ніч воювалися! Аж тоді вже зогляділися, що стільки сестриць полягло трупом, та вже пізно було розправи шукати. Як розлетілися всі, що лиш сама зосталася ця знайома відьма, то і прийшла до стосів. «Вилазь! - каже,- та рушай додому. Да не кажи тпрру, бо будеш пішки йти». Бистрій коня понесла коцюба додому, а той все но та й но! Дійшло до того, що от-от злетить, от-от! Страшно стало, він і гукнув - тпру! щоб поправитись! Коцюба коцюбою стала, ще й забився добре. «Но! Но!» - а вона щоб то з місця, сказано - коцюба... Тоді він коцюбу в руки і подибав пішки додому. Скілька ночів ішов, поки додому зійшов, бо вдень іти устидався, і вже коцюбу ніс, а не коцюба його.

З якоїсь речі відьми ще й на фігуру²⁴ лазять, догори ногами, все поночі і проти врочистого свята. Або, кажуть, що вони зорі крадуть і держать в новім горшку під новою покришкою на полиці або в криницю опускають. Розказують, що якийсь хлопець не знав та й відкрив той горщик, а ті зорі так і обліпили йому голову раз коло разу. Так він і ходив з зорями, так і вмер.

Бургарські магйосниці здіймають і зорі і місяць та й доять (від бургар чув у Києві).

По смерті інша відьма ходить, а інша то й ні - як доведеться. Ми вже бачили одно оповідання, як відьма ходить по смерті, а як від неї спасаються - то ж «Вій» Гоголя. А то ще в однім оповіданні розказується, що той ховався від відьми в притворі, на розпалений леміш ставав. І через той леміш відьми його не бачили.

Відьма і чарівниця - зовсім друге діло, хоча й відьма може бути і чарівницею, а чарівниця відьмою. Тоді вже буде зіллями чарувати, а інша то й з чортами знається. Чарівниця може й так підробити, що чоловік вовком стане абощо (вовкулак не через себе - буде другим разом); або й так порадить, що полюбить тебе, хто захочеш, і бог знає звідкіля принесе тобі, кого захочеш тощо. Це все чарівниче діло.

Розказують, що йшла валка чумаків; дивляться - чоловік летить, високо-високо! Чуть пізнати, що то чоловік - розклав руки і ноги і голос доходить, що кричить: «Води... води!» - пити, значиться, просить. Між чумаками був один, що знався на реча́х, та й каже:

- Оце, браття, мабуть до жінки або до коханки прямцює. Спинити б його, може?

- Спиніть! Спиніть, дядьку! - почала прохать вся валка. Той послухав і виймає ніж складаний із кишені, що кілька літ разом з паскою святився; розклав його та й помалесеньку спускає до землі насторч. А той і собі почав спускатися. Як той довів ніж до самої землі і заткав у землю, цей і сів і насамперед попрохав пити. Напився, попоїв сухарів; тоді його і давай розпитувати чумаки, куди він летить.

- А хто ж,- каже,- його знає! Скільки примічаю, то надісь, додому. Мабуть,- каже,- жінка так приробила, бо сама ледач-нероба, та й сварлива, а я покинув і втік; то їй треба робітника, а вона й послала чорта за мною. Таж і чарівниця коло нас живе недалеко.

- Коли так! - озвавсь той чумак,- то підожди ж! Скидай штани! - і гукнув на хлопців: - До роботи!

...Може хто скривиться на мене, що такі речі виписую! Та що ж робити?! Я пишу не для білоручок, а для науки, то хочу не хочу повинен виставити все, як мені розказували... А вам, пане чительнику, скажу: «Не любо, відвернись, а на діло не кривись» - як люди приповідають. Але ж бо тут і справді таке наступає, що при нім і в корчмі кажуть: «Простіть за слово», то й закінчу, що як той чумак вийняв ніж із землі, штани знялись і полетіли, а чоловік зостався. Так добрі люди не дали наново примандрувать до жінки! Щоб у другий раз не прийшлось полетіти, той чумак каже йому; «Біжи тепер до лісу та пошукай такої деревини, що при корені одно, потім розрослося надвоє - два конорі стало з одного дерева, а далі й ті обидва ізнов зрослися докупи, то під тим зросленим місцем діра зосталась. То крізь ту діру пролізь. А перше обійди дерево кругом. Як зробиш так,- каже,- то чортяка долетить до дерева та й далі не зможе йти за тобою слідом і вернеться та й скаже, що не в силах. От і гулятимеш сміливо, де захочеш!..» Та й ті поїхали, а той пішов до лісу.

Ця деревина повинна зростись або від того, що один конор на другий похилився абощо, а не то, що гуля на одному наросла та й аж до другого приросте, або, що сук до сука простягся - це не то! Тут повинно бути зрощення настояще, що зростається здорове і конор до конора самим тілом приросте.

Чув я ще оповідання про шевця, що замість себе пустив камінь. Це було таким способом, що він уже сподівався, що полетить; той, як виходив надвір, все камінь на голові носив, завбільшки як голова. Одного разу чорт і вхопив той камінь з голови і поніс, а швець зостався.

Не все воно так і трапляється, що чоловіка спинять й не пустять далі; більше - то долітає, куди наставився. Бо хоч будь-хто може його тим ножем зостановити, та не вміючи до кінця довести, мусить пустити, бо того пече коло серця, каже, як вогнем. Хто спинить, дасть пити й їсти, як може той їсти, бо не завсіди може, та й хай летить з богом... З-поміж всіх оповідань, що знаю на цей раз, скажу лиш про одно, що мені одна жінка в Києві вже розказувала. Каже, нібито через Київ один летів і на хрест зачепився на Михайлівському²⁵. Повисів трохи, разів зо два крикнув: «Рятуйте!» Та й далі полетів на Полісся. «А Полісся,- додала вона,- сама чарівнича сторона».

Щоб цілком принесло, чи лиш на знак що-небудь,- залежить від того, хто забагає, щоб принесло. Як хто нерозторопний,- як найбільше дівчата,- влопається по вуха і просить баби, лементує, хоч на пам’ятку що нехай принесе, щоб мала по чім хоч згадувати; то чорт і принесе на пам’ятку ногу, чи руку, чи голову, бо в такім разі нестиме при самій землі, не зважаючи, що то по дорозі: ліс - не ліс, скали - не скали, йому все одно: і рознесе по шматку. А що в руках зостанеться, те на знак і принесе. А як попросити - нехай живого принесе, то вхопить його і зразу так вгору піднесе, що й орел вище не вилетить, і помине всі ліси і скали - все помине і принесе цілого, тільки голодом заморить та жадобою, що пити нічого.

Друге, в чім чарівниця може помогти, то любощі: так зробить, що кого схочеш, той і покохає. В цім ділі, кажуть, можна і без чарівниці обійтись, треба тільки зловити лилика́ (кажа́н). Зловивши, взяти в новий горщик, новою покришкою накрити і принести до комашні та й, знявши покришку, покласти в ту комашню горщик з лиликом догори дном, а самому втікати після якнайхутче, щоб не чути, як він пікатиме, бо як почуєш, то оглухнеш. Через кілька днів (у бург[ар] 40 днів), чи що, опісля прийти до того місця. Комашня тим часом заїсть лилика, кажана кажучи, і кісточки обглодає. Між тими кісточками єсть вилка і грабельки - це і взяти. Тоді, як хочеш, щоб хто тебе полюбив, то тими грабельками і пригорни його до себе стиха, як сидітимеш коло його абощо, і він так вчепиться до тебе, що й проходу не дасть - хвостом волочитиметься за тобою. А знов як хочеш, щоб відчепився, то стиха тими вилками відтруть від себе - і відчепиться. Бургари кажуть, що попереду треба того кажана червонцем зарізати, а після вже нести на комашню в корзині. І по-їх, всі кісточки потрібні, і баби-магйосниці продають нишком ті кісточки дівчатам. Також як буває, що спаровані воли дуже не любляться, то бургари засушують кажана, червонцем зарізаного, і труть його, після тієї мучки́ примішують їм у пашу.

Назад тому літ, певне, з двадцять буде, я знав одну дівчину - може, вона іще жива, а може, й кісток з неї вже нема, хто її знає,- що для любощів таку штуку робила. Нового четверга поночі пішла до криниці, набрала води, стала проти місяця і вмилася над відром від голови до ніг. Після вбралась і ту воду принесла додому туди, де хотіла почарувати, і вилила в діжку. Не знаю, кого саме вона думала почарувати: чи хазяїна - вона була за наймичку в одного чоловіка,- чи хазяйку,- ця була страх рівнива і все було на неї свариться і рівняє до неї свого чоловіка. Та не вдалося їй, небозі, щоб сказати, чи помічне це діло справді, бо хазяйка підгледіла. Що вже далі було, то самі знаєте, як по селах розправляються. А ту воду вилляли зараз.

Як вдатись до чарівниці, то вона часом дає чогось тобі у страву примішати, часом питає, як той чи та зветься, і потребує волосся з того парубка, чи що. Це ж саме роблять вони, як котрій дівці забагнеться заміж. Або як мамі забаглось, щоб дочку якнайскоріше з хати випхати, то і вдається до чарівниці. Найбільше дівчата, а ще котра вже підтоптана або чується по собі, що хтось луччий від них є, а то, щоб не довго панувать на батьківськім хлібі, чи що, кожної жебрачки перепитує... Як потрапить на свою, та й порадить. І часами, мовляв я, то се, то те, і зілля дасть, а часом - то зовсім друге діло: так прираїть, що аж волос в’яне слухати.

От що мені розказували про одну маму нещасливу. Я навіть сам її добре запам’ятав, бо це не так-то й давно діялось. Та вона вже вмерла, то й нехай з богом спочиває. Не хочеться лихим словом покійника згадувати... пересудою прах його ворушити; та хай так і буде, коли вже дійшло до того. Прейма не буду розглашати ні назвиська її, ні ймення, ні того села, де жила вона, а розкажу тільки, як діло було.

Починаймо ж з самого початку. Жила собі удова після мужа, майора. Він під час польського розруху²⁶ пішов з другими на москаля і разом з другими попався. Продержали його довго під судом, довго по фурдигах тягали. Скінчилося на тім, що обібрали до останнього гроша, зняли чин і пустили в світ. Довго він тинявся попід панські загорожі, а то вже стягнувся якось на бурдієць, та такий малесенький, що можна було переїхати, і не заважив би, що колеса пройшли понад притулком чоловіка, ще й майора! Отаке-то всім буває, хто лиш пана слуха... Недаремне вигадали, що людей слухай, а свій розум май, бо люди, як мухи: доти губи лижуть, поки солодкі, а як гіркі стануть, то ще й полином присиплять! І на голову плюватимуть, як на що непотрібне, на голову тому самому, що колись його п’яти раді були полизати... раді були подивитись, де пройшов він, який слід по його чоботі... Ей... люди-люди! Вчені ви, та недруковані! - І на добро вчені, а лихо роблять!.. Не до того майора я це кажу, бог з ним, хай би був «не ліз з паршивою головою в дух», а так-таки загалом, бо всі, кого не пече, той не знає, що то боляче́...

Дак той майор жив собі в бурдійчику - землянка, значиться, не сумував, не кляв свою долю. І так весь вік перекалантачив, намножив дітей і вмер собі спокійно, а вдову свою покинув без шматка хліба з трьома дочками. Не знаю, чи більше дітей було в них, чи ні. Йому ж зарівно лежати! Вмер та й збувся клопоту... А як то цій бідній мамі було!.. От зараз переконаємся. Ходила вона по чужих горо́дах, по чужих нивах - на хліб заробляла, а дочки вдома росли, як лобода. І виросли і віддячили мамі за її сльози та за піт кривавий! А найгірше - то старша дочка. Розказують, що кого б’ють за москалів? - Югесю! (вона не так звалась); кому косу втяли за москалів? - Югесі! З кого сміялися цілим селом перед корчмою? - з Югесі!.. І до паничів вікнами, і до пастухів межею - скрізь її носило! Словом, де було виробляється що найогиднішого, найпаскуднішого, там Югеся, коли не перша, то нігди не остання.

Якої матері треба, щоб з холодним серцем дивилася на таке дівування чужої дитини! А то ж своя була... Яких парубків треба, щоб посватав котрий таку огиду, паплюгу таку! І всі минали бурдієць п[ані] майоршої, і за дочок мамі дороги не було, хоч вона винна, як та деревина, що осельня на ній листя із’їла... Да на те люди не зважають! Снують речі недобрії, лиходзвонять по всім селі, і в цілій околиці майорівни ввійшли в славу! Добре, мабуть, допекло, коли вона відважилась піти до чарівниці, а ще більше - зробити, що вона прираїла. Горе мамі і з синами ледачими, а ще з дочками, то вже й бог забув! А чи вони добрі, чи вони злі - для матері за́рівно діти!.. Над усіма ними вона за́рівно боліла, за́рівно ночей недосипала, побивалася; за всіма за́рівно розчибається!.. Тоді вже, як оце діялось, оця вдовиця жила в комірнім у одного шляхтича, таки ж у тім селі, що з мужем жила,- не знаю, що вигнало її з своєї землянки... От що їй прираїли зробити: піти на три цвинтарі (кладовище, могилки) і на кожнім взяти з одного чоловічого гробу землі, а після в тій землі змити дочку - чи що; то раз, що так мали згнити її недобрі хисті, як те тіло під землею пропасти мало; а друге, що хто на неї з парубків згляне оком, то так і залюбиться. Як чоловіка смерть не минає, так він її не мине своїми любощами. Треба було йти по ту землю вночі, ще й, простіть за слово, голою, як мати на світ породила, і простоволосою. І на це нещаслива мати пустилася для ледачої доні.

Пішла, небіжка, перше на сторону - думала звідти найтрудніш буде достати,- і принесла з двох гробів, стало буть, уже достала землі; ще треба було з третьої. На цей раз зайшла черга на свій сільський цвинтар. У тім селі роком чи двома перед цим утопився москаль переходом, як квартирували гусари, бо там здоровий і глибокий став, та поверх всього ще й головний.²⁷ І поховали того москаля так в кутку на цвинтарі і поставили на гробі чорний хрест (він, здається, ще й досі стоїть). Один лиш цей гріб чоловічий з певністю знала покійниця, хай їй царство небесне, і пішла до його по ту жменю землі, що ще бракувало. Тут позвольте мені, панове, так розказувати, як передали мені слова немовби тієї господині, що в неї жила небіжка. «Вже ми,- каже,- полягали спати, і вже-таки добре пізно було; як, слухаю, рипнуло дверми з хатини (кімната через сіни), опісля й сінні двері рипнули. Я таки сама схопилась та й до вікна. А вона - та покійниця-майорша (її ніхто майоршею не звав),- простіть, гола-голісечка і простоволоса йде через подвір’я - від хати та до воріт. Провела я її очима аж за ворота. А сама злякалась, господи, не доводь як, і не кажу своєму чоловікові нічого. Бо він таки, правду сказавши, вже спав, і я не хотіла будити - напрацювався, думаю, за ввесь день, то нехай відпочине. І й собі лягла - таки ніщо таїти - коло нього на полу. А та штука й з голови мені не виходить. Здуріла, думаю, жінка, чи що! Коли б, боже борони, хоч не втопилась, а то ще й клопоту зазнаєм не знати за що. І чудно мені, і дивно мені! Не знаю, що й думати, що й гадати... Аж от і чоловік прокинувся; я і розказую йому, а він так-таки просто, вибачайте, «брешеш, каже, ти зла на неї та й вигадуєш». А ми з нею, небіжкою, господи прости їй і мені, того ж самого дня, так коло полудня, таки добре ціпки пов’язали! Аж до бійки доходило. Як сказав мені чоловік, що брешу та ще після і накивав добре, що: «Я тобі дам! Не мовчи-но...», то я аж сплакала. «Господи, думаю, господи! вік ізросла, брехухою не була, аж на старість, ще й від кого!» Та й кажу: «От сядь коло вікна, як не віриш, і переконаєшся - вже день не за горами, то й вона не забариться, коли має вернутись, бо як люди на досвіток повстають, гола-голісенька не буде йти через село, як непритоменна». Тільки що я це, каже, виговорила, а тин затріщав разом, наче скотина перескочила, і чути, наче жінка звереснула не своїм голосом. Ми обоє схопились та до вікна, а її, небіжку,- то вона була,- хай її бог не пам’ятає, коли прогнівила його ласку, щось качає на подвір’ї, наче собака чорний. І вона не кричить абощо, а лиш хлипає, чути, та наче осмішкується - крекче, якось чудно, наче мала дитина, як стиски²⁸ нападуть. Поки ми опам’ятались, то той пес таки добре її попомучив, можна було б, здається, зо три рази помилуй мя, боже, зговорити, так довго ми стояли, наче нас стовпом поставило, а її все качає клубком та наминає. Далі я, каже, промовила до чоловіка: «Піди оборони!» І за сварку забула, а він забув, що та гола, і за коромисло та надвір. А мені страшно стало самій в хаті, і таки за чоловіка страшно, та я за якусь палицю, чи що, і собі надвір побігла і кричу: «Осторожно! бо то, мабуть, стеклий пес - скажена собака, мабуть». Як він лиш дверми сінними скрипнув, то й собака зараз же відступився і прожогом до тину та й вискочив з подвір’я на вулицю. Цей за ним також до воріт, але вже нічого не бачив за ворітьми, наче той пес крізь землю пішов. Тільки собаки по всім селі такий клекіт підняли, наче сто вовків увійшли в село.

Тоді я вернулась до хати, її дочок побудила, каже, сама засвітила, чим мені господь дав, і так разом всі внесли до хатини ту безщасницю, а вона лиш очима водить та відхлипує, наче води обпилася. І щоб тобі одна кісточка ціла в руках або в ногах - то нема: так і хрумтить, як возьмеш рукою. На другий день вона ще нічого не говорила, лиш: «москаль», і до обід зовсім спухла, як жлукто. Аж через ніч їй мову відпустило і пам’ять вернулась. Як прийшла до себе, то й розказала, що до чого йде, що як брала землі з гробів у чужих селах, то лиш страх збирав, а нічого такого не бачила, і оце пішла вже на свій сільський цвинтар. Приходжу, каже, під сам рів та й думаю: з якого б тут гробу взяти. Знаю, що тут десь поховали недавно такого-то чоловіка, але де саме, не втраплю, треба ще пошукати попереду. Та й думаю собі, каже, аби хто не зобачив, то ще подумають, що щось нечисте ходить. А той хрест передо мною стоїть - чорніється; то я і подумала: як маю ще шукати та на якусь напасть наражатися, лучче возьму з того московського гробу і напевно буду знати, що взяла з гробу чоловічого. От і скачу, каже, через рів у цвинтар. Нахилилась уже і руку простягла тої землі взяти, а хтось наче говорить: «Не тронь!» Я перехрестилась і грабнула землі, а москаль і встав з гробу... Такий, як я бачила його ще потопляником - рудий, вусатий, та попід очі сині смуги; такий він і тепер мені показався, і гука знов: «Не тронь, бабо! брось!» Але я, каже, не послухала. Держу ту землю, в кулаку стиснула й назадгузь відступаюся. Поки ж я йшла так назадгузь, то як було, то було, він помалу за мною подвигався; але прийшлося через окіп скакати, то треба вже було хіба в рів спуститися. Але думаю собі, каже, ану ж тут в рові й насяде!.. То й обернулась і скочила та й побігла, бо вже не могла здержатись. Втікаю і ту землю несу в руці - що буде, то буде, думаю, а нехай прейма дочці поможу! - Що то мати! - Далі бачу, каже, що не змога моя втекти, бо ще з півдороги зосталось, а він тут-тут догнати і все кричить: «Бросни землю!» Я взяла й броснула. Якби ще разом або йому в очі, як то кажуть, то, може, було б і помогло, а то я так як несла в жмені, так і розсипала. А той москаль все за мною. Тут я рвонула що сили мала і вже не пам’ятаю, як додому добігла і що зо мною сталося»... До вечора того ж дня, як це розказувала, небіжка, хай їй царство небесне, ще й на лаві належалася».

Оце вам, панове, оповідання самий смак! Всіх людей, що в нім спотикаються, я сам в лице навіть добре знав!.. І переказую вам як сам чув, а мені розказували за правду, то я й вам так.

Чарівниці помагають ніби, кажуть, але і пошкодити можуть ще лучче, хоч самі від себе, хоч як хто їй напросить…

1) Може з чоловіка зробити вовка, мовляв я попереду. Я знаю оповідання про це діло і казку, та скажу колись, іншим часом, як буде мова про вовкулаків.

2) Дання́ дають. Це така штука, що дасть чогось напитися або із’їсти, та й у животі замножаться ящірки або жаби (що це проти науки йде - не моє до того діло). Кому дали дання́, той все жовкне та й жовкне, і наче не слабий, а все нездужає і скаржиться, що під грудьми тисне і нудить. Так і вмре, що наче не хорував. Як впору вдатись до знахарки, то часом може й очуняти, а часом таки і вмре - найбільше як спізнишся за порадою. Кажуть, як напоїть знахарка якимось зіллям, то начнуться во́ніти, і доти блюватимеш, аж доки гнізда з себе не викинеш. Гніздо теє, наче жабориння зелене. І ящірки йтимуть горлом чи жаби - яке там дання буде - та такі все білі, як опарені, не такі, як на полі вони.

3) Наслання́ насилають. Нашле яку хворобу абощо, або чоловік розіп’ється до останку, або так наброїть, що будуть любитися, як голуби, а після сваряться, б’ються і бог знає що! Все це наслання, значить, наслано. А що ще й жабів або гадюк нашлють на обійстя, найчастіше жабів насилають, мабуть, це найлегше. Ні з сього ні з того десь у хаті жаби наберуться, і не трохи їх, а стільки, що й ногою ніде ступити і одна на подушках сидить, а ті решта по всій хаті і по посуді, і поза образи, і в скринях, і в боднях - всюди їх повно. А часом одну тільки насилають, що цілий день сидить на подушках, а як ляжеш спати, то, на кого вона наслана, вилізе тому на груди і сидить. Скільки хоч кидай - нічого не поможе. Ще поки не спиш, то її нема, а як заснув, вона ізнов на грудях. І та людина все жовкне, сохне, а далі й вмре, бо, кажуть, та жаба кров зіссе. От що розказували мені про таке наслання. Єсть на Поділлі село Скарженівка, а в тім селі титар є і жінку має. «Довелось мені, розказували, ночувати в Скарженівці. До кого б тут вдаритись? - Ну, до титаря. Пішов, і прийняли. Та самого титаря не було вдома, тільки вона була - така добряща душа! Та така суха, як скіпка (скалка - лучина), аж страшно дивитись.

- Що ви, слабі, хазяйко? - поспитав я.

- Еге,- каже,- слаба.- Та жовта, як з воску зліплена.

Переночувавши у теплій хаті, подякував я та й поїхав. Через кілька часу довелось мені ізнов бути в Скарженівці, я й зайшов до титаря, до старого вже знайомого і цікавий був побачити, що то з титаркою сталося. Входжу до хати, молодиця, як ягідка, діжу місить, повна, хороша, що куди!

- Помагайбі вам,- кажу,- молодице!

- Благослови, боже! - відказала вона, як належить, і засміялась. Я насамперед думав, що не в ту хату попав, і питаю:

- Чи тут живе титар?

- Тут! - вона каже,- або ж ви мене не пізнаєте?

Здивувався я: ніколи молодиці не бачив, а вона признається до мене.

- Ні,- кажу,- не пізнаю.

- Адже я,- каже,- титарка. Пам’ятаєте, як ви в нас ночували?

- Таже я пам’ятаю,- кажу,- що ночував у титаря, і оце прийшов ще раз подякувати за добре діло. Але хоч мені очі,- кажу,- виколіть, то я вас не пізнав би... Тепер аж пригадую, що є щось схоже в лиці. Але ж тоді не ви ходили, а тінь ваша; теперь же, слава богу!..

Слово по слову, вона й розказала, що дев’ять місяців, чи що, вона бідувала за насланням: «День і ніч було жаба сидить на подушках, а ляжу спати, каже, то вона й сяде на груди. Що я вже не виробляла! Хай з тим не вертається, і віником била, і за третє обійстя в ганчірках виносила... А прийду до хати, сюди-туди обернуся, а вона ізнов на подушках. До того дійшло, що в мене вже й сили не ставало скинути її з себе, як було сяде на груди. Далі вже й горшка в піч не могла засунути - було сусіди, спасибі їм, приходять і варять. Вже й висповідалась, і на смерть собі сорочку наготовила - зовсім, як належить, на той світ прибралася, а на цім такою непотрібною й жити не хотілося.

Після того, каже, як я ночував, розказувала, ночувала в неї - щось з тиждень по мені - якась баба, бо їх люди, каже, спасибі їм, не забувають. Так сиділа собі ця баба на припічку, грілася, а титарка сидить на дзиглику перед піччю. Коли та жаба, що було на подушках сидить та спить на грудях, тепер уже лізе рачки до неї - так на всіх чотирьох лапах лізе собі помалесеньку, аж наче постогнує, та надулася так!

- А це що в вас за гість? - баба каже. А жаба так і присіла до землі і сидить, наче влипла, наче її хто гвіздком пройняв та до землі прибив.

- От, як бачите,- озвалась молодиця,- вона десятий місяць так.

- І ви нікого не радились?

- Та тут-таки, правду сказавши, і нікого, хоч би й хотіла.

- То я ж її відучу від вас, підождіть лишень.- І злазить з припічка. А жабисько, щоб ворухнулась від того часу, як сіла, так і сиділа. Взяла баба, розказувала вона, в одну руку солі товченої, а в другу віник, посолила ту жабу і давай бити! Як, бачите, дитина, каже, так та погань кричала, аж мені, каже, жаль стало. Била так її баба, каже, таки добре била та й викинула за поріг, вимела віником аж надвір та й вернулась до хати.

- Тепер,- каже,- будь спокійна, молодичко, вже більше не прийде, будь вона проклята!

- І справді, спасибі їй,- каже титарка,- з того часу як рукою відняло. І з того часу, каже, почала вона й до здоровля повертатися».

4) Підливають. Проти врочистого свята кругом хату обіллє, і хто вже такий нещасливий буде, що перший вступить в те перелляте, на того голову вся біда й спаде. Щоб не шкодило, треба плюнути вперед себе через перелляте місце три рази, а після вже йти. Кажуть, що в старовину були такі люди, що візьме околоту в руку, запалить і пече той слід, де переллято, а чарівниця і прибіжить. Тоді вже роби з нею що хочеш. Найбільше, кажуть, що заставляли бувало злизувать ті чари та глумилися різними способами.

На дітей плаксивиці насилають - все плаче дитя та й плаче. Ті плаксивиці виливають: зогріє окропу та візьме дитину на поріг, накриє коритчатком, ночовками ніби, і на ті ночовки зверху ллє окріп і щось примовляє. Дитя і справді очунює, бо це я сам бачив.

Оце таких див я наслухався трохи ще на запічку, а трохи вже й прудивусом бувши, а тепер даю їм огласку, щоб ще й другий хто знав, а не сам я, як то нишком думає наш люд хрещений.

На закінчення розкажу ще одну, може, биличку про бабу-знахарку.

До якогось ксьондза, доброго чоловічини, прийшла баба за жебрами, а ще була не дуже стара.

Зглянув той ксьондз оком - баба така чепка, що й абияку дівку проти неї не став, бо в куток зажене, та й дав що чи не дав, а заводить розмову:

- Чому ви, бабуню, не вчитесь примовляти? Мали бисьте хліб, що й другого б запомогли, а так самі топчете чужі пороги. І під тином не раз доводиться сонця божого виглядати, поки з-за гори вишкіриться та обігріє немошні кості...

- Коли вже, мосці ксьонджуню-добродзею, ззамолоду не навчилися, то вже годі через перелази.

- Е-ге-ге! ви-бо, як я бачу, зовсім на світ нарікаєте! Отак примовляй-сьте: «Чи поможе, чи не поможе, а ти заплати, небоже». Будьте певні, що від пана до пана в колясах вас возитимуть.

- Ет, ксьонджуню мосці-добродзею, нащо кепкувати над моєю старістю.- І пішла з хати. А ксьондз шукав чи не шукав других бабів, щоб іще пожартувати.

Та, як то ляхи приповідають, доти дзбан воду носить, поки вухо не ввірветься. Так і з ксьондзом сталося: жартував, поки жартувалося, а от і гуля в горлі сіла та й уже додушує. З’їхалися доктори, бо в слабого грошей чимало було, то щоб йому полегшало, як захоче собі, в горлі, а в кишені то конче повинно.

Похвалилися один перед другим, що той того, а той того в небіжчики викурював, чи то, пак, викурював небіжчика, та й постановили розрізать слабому горло. Насилу випросила ксьондза сестра його, щоб хоч до завтра відклали - і ксьондз таки помагав: «Узавтра,- каже,- доріжете, нехай хоч висповідаюсь». А поки що, думають обоє, треба послать за знахуркою, що недавно очутилась в тій стороні і страх як хутко в славу ввійшла, що нема луччої.

Приїхала й баба - така вбрана, що куди! З голими руками і не приступай! Подивилась на слабого, помацала за горло, казала дати літненької води, якесь зілля вив’язала з хустини, материнку, чи що, обмочила в літепло, приклала до горла і поливає зверху та все примовляє щось. Коли прислухався ксьондз, а вона все одно та й одно править: «Чи поможе, чи не поможе, а ти заплати, небоже!» Зареготався, що його ж салом та його ж по шкурі мажуть, а та гуля і трісла. От і заплати, небоже!..

Чимало й таких знахарок та знахурів на білому світі!

ВЕЛИКДЕНЬ У ПОДОЛЯН

(По поводу «Быта подолян» Шейковского. Выпуск 1-й, 1860 г., Киев)

Загадка: Сім миль мосту, а на кінці мосту квіточка зацвіла. Сім миль мосту, а на кінці - квіт на ввесь світ.

Отгадка: великдень.

I

В стародавнее время, в пределах Украины, жили, как известно, разные народцы, и каждый из них имел свои обычаи и закон свой. Разность народов, от которых произошло нынешнее население Украины, чувствуется еще и в наше время. Сопоставив подолян, например, с полтавцами, с первого взгляда узнаем, что они принадлежат не к одной местности. Кроме случайного отличия одежды, их отличает друг от друга и самое обли́ччя: между подолянами очень и очень мало кирпа́тих, тогда как преобладающий тип полтавца - кирпа; подоляне преимущественно довгобра́зі, между полтавцами редко встречается довгобразий, а все кругловиді. Самые обычаи народные, поверья, предрассудки, празднования, будучи рассматриваемы в подробностях, обнаруживают, хотя и не все, своеобразные оттенки; а некоторых подолянских обычаев вовсе нет нигде в других частях Украины. Все это, очевидно, в давнее время было резче и нагляднее, но больше или меньше сгладилось; объединилось же только под влиянием позднейшего хода истории,- того, под которым сложилась и окрепла наша украинская народность.

Такие и подобные отличия существуют не только между подолянами и полтавцами, правою и левою стороною Днепра, но и в более узких пределах. Например, на Подолии в теперешних ее границах,²⁹ кроме многого другого, замечаем ту особенность, что в Балтском уезде, между Бугом и Днестром, Кодымою и Днестром, существует праздник руса́лі, который совпадает с первым днем петрова поста, совершается молодицями, без участия мужчин и дівчат, под открытым небом (на степку́) и, если можно, близ воды. В Ольгопольском, в Гайсинском, Брацлавском и других уездах, к Волыни, даже нет слова русалка.³⁰ В Гетманщине, вместо русал, существует другой праздник - ро́зигри («Полт[авские] губ[ернские] ве[домости]», № 25, 1861 г.), который отбывается одними жінка́ми и в тот же самый день. Если бы было возможно определить границы, за которые не выходит известное празднование, обычай и т. п., то можно было бы узнать и границы, в которых жил тот или другой народец.

Раздробление этих народцев, вместе с другими обстоятельствами, наложило особенную печать на разные местности и способствовало к образованию новых различий в нашей народности, изгладив некоторые признаки единства и создав новые, не существовавшие прежде, оттенки. Отсюда произошли те именно особенности, по которым мы одни других (справедливо или несправедливо) дразним разными именами. Так гетманцы³¹ дразнят подолян недо́ляшками, а подоляне гетманцев - московськими недо́ломками и т. п. Даже жители маленького пространства, иногда и одного города, имеют свои прозвища, и не всегда по особенно важным признакам, тем не менее по признакам, бросающимся в глаза. На Подолии, напр., бужане³² дразнят мазу́рами³³ (ма́зур - мазури, а мазурі по-тамошнему то же, что в Гетманщине щурі) тех крестьян, которые исповедуют католическую веру. И там же дразнят віштяка́ми тех, кто живет ближе к Каменцу, по их обычаю кричат ві́штя, погоняя лошадей. Любечан (г. Любеч) их соседи и кияне передразнивают заимствованной от них же фразою: «Мы люди торговые, народ промышленный». В этом прозвище немаловажную роль играет местное наречие, на котором говорят любечане. Для любечан нет большей обиды, как вопросы: «Почо́му кі́зка? Як пізна́ти, чи жи́рна коза́?» и т. п. Вообще при любечанине заговорить о торговле козами - значит обижать его.³⁴

Все это, вместе взятое, делает необходимыми частные описания разных местностей нашего края. Без таких специальных трудов мы никогда не будем обладать знанием его и его особенностей. Полнота, очевидно, должна быть непременным условием этих работ, потому что они должны служить материалом для будущих исследований и заменять личное наблюдение читателя. Но и не совсем полные работы не могут быть признаны совершенно бесполезными по той причине, что лучше что-нибудь, чем ничего, лишь бы это что́-нибудь в самом деле проливало свет на избранный уголок. Но в этом случае должны быть описываемы если не все, то зато главные особенности.

Специальным этнографическим трудом в глазах наших и самого издателя является «Быт подолян». Г. Шейковский намерен ознакомить с бытом подолян особенными статьями, дополняя их материалами, сюда относящимися. Здесь, говорит он, найдут себе место песни, сказки, пословицы, поговорки, поверья, загадки, анекдоты, фацеции (т. е. нісенітниці) и т. п. Так как эти «материалы» будут обнародованы на том языке, которым говорят подоляне, то «Быт подолян» будет иметь важность «и для разрабатывающих южнорусский язык в филологическом отношении».

Как видим, цель издания «Быта подолян» обширна; но одной задачи недостаточно для того, чтобы труд вышел полезным (нередко на самом деле все оканчивается одним намерением). К сожалению, «Быт подолян» - то же, что гра́йморе в мищи́ні.³⁵ Прежде всего бросается в глаза чрезвычайная неполнота фактов и какая-то странная уверенность автора в непреложности своего взгляда. Кажется, будто Шейковский имел в виду только обнародовать свои личные выводы, а не изобразить, как говорит, картину быта подолян. Очень может быть, что я имел бы другое мнение об издании г. Шейковского, если бы познакомился с подолянами только по этому изданию, а не лицом к лицу, будучи сам подолянином. Теперь же, при знакомстве с подолянами не по книгам, я не могу быть им доволен и долгом для себя считаю пополнить труд г. Шейковского и кое-что в нем поисправить.

Г. Шейковский начал свое издание с гаївок³⁶ по той только причине, как говорит сам, что у наших исследователей народного быта гаївки не описаны. Но разве одни гаївки не описаны? Где у нас хоть что-нибудь о народных парубо́чих играх на великдень?³⁷ Где у нас хоть слово про колодії?³⁸ Да мало ли чего не описано! Что́ касается великодня, то гаївкам предшествует обычай віддава́ти колодки,³⁹ вместе с гаївками идут парубо́чі игры; надо было поэтому начинать не с середины, а с начала - с того самого начала, где замечается уже великдень. Так следовало бы поступить тогда, если бы великдень был началом и концом задуманного издания. Но преднамерившись описать быт вообще - полный быт, следовало бы доискаться того общего пункта, откуда, как из клубка, развиваются все празднования. Такой начальный пункт преднамеренно должен быть и есть на самом деле; потому что народные празднества - остаток религии наших предков и не могли быть натыканы в году, как тычки на огороде, без всякой связи между собою. В противном случае, религия наших предков была бы непоследовательна. Такого недостатка не может быть в религиях, как творении целого народа, а не одной личности. И в самом деле, народные празднования так тесно вяжутся одно с другим, идут целый год в такой строгой последовательности. Стоит только посмотреть на них не поодиночке, а обнять взглядом весь их годовой круг. Не обратив на это внимания, г. Шейковский нашелся вынужденным предпослать всему общие места и под влиянием университетских лекций археологии профессора П.⁴⁰ толкует о разных культах. Все это так; все это правда; но в «Быте подолян» всему этому не стоило бы давать места: это археология, а не быт. Оттого г. Шейковский и перескочил от гаївок на похороны...

Но принимаясь дополнять издание г. Шейковского, без всяких задних мыслей, я должен предупредить читателей, что не имею никаких источников и буду писать по памяти - что видел и знаю. Степень моего знания увидит каждый, кому угодно будет прочесть мои нехитрые строки. Что же касается до меня, то я и не притязаю на полноту, но не имею ни малейшего сомнения в истине сказаний моих о народе. Все мы покончим на великодне и достигнем своей цели, если укажем ему место в годовом цикле народных празднований.

Великдень, как и должно быть, для подолян самый радостный праздник в году. Его, как и все праздники, бывающие раз в год, называют врочи́стим (в рік) святом. Микола́й также врочисте свято, хотя празднуется и два раза.⁴¹ Слово врочистий прилагается только к праздникам, а в других случаях, в смысле годовой, употребляется слово роковий (рокови́й я́рмарок). Весілля и т. п. торжества называются врочистими оказіями. Великодня ожидают с бо́льшим нетерпением, нежели всякого другого праздника, и чем ближе к нему, тем радость неугомоннее. Запорожцы в одной вирше объясняют эту радость как бы тем, что

Тепер усяк наїсться всмак свяче́ної па́ски.

Но мы не поверим чуба́тим. Не тому мы радуемся, что наїмось па́ски: хотя мы и голодні, однако удовлетворение этого чувства у нас не играет первой роли. Мы радуемся просто тому только, что великдень на границі, потом в дільницях,⁴² потом в воро́тях, наконец на порозі і в ха́ті. В вербну неділю⁴³ (ваій) великдень чуть видно из-за горы, а мы уже поздравляем друг друга и с неописанным восторгом приговариваем: верба б’є, не я б’ю: за ти́ждень вели́кдень! Иной еще прибавит: будь здоров, як вода, і багатий, як земля.

Вода не случайно вошла в это поздравление: она имеет огромное значение в народных верованиях и обычаях. Проследим это, сколько можем. Начнем с жилного (великий) четверга,⁴⁴ - он близок великодню, а мы про великдень и говорим. В жилний четверг купаются від чорної хвороби. На руса́ли купаются, щоб не було посу́хи. Замечательно, что на русали купаются не раздеваясь. Так же, во всей одежде, купают и тех, кто в руки попадется. Я слышал, как купали попадью, дьячка, проезжего купца, управляющего, перевозчика при пароме и т. д. Обычай этот так держится, что выкупанные не только не сердятся, но сами мешаются в гурт и с азартом бросаются купать других. На Купайла ходят купаться с известным обрядом, и сам Иван купався. На зелені свята ходят на поле кропити збожжя и святять криниці; на маковія тоже святять криниці.

На ордань купаются від коро́сти. При этом берегутся, аби хто не крикнув: «Щоб така була, як дубова кора; бо вона, хай щезає, і справді корою візьметься на тілі». Тогда же умываются, щоб очі не боліли, а дивчата - щоб рум’яною бути. Надо заметить, что в воду, приготовленную для умывания, бросают иногда калину или коралі (дороге намисто), щоб червоному бути,- щоб лице чисте було. Коралі также советуют мужчинам носить на шее, как женщины, від остуд. Вода употребляется в различных шепотах (примовах): як вогню скидають (і огонь разом), як що виливають - от перелесника абощо... В разных гаданьях также употребляется вода; напр., на Андрея виливають воском, оливом. Тогда употребляется вода холодная,- лучше, если непочата, но и горячая вода употребляется. Як виливають плаксивиці, як покривають молоду (на Подолии не водят в церковь скривати, а покрывают дома - завивают в намітку: до церкви ходят на вивід), садовлять її на ослін, чи що, а під ослоном відро з водою, щоб здорові були, як вода. (После употребляется и огонь.) Як вилупляться гусята або каченята, то, щоб здорові росли, гніздо і шкаралупи виносять на воду. Як упаде дитина з колиски абощо, що здорово заб’ється, то те місце зливають водою, щоб не вадило. Воду, между прочим, ставят на окне, по выносе покойника из хаты - для души, которая прилетит в виде мухи и буде їсти й пити. Посредством воды узнают, чисто или нечисто место. Погребая утопшего, иногда поливают его водою, щоб дощ був, щоб не було посухи. Вода употребляется и в чарах, особенно в отношении к любви. На воду (на Біг) выносят и первые скорлупы писанок, крашанок в том убеждении, что они поплывут к рахма́нам⁴⁵ и укажут им, что пора праздновать великдень.⁴⁶ Что касается того, что желают быть богатым, як земля, то это проистекает из представления народного о богатстве ее: хто ж багатший, коли вона всіх годує! Землю также называют сильною, бо вона всіх на собі носе.

Свячену лозу прячут и котики употребляют как лекарство от лихорадки и для скота, як, бува, здується.

От вербної неділі, кроме обыкновенных хлопот - шити, білити,- кроме приготовлений на паски и т. п., я ничего не заметил до жилного четверга - до страсті. Для страсті хлоп’ята задолго вперед приготовляют довбешки; с звоном собираются к церкви с этими стукалками и тогда звонят во время самой страсті, тарабаня ими в колокольню, где деревянная, или в церковную ограду, или просто в доски, разумеется, если не запретят. Это повторяется каждый раз при звоне колоколов, начинаясь и оканчиваясь вместе с звоном, и продолжается до конца страсти. Рокот этих довбешок, сливаясь с звоном колоколов в один гул, производит невыразимое впечатление: повторяясь во всем околотке, отражаясь тысячами перекатов эха в лесах и горах, до глубины души поражает человека, и так уже настроенного к печали. Нельзя сказать, что это печаль; это совсем не печаль, но какое-то необъяснимое - тихосумне чувство: сердце так и расплывается. Особенно мне врезалась в память одна страсть, когда я был еще дитятею лет восьми-девяти. Я вышел из церкви провітритись. Ночь была темная, туманная и как будто мряка йшла. Яркий свет, пробиваясь сквозь окна золотыми столбами наискось, стремился к небу, будто указывая дорогу молитвам, и далеко-далеко исчезал в тумане, постепенно ослабевая. Кажется даже, я видел радужные цветы. Внизу другая масса света сквозь растворенную дверь маленькой деревянной церкви золотит молящихся. (Смесь радости и печали на важно-спокойных лицах стройного, красивого народа стоят кисти живописца-художника.) И все это теряется вдали, во мраке, и на известном расстоянии, кажется, не люди ходят, а духи, пришедшие вместе с ним праздновать страсти господни; то вырезываются из мрака, то снова исчезнут. От сверканья свеч и лица их представляются сверкающими. Общая тишина, под равномерное журчанье весенних ручейков, прерывалась по временам треском довбешок да звоном в колокола и на время заглушала то заунывную самолі́вку старика-дьячка, то протяжное чтение страстей господних нараспев. И за горой тот же треск и звон, и та же картина мерещится, и за лесом тоже. А вот чуть слышно из-за Бо́гу отдаленный гул: и не верится, звон ли это действительно и есть ли там хлопці, прежнее ли впечатление продолжается, или эхо на эхо отзывается. И снова звон, и снова треск, и потом тишина; так и хочется вмешаться в гурт, да довбешки не было, а патики мокрі. Так и стоял бы очарованный; забыл и где я, и для чего тут; сердце словно тает; но старик староста (разумеется, церковный - там иных старост нет) помог мне опомниться: «Годі стояти, паничу; казали панотець, щоб уже до церкви йшли»,- сказал он. И я пошел, озираясь и прислушиваясь, как сердце билось. Почему тогда не в последний раз оно билось!..

Народное суеверие соединяет с этим торжественно-печальным вечером разные верования о ведьмах.⁴⁷ Но об этом будет отдельно рассказано мною в «Основі».

Употребление страсно́ї свічки известно.

От обеда в четверг до разговенья старушки ничего не едят, т. е. ничего ровно и в рот не берут. В эти дни хлопоты в самом разгаре: женский пол так занят, что даже нет времени и заснуть; ночь и день работа: паски́ печуть, поросята... А поки ще на́чинки заготовить! Там писанки пишуть, крашанки красять; дивись - і витирати пора. А там... не оглянулась, а вже й Христа дочиталися. Хапайся-хапайся! пора вже святити... Боже-боже! отут-то колотні, яка не вправилась абощо. Плати́ну, которою писанки вытирают, прячут і підкурюються від биши́хи, як в вусі стрикає абощо. Но мы забежали вперед. Еще есть діяніє.⁴⁸ Но пока дойдем до діянія, займемся передачею легенд, основанных на событиях, в эти три дня совершившихся.

В молитвах подолян есть примесь униатства (от отца и сына); между молитвами считается сон богоро́диці и бурлацький отченаш.⁴⁹ Что касается свящ[енной] истории,⁵⁰ то подоляне имеют ее свою от сотворения мира до р[ождества] Х[ристова] и далее. Есть даже мнения о будущем, ничуть не основанные на христианстве. Кроме чисто религиозных легенд, есть и бытовые. Быв собраны, они могли бы пролить много света на минувшую жизнь нашу, незапамятованную историею. Легенды, относящиеся к страстной неделе, такого значения не имеют: это евангельские события, украшенные народною фантазиею. Без сомнения, это было когда-то полным зданием, но, не быв поддержано воспитанием, мало-помалу затемнялось и теперь представляет жалкие обломки, показывающие ясно, насколько небрежно было духовенство в деле образования народного, даже религиозного. Эти рассказы не должны умалять чести нашего народа; несмотря на них, он строго нравствен.

Юмористических рассказов, которые касались бы страстной недели, нет, хотя юмор народный шагнул и в небеса, и за облаками нашел для себя предметы и материалы. Дух событий не таков, чтобы можно было потешаться. Иное дело лысина у ксендза (korónka), многоженство у магометан... Рассказы, относящиеся к страстной неделе, все серьезны и вот те, которые я знаю.

«Як шукали Христа згубити, то він утік та й сховався і найперше в ясла межи воли. Жиди так його шукають, так шукають! А волики їдять собі пашу та все мордою пригортають схованця - вибирають ніби, котре стебло - і все пригортають.

Виховався Христос на цей раз і поблагословив волів, щоб мало їли і ситі були.

На другий раз прийшлось ховатись. Куди тут? Вже жиди знають, що був межи волами... Взяв та й сховався межи коні. Та коні, сказано, худобина па́жирлива, як почали їсти, то з’їли й те, чим Христос сам себе був накрив. То жиди і забачили і взяли Христа. За це бог прокляв коней, щоб їли цілий вік і все голодні стояли». (Существует след[ующая]поговорка: волові дай полови та жени поволі, а коневі вівса, та жени, як пса.)

«Як привели Христа мучити, то наробили цвяхів (гвіздків) зо всякої деревини, тільки з гиви - ні. Та котрий попробують забити під пагність, він так і зігнеться, наче з воску зліплений. Що тут робити? чим тут мучити? Аж в голову заходе. Думали-думали та й порадились: затешім, кажуть, ще з гиви. Як той не полізе, то хто його зна, що вже й казати!.. Затесали із гиви, а він і пішов, як залізний. От і давай мучити Христа гивовими кілками.⁵¹ За це бог і прокляв гиву, щоб червива була. Тим вона й червивіє так, що бог закляв її червивіти, доки світа та сонця».

Известно, что делают воробьям за мнимое их участие в деле умерщвления Христа. Когда ослепят, «бідна пташина не летить, як видюща, куди носом; і знесеться вгору, скільки видно, складе крильця і пускається до землі, як камінець. Впаде й розіб’ється».

Народ верит, что стража, приставленная к гробу господню, и теперь стоит на своем месте. Она состоит из двух евреев, и оба они живы, и «як місяць старий, то й вони старі-старезні, аж трусяться, а як місяць молодий, то й вони молоді, наче їм по двадцятому годочку». На вопрос: «Коли ви прийшли?», они отвечают: «Вчора».- «А коли підете?» - «Взавтра».

«Так вже їм бог дав, щоб жили до самого страшного суду».

Об Иуде рассказывают:

«Повішусь, думає собі, піду в пекло. А Христос, як буде визволяти людські душі, то й мою визволить. Прийшов до їдної деревини, перекинув мотуз, чи що, і тільки опустився, вона й гілля поспускала. Він до другої, і друга так; і третя так; аж до осичини прийшов і завішався на осичині. Того-то хоць⁵² як і тихо надворі, а на осичині все лист кивається, наче живий». Другие говорят, что он завішався на бузині и она оттого не годится тепер для построек. Бузни́к почитается жилищем черта.

«Завішавсь Юда та так і висів, аж доки сам не ввірвався. Тоді вже впав і гнив у яру». Из разлагающегося тела его вырос тютюн. Впрочем, насчет тютюну есть и другой рассказ, в который входит Христос с апостолами. «Тіло Юди тут зітліло, а душа в пеклі пропада. Бо як Христос пішов визволяти душі, то й його душу хотів визволити: «Іди вон», каже; та Люципер навчив: «Кажи, сину, не хочу», Юда й каже: «Не хочу».- «Кажи, сину, мені й тут добре»,- намовля ізнов Люципер. «Мені й тут добре»,- озвавсь Юда. Христос ізнов: «Іди вон». А Юда все за Люципером говорив. Так і третій раз було. І зоставсь Юда найвірнішим сином у Люципера, і сидить в нього на колінах, і свою калитку у руці держить». В одной вирше запорожской вот что говорится:

А сей Юда з того студа, звіродивий макуха,

То синіє, то красніє, бо брат злого духа.

Вельми він зляк,⁵³ аж міх закляк з грішми за плечима.

За його гріх той клятий міх все перед очима.

В землю вкопав, щоб міх пропав, то окаменіла -

Посох і цвіт, і трави ніт - більш не зеленіла.

В воді рибу міх із глибу розпужав і раки,-

Вернув злий дух із води сух до Юди й паки.

Злую мару пік у жару, да не загорівся -

Вогонь потух, а цей злий дух в печі й не нагрівся.

Кріпко пошит, чортом підбит, що і не дереться;

З води, з печі вп’ять на плечі до Юди береться.

І з цим мішком ходить пішком у пеклі повсюду;

Пан повелів, щоб міх не тлів до страшного суду.

Любопытны народные рассказы об изобретении водки, о происхождении лысых, кривых и т. п. Но так как эти рассказы могли бы войти только в полный быт подолян, то мы и оставим их, потому что они не относятся к великодню. А между тем вот діяніє перед нами. Оставим жінкам та дівчатам ходити коло тіста, коло сиру тощо; а сами - наше діло парубоцьке - пойдем за парубками.

На Подолии нет у́лиць⁵⁴ - перевелись; нет, кроме вечорниць⁵⁵ и оде́ньків⁵⁶ в некоторых местах, никаких сходок молодежи. Левая сторона Днепра ночью имеет больше жизни и поэзии, чем днем: до полночи от сумерек вы слышите песни, говор, смех... На Подолии в это время разве собака залает да пропоет петух. Иногда волки завывают. Летом, по крайней мере, нічліжники поют, идучи на поле; иной и на сопілку. Но все это в одиночку. Женского голоса ночью там никогда не услышите. А зимою тихо та сумно, як у домовині. Это, очевидно, зависит не от народного характера - народ наш везде одинаково співучий; причиною тому постороннее вмешательство. В этом отношении особенно отличается духовенство. В последнее время оно с особенным жаром стало преследовать Купайла, Андрея, Маланку и т. д.⁵⁷ под видом ревности о вере, а вечорниці - под предлогом противодействия разврату. Между тем, народные празднования имеют значение только игр, а вечорниці суть вечерние сходки молодежи,- не что иное, как вечера у панов, только без участия старых. Старики - или лучше, мужья и жены - отдыхают или дома работают, им не до гости́ни, не до веселості, а молодые сходятся в один дом с тою целью, чтобы не скучать за работою в длинные осенние и зимние вечера. Этим-то именно и отличаются вечорниці от вечеров: здесь работают, дело делают, а там переливают из пустого в порожнее, театральничают, проигрываются и т. п. Не без того, разумеется, чтобы не было нехороших случаев в народе; но разве то же самое не случается и в высшем сословии? хотя панянки на вечорницях не бывают. Да кто скажет, что и в простом народе это от вечорниць? Такой девушки даже не принимают на вечерницы. Я очень хорошо знаю вечерницы, знаю дивчат, знаю народные обычаи и взгляды, и то знаю, что хазяйський син не посмеет занять с нехорошею целью хазяйську дочку. Для этого есть жидівські наймички́, рекрутки́, московки (солдатки) и т. под. пригуль. Притом, девицы так связаны обрядом первой ночи, что только пьяная или крайне бесстыдная может поддаться обольщению; но если в ее сердце останется хоть немного стыда, если в ее голове не перевелось сознание себя и чести, то такая может уступить только силе и добровольно ни за что не согласится підтоптати під ноги отця-неньку. Парубки очень хорошо понимают это, понимают это и родители, а потому и позволяют своим дочерям не только ходить на вечерницы, но и приймать на білі подушки, как поется в песнях. Не понимает или притворяется, что не понимает этого, только духовенство,- разумеется, не без исключения,- и назначает штрафы за участие в том или в другом. Штрафы эти состоят в денежных взысканиях на церкву или в отработке священнику, преимущественно во время говенья, также перед свадьбою. Более ревностные употребляют и другие, более радикальные меры убеждения. В этом помогало духовенству и благоразумие панов.⁵⁸

Грустно, тяжело, невыносимо становится, что народ, вместо своих высокопоэтических сходок, должен собираться в корчму, откуда никто не гоняет ниже́ словом, не только палкою или кнутом. Удивительно ли, что лет тридцать назад и для парубков, рассказывают, считалось позорным являться в шинок; а теперь и дивчата ходят туда, словно до нана́шки, так до шинкарки. Что можно вынесть из этого дома, кроме разврата? П’яному й море по коліна. Но этого не хотят видеть и год от году все сильнее накидываются на народные обычаи. Может, покажется несообразным, что я так разговорился о запрещениях, а между тем имел же время изучить обычаи: где плоды тех преследований? На это я скажу, что не все удалось перевести: народ очень упорен в своих привязанностях к чему-либо. Притом, я изучал народ в приходе своего отца, который сам недоволен запрещениями и остался украинцем. Он так правильно смотрит на народные игры, что не только не запрещал их для народа, но и детям своим - хлопцям і дівчатам - позволял ходить на Купайла, где справляли Андрея и т. п. Только на вечорниці не пускал нас,- очевидно, потому, что ни для нас, хлопців, ни для сестер наших там не было пары. Спасибо ему за это!.. Да и что нам делать было на вечерницах, где все за работою? Кроме того, благодаря семинарскому воспитанию, я был настолько глуп, что мог бы наделать проказ и быть вытолканным, как выражаются, втришия. Спасибо за запрещение: этим я спасен от мучительных воспоминаний. А на вечерницах паничам так часто достается!.. Счастливцы-паничи - кого не бьют? зато уж и их,- кто не хочет.

По данному слову, пойдем за парубками. Вот уж деяния: пора.

С каким нетерпением целую страстную неделю ждут великодня, с таким же, если не с большим, нетерпением в великодню суботу ждут вечера. Не потому вечер играет такую роль, что от великодня он отделяется только ночью, нет - этот вечер имеет свое собственное значение. Ни песен, ни игр в это время не бывает: но обычай вогонь класти включает его в число народных празднований и разжигает сердца. Вогонь класти имеет что-то поэтическое само по себе; посмотрели бы вы, как ночлежники заботятся об этом, как собирает их огонь в кружок, как они веселы вокруг огня. С каким воодушевлением после рассказывают о тех ночах, когда на поле вогонь клали! и как завидуют этим счастливцам те, кто почему-либо не мог иметь удовольствия развести огонь! Кажется, что может быть обыкновеннее огня, разведенного летом в саду, вместо кухни, а между тем, такие дни оставляют в душе какие-то торжественные воспоминания. Даже те потра́ви едятся с большим аппетитом, которые приготовлены в саду. Не смешно ли? старики любят полежать, посидеть, побалакать возле этого огня... Нет, не смешно. Посмотрите, с каким торжественным видом они рассказывают дітворі про давние лета, про разные пригоди из своей молодости!.. Все это навеял огонь. К этому огню выходит не только мать семейства, отец, но если есть, и дід потурбує свою старість. Любо посмотреть на этот кружок! румяная молодиця стряпает, от огня еще более зарумянившись, а там отец нескольких детей сам дровця збирає; а старий дід сидит в тени, и ветер балуется его седым чубом. А дітвора? Шныряют сюда и туда голомо́взики, пищат, кричат, забавляются или тесным кружком сидят возле дедушки, слушая каждое слово его, ловя каждое движение чувства. Но вот пробежало неудовольствие по всем лицам враз - и все заворушились - что это? это хозяйка зовет кушать. Несмотря на то что обед этот - словно хліб від зайця, но все неохотно принимаются за ложку, как будто жалея, что огонь более не нужен, что они оставят его одного и сверх того еще и водою зальют. Огонь - великое дело: без удовольствия и ту картоплю копают, и ту кукурудзу ломают, где огня не разводят; без огня и баштана не выберут; без огня, под открытым небом, никакая оказія не обходится. Праздникам огонь придает торжественности. Но огонь на діянія имеет свою собственную важность - это огонь на діянія. Никак я не мог добиться, для чего разводят этот огонь. На все мои вопросы отвечали: «Бо діяніє сьогодні» или: «Бо взавтра великдень».- «Ну! то взавтра великдень, а вогонь сьогодня нащо?» - «Та просто на то, що взавтра великдень».- «То нащо ж вогонь кладете?» - «А нащо так споконвіку ведеться?»

Как видно, народ сам не знает, для чего этот огонь нужен, и ему особенного значения не придают; но с каким неудовольствием отказываются разводить его, когда кто-либо не позволяет! каким гомоном встречают запретителя!

Но я много наговорил уже, а еще не сказал, где и кто разводит огонь на діянія. Парубки разводят его недалеко от церкви, где-либо в безопасном месте: женского пола при этом огне не бывает, а мужчины могут быть всех возрастов и сидят обыкновенно до благовеста на всено́шне. Тогда идут к церкви, а огонь остается незалитым, чего не позволяют себе в других случаях.

Замечательно, что ради этого огня забывается право собственности: кто что может и у кого может взять, все предают огню. Я сам был свидетелем, как, по совету одного чесного господаря - роздобути палива по шопах (пові́тка, сарай) - у него самого унесли круг довольно порядочных колес и в его же глазах положили на огонь.

- Браво! браво! - сказал он.

- Та це, дядьку, ваше! - заметил кто-то.

- А думаєш, я не пізнав... Що б з мене за господар, якби я свого добра не пізнав? Та що ж робити? - хай хмару нагріває...

Не будет ли это указанием на празднование сообща, на праздник всего народа, на богослужение, при котором, как в одной семье, не было ни моего ни твоего, но все наше, как бог наш? Ведь у славян можно же было воспользоваться чужим добром для угощения чужестранца; может быть, таким же образом богатые заступали неимущих и в деле жертвоприношений - что очень возможно. Секиры не употребляют при этом огне в это время потому, что взавтра свято, но, в древности, очевидно, это имело и другое значение,- быть может, то же самое, что и при костре для сожжения вдов. Спать при огне не позволяется, а кто уснет, тому непременно лиса підженуть, разве отца побоятся. Не только, впрочем, у этого огня, но и в домах против великодня стараются не спать целую ночь и целую же ночь не тушат огня в домах, разумеется, кто имеет возможность. Огонь, разведенный парубками, горит и на великдень, иногда и до вечера, но уже поддерживают его только дети. Не без того, что и парубок придет, но ненадолго, и это не считается уже обязанностью, как в предшествовавшую ночь.

Казалось бы, сидя у этого огня, каких рассказов не наслушаешься! ими ведь так богат наш народ. Между тем, выходит иначе: все сидят в каком-то благоговейном молчании, только изредка слышно: «піджар! поправ!» и т. п. Без разговоров, правда, не обходится, но они ведутся в стороне и почти без исключения имеют предметом своим старину, прошедшие празднования... Раз я слышал предлинный и презанимательный рассказ о бегстве нескольких душ из турецкой неволи - началось оно на великдень, а потому и было передано стариком. Случаются и юмористические рассказы, но смеяться непозволительно: «Що ти коло волів, чи що! гамуйся!» - так и загремит.

Когда я видел этот огонь, разгул уже исчез; но рассказывают, что в давнину не так бувало. Это, впрочем, ничего не отнимает у самого характера празднования, кроме роскоши, богатства, живости, а потому и пройдем это молчанием.

Так-то парубки проводят на Подолии ночь против великодня. Говорю проводят!.. Может быть, следовало бы сказать проводили? Может быть, те, кому, по обычаю, следовало бы провести ночь у огня, ожидая благовести на всенощную, не одно діяніє проспали; может быть, у огня они не раз видели в эту ночь искрившиеся глаза какого-либо паливоди; может быть и то, что не одному соколу ясному приснилась в эту ночь сивая голубка, чорні очі, як терен, чорні брови, як шнурок, личко біле, хоць пиши:

Зубки, губки перлом чисті,

Шия біла ще й в намисті...

Да чего не может быть? все может быть; только сон мара, а бог віра, и в действительности от этого не лучше.

Предрассудки и суеверия неразлучны с подолянами и в церкви. (О ведьмах будет рассказано мною в «Основі».) Но на чем основано следующее поверье: «Як піп ото в притворі скаже перший раз: «Христос воскрес», то не відказувати йому, як слід: «Воістину воскрес», а що хоч, щоб найлучче велось... Як скажеш, напр., «Щоб мені худоба найлучче велась», або: «Щоб у мене гроші не переводились»,- то так воно й буде цілий рік. Мне ничего так не хотелось, как учиться лучше всех, и я страх хотел сказать: «Щоб я вчився лучше всіх», но чувство радости преодолевало меня, и я, вместо того, всегда отзывался: «Воістину воскрес», и волосы ежились, аж мороз піде поза плечі. Так, должно быть, поступают все, кто, как и я некогда, верит в справедливость этого суеверия. Счастливое время - детство; тогда всему веришь, всему радуешься. Отчего бы и до смерти не быть таким доверчивым, таким беззаботным? Отчего бы свету, и в самом деле, не быть таким, каким дети представляют его? Как бы хорошо было жить в таком свете! Кажется, на детей и солнце не так светит, для них и соловьи не так поют, и все для них лучше, приятнее, восхитительнее... Или они глупы, или мы разучились быть счастливыми?.. Отчего бы, в самом деле, и в тридцать, и в сорок лет, и во сто не радоваться так хоть бы и великодню, как радуешься ему еще в десять лет, а счастливцы и немного позже? Святий знає... А между тем, великдень все такое же свято и ничуть не меньшее... Но посмотрим, как его проводят подоляне - разумеется, те, которые и женятся, и умирают в состоянии детства. Как они счастливы! Но кто пожелает такого счастья своим детям?

На перший день великодня не топят, не варят и в гости не ходят; все это почитается неприличным для такого праздника. Но на різдво, напр., этого нет. На другой день мужчины (чоловіки) ходят поздравлять попа, пана и друг друга. При этом христуються, обмениваясь писанками или крашанками. На третий день женщины ходят поздравлять попадью, паню и одни других. Ходят они с калачами, также христуються и міняються писанками или крашанками.⁵⁹ Род христовання между молодежью - обычай віддавати колодки. Он состоит в том же: христуються, т. е. целуются трижды, но не меняют писанок, а девушка дает их парубку,- на том и конец. Парубок, получивший писанки, остается у этой девушки в долгу и обязан найняти танець. Прежде, нежели расскажем обширнее об этом обычае - віддавати колодки, объяснимся, что значит найняти танець. На Подолии нет деревни, в которой не было бы нескольких душ музыкантов. Обыкновенные инструменты: скрипка,- иногда две и три, бас, бубон и цимбали. Встречаются флейты, кларнеты, чеканы. Это не то, что панская музыка: панская сама по себе, а эта сама по себе, и слывет под именем свободного оркестра - вольна капелія. Эта вольна капелия иногда играет превосходно (напр., бр[атья] Вершинские в м. Крутых, Балтского уезда. Тульчинецкая вольна капелия, известная под именем «Тоган-Тогани», состоит из цыган и евреев) и с достоинством заменяет чехов и других музыкантов. Такие замечательные музыканты, очевидно, ждут панских призывов, а все остальные - тирлигачі по воскресеньям и праздникам собираются в сельский шинок, если поп играть позволяет; не то - выходят в те корчмы, которые стоят за селом и известны под именем «вольных» (на вольну йдуть). Разумеется, на вольной одни подорожние да несколько пастухов заходят в корчму; охотников погулять между ними едва ли отыщется. Поэтому вольна не веселит, и музыканты стараются задобрить попа и играют в деревне. Обычай там такой, что поп посылает причетников, те отнимают инструменты и приносят к настоятелю. Музыканты должны выкупить их; сумма назначается священником и идет в пользу церкви. Это еще ничего; но иногда причт получает приказание побить инструменты и исполняет это с ожесточением, со всеусердием. Тогда что? Очевидно, что бедным музыкантам легче ударить челом пастырю, нежели, рассердив его, допустить кого ударить инструментом об землю или об лаву и т. п. Получивши разрешение, вольна капелия отправляется в шинок и там садится за стол и играет по найму от штуки, как шарманщики. Каждая штука известна под именем танця́, и платится две, три до пяти копеек медью. Такую-то сумму парубок должен выбросить из кармана в пользу дивчины, отдавшей колодку. Но не в количестве дело, а в чести: та девушка значнее в селе, для которой больше танців наймають; равным образом, тот парубок важнее, которому отдают больше колодок. Охотницы к танцам, девицы еще и честолюбивы: оттого нанятый танец морально дорог, хоть дешев платою. Откупаться надо как можно скорей; потому вольна капелия зарабатывает преимущественно весною. Это разумеется о вольных танцах, в шинке. Та дивчина, для которой танец нанят, первенствует в нем, но может позволять и запрещать танцевать другим только с согласия нанявшего. На Подолии танцуют непременно парами и поміш - мужчины и женщины. Танцевать бовкуно́м, как я видел в г. Миргороде, на Подолии не водится. Кстати, там в танцах первенствуют дивчата, и парубки заискивают - залицяються, а здесь парубки все, а дивчата ничего, так что может пройти гуляння, а танцуют только парубки, дивчатам не дадут. Это, по-подольски, невежливо, а здесь удальство, молодечество. На Подолии вообще дивчата пользуются уважением парубков, хоть и должны остерегаться обидеть кого из них, и не имеют гуртового прозвища, даже поодиночке дразнят там не каждую, и большею частию по отцу, как отца продразнят.

В Миргороде дивчата ровно ничего не значат, а парубки всесильны, грубы в обращении с ними, даже в известной степени нечестны, и всех вообще дивчат дразнят овцами - шльонські вівці⁶⁰ - бррр. Вообще говоря, подоляне приветливее, развязнее, здоровее и больше развиты. Это я объясняю тем, что там нет панов - дрібноти, которые бы следили каждый шаг крестьянина.⁶¹ Не было там и тайной экспедиции.⁶² Далее, там народ ничуть не сошелся с солдатами и детям своим не позволяет. Оттого там разврата, сравнительно с левой стороною, можно сказать, нет, и песни прекрасны, цельны. Не так, как напр., в г. Миргороде, где поют просто черт знает какие гадости, отвратительно слушать. Уже не говоря о языке, который до крайности изломан на московське, самое содержание безнравственно; иная песня просто лишена смысла. Особенно это надо сказать о парубочих песнях и, тем более, гуртовых. Я не знаю, чем объяснить то, что парубки не стыдятся во все горло петь неприличные песни даже в присутствии женщин. Это, должно быть, отзывается дружба с солдатами... Нет, на Подолии не недоляшки, а чистые украинцы, без примеси. Но возвратимся к колодкам.

Обычай віддавати колодки́ имеет связь с великопісним пущенням,⁶³ или, кажется, вернее с пущенням перед масницею - точно сказать не могу. Дело в том, что на одном из этих заговин парубки нанимают танцы для своих дивчат, и они обязываются віддати колодку именно тому, кто танец нанимал. Как я сказал, можно отдавать и несколько колодок, след[овательно], несколько парубков могут нанимать танец для одной девушки; но не все враз, а каждый порознь. Но что же такое самая колодка?

В понедельник, на сырной неделе,⁶⁴ подоляне празднуют колодія. Этот колодій⁶⁵ - бабське свято. Я видел, что для празднования его собираются у попадьи; ни священник, ни другой мужчина на этом праздновании не присутствует. Не знаю, куда отнести обычай зносити мітки попаді на колодія,- к позднейшим ли установлениям, или это остаток старой старины? Но носят мітки только в том приходе, в котором попадья пользуется любовью парафіян. Колодий - не ільнування: льнуючи, попадья в старину сама ходила по хатах з пляшечкою; теперь, когда уже позором считают сближение с народом,- молодые попадьи посылают доверенную женщину и уже без пляшечки, а просто - дай; на колодия же молодицы сами сходятся к попадье, которая делает для них учту; на ільнування ропщут, жалуются, а колодий празднуют с радостью и недовольны молодыми попадьями, что они и колодія не справляють. Давно я был очевидцем этого празднования и не помню причитаний - будто снится мне, что поминают коноплю. Как у себя дома празднует народ колодия, не знаю; знаю только, что неженившемуся парубку, который попадется в руки, молодица или и старуха привязывает к руке или к ноге кусочек дерева,- преимущественно качалку, как бы в наказание за то, что не женился. Это и называется в’язати колодку. Кому привяжут колодку, тот должен відкупитись - заплатить привязавшим, и того называют нелюдяним, незвичайним, кто не відкупиться. Привязать колодку могут только однажды в год.

Легко понять, что оставшиеся от прошлого года парубки становятся ватажками вновь подросших, как опытнейшие. Нетрудно понять и то, что они захо́дять только с отборнейшими из дивчат и преимущественно с оставшимися от прошлого года. Разумеется, мы не должны причислять сюда ви́бірки: бракованные дивчата ждут вдовцов. Под оставшимися от прошлого года дивчатами должно разуметь тех, которые не вышли замуж по известным видам своим или родительским, а также еще очень молодых. Этим-то парубкам и эти-то дивчата віддають колодки. Молодые девушки колодок не віддають, а молодые парубки не получают их - и очень просто - потому что на пущення они были незамечены, когда должают на колодки.

Судя по тому, что вяжут колодки неженившимся, что им же отдают их, притом за прошлые услуги, и те дивчата, которые прошлый год дівували, можно заключать, что колодий есть остаток праздника любви. До весны парубки и дивчата как бы разъединяются; но связывает их колодка. Отдачей колодки начинают праздник весны и новую связь с парубками. Если обратим внимание на содержание некоторых гаивок, то окажется, что с весны начинали мечтать о замужестве, след[овательно], и о женитьбе. Поэтому можно предположить, что колодий был заключительным праздником любви, а весна начальным.

Обычай віддавати колодки не есть что-либо выделяющееся из общего хода празднования; но, не выделяясь сам, он не препятствует и другим обычаям идти своим чередом и составляет только одну из частей великодной обрядности. Притом он, как видим, принадлежит обоим полам, соединяет их обязательствами. Между тем, все остальное строго делится надвое - на парубоче и на дівоче.

Для празднования великодня сходятся в церковную ограду - на цви́нтар. Только первый день, впрочем, празднуют на цвинтарі - все без исключения; на второй уже собираются в шинок, и только немногие - на цвинтар; на третий день - кто в шинок идет, а кто и дома сидит. Разумеется, здесь речь идет про молодежь. В давнее время, говорят, праздновали долее вообще и долее в церковной ограде; но теперь панщина и т. п. ослабила этот обычай и сжала празднование в три дня светлой недели - великоднього тижня.

II

Кто захотел бы изучить народное одеяние подолян, пусть пожалует на великдень на цвинтар. Другого удобного случая видеть всех в лучших уборах, какие только есть, не найти; все остальные праздники не представляют ничего подобного: из церкви в дом - та й годі; великдень, напротив, собирает всех - и собирает там, где каждому быть можно. Вышедши на цвинтар, мы увидим лиц обоего пола и всех возрастов, да притом,- в самых лучших нарядах. Слово наряд представляет воображению шелки, атласы, пожалуй - жемчуг, бархат... Напрасно!.. Те украинцы, которые могли бы одеться богато, отказались от национальных нарядов; а кто не отказался от них, тот удержал самое необходимое - щоб тільки голому не ходити. Левая сторона хоть кое-что имеет, а на правой, и особенно у подолян, осталась только неразлучная спутница жизни - свита и существует в разных ее изменениях: свита, свитка, чугай, чугаїна, и не только з про́стого сукна, но даже з по́ртом. Богачи имеют кожухи и ярочко́ві свити, а очень богатые - свиту крамську́. Ноги обувают в постоли́-самоходы (измененный вид постолов - ра́влики); сапоги встречаются редко, не только в будень, но и на великдень,- а то и без постолов. Женская одежда отличается от мужской отсутствием ка́бки (по-подольски - ка́па, каптур) и вило́жистим коміром. Но большею частью одна и та же свита греет всех: мужа и жену, отца и мать, сына и дочь. Место плахот заняли мере́жані запаски́ и спідниці́. Жінки завиваються в намітки, а в платке срам вийти межи люди; запере́джуються большими платками, складывая их по диагонали в треугольник. Вместо очипка служит капту́р - тот же очипок, но с круглым донышком и в цветы. Лучшие капту́ри получаются из Одессы. Красный пояс довершает наряд. Ходят больше босиком.

Для дивчат лучшим нарядом служит сорочка. Обобранные до рубахи, подолянки-девицы умели сделать сорочку щегольскою. Сколько времени проводят они за кро́снами! збирає, мережить, полики́ вишиває... Над шитьем рубашки проходит иногда полгода. Очевидно, этого не было бы, та хіба їдна сорочка в голові, а більше роботи і нема! Тільки в матері й послуги, як дочка підросте. Но зато ни в каком наряде подолянки не бывают так прелестны, как в своїй вишиваній сорочці. Широкая, белая, как снег, небрежными складками она спадает по плечам и груди, закрывая их од цікавого ока; стан туго охвачен червоним поясом. Там не шьют рубашек без коміра (т. е. с горлом), как в Гетманщине; там шея плотно охватывается узеньким, вышитым за́полоччю, коміром, который не пришивается, но есть за́гинка самих бри́жів, состоит из мелких складок. Оттого-то и сорочка в высшей степени рясна́, и чем рясніша, тем признается лучше. Рукава, равным образом, широкие, сбираются также в комірець у кисти и подвязываются выше локтя, оставляя нижнюю часть руки открытою. Верх щегольства - полики́, т. е. шитье на рукавах. Головной убор дивчат-подолянок также отличен от убора дивчат Полтавской, Черниговской и даже Киевской губернии. Заплітаються там в дрібни́ці и косы повязывают, как на рисунке Ригельмана⁶⁶ (с подписью, сколько мне помнится, «крестьянская девушка»). В Гетманщине, как известно, заплетают одну косу и та висит по плечам. Мещанки-подолянки заплітаються по-шляхетськи - в ріжки́ - две косы на затылке, каждая ближе к уху; завивают их накрест: левая коса идет затылком к правому уху, а правая к левому и так перекрещиваются; на темени они связываются в узелок маленькими виплітка́ми. У которой мещанки малая коса, та носит уплітки́, как всякие щеголихи высшего круга. В Гетманщине нет такого различия: только иная мещаночка-кокетка ходит, совсем не заплетаясь. Если наблюдать девичий убор по дороге от Миргорода через Киев и Белую Церковь на Подолье, то обычай заплетаться в одну косу доходит до Белой Церкви. Там начинают заплетаться уже в ріжки, и завязанные головы встречаются реже и реже.

Стрічки́ в Миргороде не в употреблении; только и лент на голове, что підкісник висит. Чем ближе к Киеву, сколько я заметил, тем больше стрічок употребляют, и первоначально увеличивается підкісник: вместо одной стьонжки, вплетают их по нескольку. Попадаются и такие, которые украшают стьонжками и голову. По ту сторону Киева підкісник с одной косой теряется, являются две косы (ріжки), и стьонжки преобладают над платком. Но стрічки как-то навязывают по голове. Квітки́ также почти до Білої Церкви затыкают бо́льшие - спереди, а к затылку все меньшие,- отчего заквітчана дівчина - чубата. Венки постепенно суживаются, и київські квітки встречаются реже и реже; намиста чіпляють все больше и больше, плахти постепенно заменяются спідни́цями; червоні чоботи постепенно преобладают над желтыми, а чорноголовці, или чорнобривці, совершенно пропадают. На ярмарках уборы представляют смесь, в которой не заметно перевеса на стороне какого-либо обычая, но все идет мі́шма. Такую еще физиономию имеет ярмарка в Білій Церкві. Здесь еще встречаются скиндячки́, как и около Миргорода. Жінки в очіпках и в намітках; чоловіки в чумарках; юбки тоже есть и т. д. Но в Умани не увидите жінки без намітки, разве шляхтянку или мещанку, да паню; все девчата в дрібницях, кроме шляхтянок и мещанок, также дяківен и т. п. Стрічки, которые там называют бинда́ми (би́нда), прикалываются до лубка (род обича́йки), который делают из бумаги, и снимают его с головы и накладывают на голову, как шапку. Лубо́к известен также под именем кички (ки́чка). Лубок без биндів - точь-в-точь околыш от фуражки, только выше - всего вершка в два вышиною. Бинди не как попало цепляют к лубку; но прежде всего самый лубок раз коло разу обвивают биндою, спирально, щоб і не знати, що там папір. Затем чіпляють и бинди - саму ширшу на самий спід, а которые поуже, те постепенно одну на другую до самої вузенької; при кінці чорна оксамитка - шириною в палец или биндочковий кісни́к; поверх нього блищача вузесенька - мишурная. Бинди до лубка не пришиваются, но прикалываются (только сзади) шпильками з червоною головкою. Когда лубок наложить на голову, то бинди сзади спускаются понижче пояса и застилают всю заднюю часть головы от уха до уха, только две верхние - блеща́ча и оксами́тка обыкновенно коротки, только обходять лубок и кінці сходяться. Когда снять лубок, то голова украшается только косами, в которые вплетают кісники или шнуркові - красные плетеные шнурочки, толщиною с тонкое гусиное перо, или - биндочкові - красные узенькие ленточки, шириною в палец. Как шнуркові, так и биндочкові кісники - шерстяные, нелинючие. Квітчаються тоже в обратном порядке - бо́льшие цветы затыкаются на затылке, а меньшие в постепенном порядке наперед. Иногда употребляют только два цветка, которые втыкают в косу на затылке или по одному за каждое ухо. Любимые цветы подолянок: повняк, называемый также купчаком (гвоздика), чорнобривець, грецький чорнобривець (smutna wdowa), настурція (красоля), рута, барвінок, мнятка (проста и інгельська)⁶⁷, любисток, нагідки (тож сердечник), зірка, страпате зілля і сіре зілля. Сюда же надо причислить окладник, дивдерево, разноцвіт или остружки, ласкавицю, байсаміну, маруну и т. д. Венки там плетут тонкие из цветов и листьев; зимою, вместо того и другого, служат перья, окрашенные в зеленый, синий и красный цвет з позліткою. Желтых сапог совершенно нет, но и красные, даже черные, редко попадаются: больше ходят босиком! Вместо того, чтобы связывать голову, как больные (как в Гетманщине), підв’язуються - через уши и темя. Шляхтянки и т. п. закрутюються. Впрочем - это для защиты от холода. Кроме кос, носят еще му́шки (начосы), всего пальца в два шириною. Идут они по бокам чела за уши и привязываются к косам в том самом месте, где они начинаются - у самой головы. Сере́жки там называются ковтка́ми - ковтки́ (от ковтатися - болтаться); носят дукачі, а намистом богачки застилают всю грудь.

Домашний убор отличается тем, что молодиці завиваються, вместо намітки, в хустку, некоторые в кашмірову шаль; дівчата без биндів, и как те, так и другие в запасках и постоянно босі - даже зимою. Ходить босиком на Подолии вошло в обычай, и ту женщину, которая ходит босою ногою по снегу, называют чепурухою (бач як чепуриться!). Дівчата і молодиці отправляются босыми ногами по снегу и на довольно значительное расстояние, требующее двух-трех и более часов времени, лишь бы в своей деревне. До глубокой осени (до після покрови)⁶⁸ они и не думают о сапогах, даже до Параски и Гмитра⁶⁹ (до Гмитра дівка хитра).

Играющие всегда, летом и зимою в хате, и на великдень под открытым небом, почти без исключения в сорочках, разве уж большой холод.

Парубочі сорочки также вышиваются; так бывало в старину и в Гетманщине, но теперь уже вывелось. На великдень парубки тоже в сорочках. Вообще говоря, подоляне только в особенных случаях одевают свити, кожухи и т. п., напр. на ярмарку, идучи до попа с просьбою и т. п. Но, возвращаясь із ярмарку, если погода не мешает, большею частию остаются в сорочках. Летом мужчины большею частию ходят с открытою головой. (Здесь, разумеется, высказаны не все особенности подолян.)

Великдень, улица; діди з чоловіками поділились на гурточки; иные сидят, другие стоят, кто опершись на палку, кто на паркан, и роздебеньдюють стиха, поглядывая на резвящуюся молодежь. Не та пора, чтоб и им принять участие в игре: старі кості не ворушаться і серце збучавіло. Не то уж у них и в голове: тому сина женити, у того внука на відданні, тому дочку дружити. А хозяйство! Вот чем их головы турбуються. Но бывало... «Е! - скажет дід, покачивая головою,- бувало і ми теє... аж земля движить. Вміли догори головою ходити; та що згадувати: поти вживати світа, поки служать літа. От чиє тепер грало (покажет на парубков, на девчат); після оттих буде, укажет на детей, а колись і їм відлетить, як будуть такі угодні в господа, що дожиють наших літ. О! тоді і вони стануть, як і ми, та тільки будуть поглядати, як молода кров грає...

А молода кров грає! Там шила б’ють, там кашу варять, там харлая скачуть; онде в чорта, в довгої лози... Вот дивчина побежала, вот и другая - в противоположную сторону. Это дитинку продають. И горох, и гоірочки, и кривий танець, и заїнько...⁷⁰ Великдень, та й годі. Передадим же по порядку все эти игры, коснемся и других, какие знаем... Хоть наше и минуло уже, хоть нам уж и не участвовать в играх,- так услужливое воображение поможет нам...

Шила бити. Парубки прежде всего виміряються: берут пояс и за него каждый берется рукою по порядку - один, потом тесно возле его руки берет другой, там третий, четвертый и т. д. до последнего. Выше руки последнего берет первый, за первым второй и т. д., пока станет пояса. Спідній (т. е. тот, чья рука будет на самім споді - последнею, когда уже весь пояс вымеряют) или, смотря по уговору, верхній (чья рука будет на самім версі, когда выше этой руки уже нельзя взяться за пояс) - идет в кружок, который образуют остальные играющие, плотно усевшись один возле другого, чаще всего вокруг ямки. Предварительно заготовляют шилобитку. Вся сущность этой игры состоит в том, что находящийся в кружке парубок должен поймать битку, а те, между тем, сколько могут, стараются не допустить его до этого, не силою, но хитростию, подавая шило поза плечами друг другу. Тот, действительно, не знает даже, в какой стороне оно обертається, и только удар по плечам - самий несподіваний или, как говорят, що не знаєш звідки на тебе спаде, дает ему знать это. Но тем временем битка-шило снова уже ген-ген - и новый удар, и снова шило пошилося. При неловкости своей и при ловкости кружка, средний может и довольно долго пробыть в кружке, пока ему удастся поймать-таки это шило. Пойманный с шилом, как бы в наказание за свою неловкость, сам идет в середину, а тот садится на его место в кружке. И уж даст же он за свое! Но судьба очень часто решает дело иначе: не успеет он и замахнутись, як той лап! і спіймав: «А! сучого сина! то й підеш знов на своє місце», в середину. А тут еще хохот, остроты... Вся цель игры - смех. Действительно, шило почти исключительно оканчивается тогда, когда ни играющие, ни смотрящие на них уже не в силах больше смеяться.

Кашу варити или в коня грати. Парубки или хлопці вчетвером (в дві пари) прежде всего виміряються; но уже иначе: по два, и чаще всего полою, а не поясом. Впрочем, то не закон: «на чім би не вимірятись, аби вимірятись». Вимірявшись, спідній стает в пару з спіднім, а верхній з верхнім. Это еще не относится к самой игре, а составляет только преддверие ее, как бы жребий: кому ставати за коня, а кому їздити. Во всех играх, при которых только виміряються, спіднім хуже; а верхні панують. Но обычай виміряться - в ходу при каждой игре, состоящей из двух половин - разумеется, в игре парубочей. Так и здесь спідні стоят за коня, а верхні кашу варять, їздять, перевертаються.

Все это происходит таким образом:

Чтобы образовать коня, спідні стают на колени, лицом один к другому, и потом наклоняются к земле так, что и локтями стают на землю. При этом наблюдается, чтобы, когда они притуляються один к другому, плечо одного приходилось в перехваті другого. Спины их обоих находятся на одной площади и образуют одну сплошную поверхность; причем левый или правый бок одного прикасается к левому же или правому боку другого, ибо они лицом (передом) в противные стороны. Головы свои они оба подають к земле, чтобы таким образом не мешать верхнім - да и самим лучше. Когда спідні таким образом устроятся - зроблять коня, стануть коня, верхні стают один по одну сторону его, а другой по другую, и который из них бессильнее, тот начинает игру; оборачивается спиною к коню, след[овательно], и к товарищу, который стоит по ту сторону коня, и ложится горіниці, т. е. спиною на коня, поперек его по самій середині, наблюдая, чтобы не скатиться на землю. Другой, верхний, наклоняется на этого,- разумеется со стороны головы,- берет его за поперек (попід крижа) и поднимает догори ногами. Поднимаемый в свою очередь охватывает руками поднимающего, так же за поперек, и ноги поднимает догори, чтобы таким образом пособить товарищу и приготовиться стать на землю, как увидим ниже. Если тому удастся поднять этого (иногда на самім початку спортить; не так візьме абощо та й упустить, а поправлятись не годиться), то голова поднявшего очутится в самих ро́зсохах поднятого, который висит вниз головою и ноги нагнув через плечи своего товарища. Если в этой позиции посмотрим на них в профиль, то увидим фигуру, несколько похожую на букву «Г», изображенную в обратном виде (L), т. е. от правой руки к левой, или на печатное прописное «Т» без правого плеча, что одно и то же (Т). Перехрестя этой буквы поднято вверх и сверх того ломается (т. е. ноги в коленях). Фигура эта не стоит, но тотчас же обращается на месте, отчего получится изображение, походящее на настоящее «Г», разумеется, с тем же изъяном. Потом это «Г» наклоняется, ложится через коня и, таким образом, своим носом достает земли и тотчас же поднимается в обратном виде: очевидно, это играющие перекидаються - кашу варять: поднявший оборачивается спиною к коню, ложится с ношею, отчего тот, кто был поднят, становится на землю и затем поднимает своего товарища. Если это удается, то получается снова та же фигура, только в обратном виде и уже по другую сторону коня. Затем происходит то же самое: поднявший оборачивается, ложится; поднятый становится на землю и т. д. При этом нельзя поправляться: поэтому верхні обыкновенно скоро спортять: который-нибудь упустить товарища, или оба скатятся, или один не поднимет другого: попробує - цик! та лиш засміється. Когда спортять, тогда верхні становятся за коня (коня стане), а спідні уже кашу варять. Варящие кашу всеми силами держатся один другого и напрягают все усилия, чтобы не испортить; но тяжесть ноши, при напряженности положения, скоро утомляет. Спіднім в этой игре легче, нежели верхнім, но верхнім больше удовольствия, нежели спіднім. «А що? попоїздили?» - «А ми по вас!»

Харлая́ грати, или скакати харлая, или же просто харлая. Название предыдущих игр понятно: шило - оттого, что средний постоянно шьется, вьется. Существует и поговорка, напоминающая эту игру: в’ється, як шило. Другая игра: кашу варити равным образом имеет для себя объяснительную поговорку: каші наварити - то же, что наделать колотні, как пива наварити значит накуралесить. Другое название этой игры понятно без объяснений. Но откуда произошло название харлая? В языке существует слово харлай или харлань - то же, что и харпак - ничего не имущий. Харлай - название относительное: в сравнении с Ротшильдом⁷¹ все наши богачи - харлаї; но, в свою очередь, найдется очень, очень много таких, которые будут действительными харлаями в сравнении с последним харлаем из наших богачей. Но едва ли можно допустить, чтобы игра в харлая имела что-либо общее с харлаями. А впрочем - хто його скаже... Однако сомнительно: здесь одна половина играющих представляет собою коней, а другая скачет на них. Это, очевидно, не харлацкое дело. Разве насмешка над ними, что они не умеют ездить верхи; потому что роли играющих переменяются с падением на землю кого-либо из первых. Самая игра состоит в следующем:

Вимірявшись, парубки - не более десяти (т. е. всего четыре-пять пар) - делятся на две половины: верхние к верхнім, а спідні к спіднім. Спідні идут к церковной стенке и стают за коня: первый в половину нагибается и опирается об стенку плечом, причем, очевидно, туловище его должно изогнуться,- иначе оперся бы головой, а не плечом. Второй таким же образом становится позади первого и на него опирается, но уже не как тот - об стенку, а следующим образом: животом несколько как бы ложится ему на спину наздовж и наскось, потом нагибается к земле и голову прячет тому под грудь. Третий таким же образом поступает в отношении ко второму, четвертый в отношении к третьему и т. д. Если посмотреть на этих коней с высоты, то увидим род кіски - как если бы обыкновенную женскую косу, заплетенную в три пасми, срисовать наздовж не целиком, а только левую ее половину. Когда таким образом устроится конь, верхні один за другим розбігаються и скачут на них в длину: скачущий опирается руками на крайнего и с размаху скачет, пропуская - ловкий скакун - промеж своих ног всех коней и садится на последнего. За первым другой, стараясь сесть возле первого, если он удачно вскочил, там третий и т. д. Прежде всех скачет тот, кто скачет лучше всех, потому что от того, где он сядет, зависит успех их роли. Если первый сядет очень близко, то для второго,- а для третьего непременно - не хватит места, разве перескочит первого. Для этого первый может и нагнуться. Но редко находятся такие митці, которые могли бы перескочить таким образом, однако бывают. И если участвуют в игре, то скачут после всех: як гицне, то аж під самісінькою стіною сяде. Ще б дальше залетів, та нікуди.

- Не поправляйсь, не поправляйсь,- кричат зісподу.

- Говори! - ответит он, та ногами в боки, наче острогами.- Ось лише везіть добре; а я не впаду.

Так верхні скачут до тех пор, пока кто из них не свалится на землю до гасла. Гасло дают зісподу; годі, кричат, или злазь и т. п. Если же не выскочит, а только гицне, или же, вискочивши, зсунеться и т. п. до гасла, так что ногами коснется земли, то спідні идут скакать, а верхні станут за коня. Если заметят, что кто из вскочивших нетвердо сел, то гасло нарочно не скоро подають. И сколько суматохи при этом! «Держись, держись, держись!» - кричат спідні на своїх, «Держись, держись!» - кричат верхні на свого. А той причепиться й держиться, аж руки мліють. В крайних случаях и зубами схватится, не разбирая места, да в азарте попадет, вместе с полотном, и тіла шмат.

- Не кусайся! - завопит укушенный.- Хто там? який там сучий син заходивсь з зубами коло купра!.. Ай, а-й! годі! хай вам цур!» А те, знай, смеются; «А!..- крякнет укушенный после всего,- ну добрі має зуби. Як собака вкусив. Бігме, що, певне, і тіло вирвав...» Да вот те уж готовы, пора становитись. И становятся снова в прежнюю позицию, не забыв сказать: «Та не кусайтесь, бо вискочу; ви ж не вовки, щоб живцем їсти. А кому мало свяченого, кобили шукай або біжи зайця злови... Глядіть же! не кусайтесь - гей, собаччя! ви чуєте? не кусайтесь, говорю вам!» - прибавит, уже спрятав голову. Да те, к кому речь относилась, и не расслышат: они рады, что скакать пора, и гайда - один за другим.

Довгої лози. Эта игра не имеет сама по себе ничего замечательного; играющие ложатся прямо на землю в ряд, один от другого на несколько шагов, и последний поднимается, бежит и перескакивает через всех лежащих. На другом конце и сам ложится. То же делает и следующий и т. д. Бегут не поодиночке, но едва первый перешагнет двух-трех, как начинает следующий, там следующий и т. д. Вся прелесть довгої лози состоит в живости, с какою парубки бегают, и в плавности. Для штуки иной лежащий гицне, щоб бегущий носом запоров. Если это удастся, то общий смех наградит его выходку; но случается, что этот не піде кимульом (клубком) и даст тому пляскача и поскачет далее. Тогда смех имеет для него обратное значение; а кроме того, ще й пашить.

Есть и дівоча довга лоза. Эта уже с песнею. Девицы берутся за руки попарно и становятся пара от пары в некотором расстоянии. Руки они поднимают догори и образуют род одвірців (что-то вроде буквы «П», только перекладина на середине выше, а по краям ниже; головы, разумеется, выдаются). Число пар неопределенно. В образованную таким образом цепь дверей последняя пара пробегает, и все поют:

А в довгої лози

Скакали дівки, як кози.

Пробежавши под всеми руками, эта пара останавливается и поднимает руки в свою очередь, а следующая бежит и т. д.

В парубочей довгой лозе число играющих также не определяется.

Замечательнейшая и последняя парубоча игра, это - чорт (в чорта грати). Она довольно сложна и имеет мифический характер.⁷²

Кроме этих игр, парубки иногда грають в м’яча. Но игры в мяч не великодні; из них употребляются только те, которые не требуют много места, как-то: в коня, в каші, в середи́нки, в горішка́, в некоторых местах в тарапати - игра, имеющая двенадцать частей (колін). По желанию играющих, число колен уменьшается до шести, но может и увеличиваться (вподвійні) вдвое, (впотрійні) втрое, даже вчетверо и вшестеро. Существует еще игра, называемая стінкою (стінка), и некоторые другие.

Заключительною парубоцькою игрою надо поставить искусство строїти дзвіницю: становится пять, на них - на плечах - четыре, на четырех три, там два и, наконец, один. Чтоб дзвіниця не впала, берут длинный шест, за который держатся руками средние в каждом этаже и верхний. Так они удаляются з цвинтаря, щоб уже не вертатись для игры до прошлого року. Дзвіниця подвигается и поет, за нею идут остальные парубки и также поют; сверх того, той навприсідки, той колеса... Як пішла вже дзвіниця, то з цвинтаря всі - наче їх віником замів. Как-то грустно становится, когда видишь уходящую дзвіницю: она будто символизирует удаляющийся великдень. Самая веселость удаляющихся кажется натянутою, искусственною; их песни - не песни, но прощанье, голосіння, и, несмотря на веселый, большею частью, напев, возбуждают в душе противоположные чувства... Так как силачи перевелись, то дзвіницю не в каждом селе и не каждый год можно видеть.

К великодним играм, кажется, надо отнести и некоторые детские игры, как-то: в проса, в дзвона, в баштана, в німця и в жму́рки (піжмурки).⁷³ Ни в одну, впрочем, из этих игр на великдень не играют, и я отношу их к великодним по соотношению их с последними; просо потому, что существует гаивка и (танок): просо сіяти (в этой игре, впрочем, уже приглашают жати просо). Игру в дзвона, по сходству обрядовой стороны ее со многими гаивками: играющие образуют цельный круг (как в заиньке и др.) и в середині, серце б’ється, і все: бам! бам! пока не проскочит под руками, и пр. Баштан роблять - грають в баштана - целое лето. Игра эта своеобразна и сложна: в ней участвуют хозяин (иногда с семейством), собаки и злодії. Німець походит на шило, только играют стоя, и битку носит один с внешней стороны кружка; он подбрасывает битку, и если тот, под кого она подброшена, не спохватится, то подбросивший обходит весь круг, берет битку и бьет неосмотрительного наздогін, вокруг всего кружка. Если же этот осмотрится, то сам хватает битку и наздогін за подбросившим. Право бить оканчивается с занятием опустевшего места в кружке, которое должен занять уходящий. Впрочем, эти игры могут и не принадлежать к великодню. Что же касается жмурок, то эта игра, по всей вероятности, есть великодняя. Расскажем ее в подробности.

В жму́рки на Подолии играют двояким образом: на дворі и в хаті. Надвірні жмурки требуют много пространства, нуждаются в городке и т. п. Жмурять здесь обыкновенно два, по добровольному согласию, остальные ховаються. Один из прячущихся дает знать словом уже, что значит пора искать. Тогда жмурящие в один голос кричат: «Кобле-кобле! (или бо́бре-бобре) ховай же ся добре, бо я хорти маю, по полі пускаю: як піймуть, роздеруть. Я винен не буду». Прокричавши все эти слова, один идет гонять, а другой наблюдает, чтобы кого из ховавшихся покицяти - ударить или хоть прикоснуться вне городка. Кицяє и тот, который ходит гонять. Кого гоняющий застанет не тронувшимся с места, тот кричит: «Цур!.. на гарячім місці» и получает уступки несколько шагов. Гоняющий тогда только может покинути этого, когда догонит после данной уступки. Цур кричат и в том случае, если по какой-либо причине, а не по неумению и т. п., случится, что нельзя уходить. Иногда еще и плюют на землю: «Тьху! цур...» То же делают и на гарячім місці: «Тьху! цур! на гарячім місці». Кого покицяли, тот начинает жмурить. В жмурках с большим городком обыкновенно делятся на пары, и если покицяли одного, то и другой идет жмурить. Игра в том только и состоит, что жмурят, прячутся и кицяють.

Хатні жмурки отбываются в хаті; стены хаты заменяют городок. Если же эти жмурки устраиваются под открытым небом, то делается городок: забиваємо кілки височенькі і обводимо мотузом чи поясами - наче кошару чи обору зробимо. В этом-то городке должны находиться все играющие; выход за ограду равносилен покицянню.

Кто первый должен жму́рити, выбирают следующим образом: кто-нибудь один садится, и все ставят ему на колено третий палец правой руки, образуя таким образом звездочку. Когда все это сделают, сидящий (найстарший в игре) говорит следующее (и с каждым словом своим пальцем - тоже третьим - прикасается к пальцу каждого по порядку):⁷⁴ «Дзень передзе́нь коти котудзе́й, коні купува́в, ноги покува́в сріблом, зло́том під копи́том - брязь! великодній князь; ко́сточки, п’явочки, чик?» На чьем пальце придется чик, тому завязывают глаза и он, значит, жмурит. Вместо этих слов иногда считают до десяти следующими словами: «Єдиной, другоной, тройца, лойца, п’ядан, ладан, сукнам, букнам, деревен, декус».⁷⁵ На чьем пальце придется де́кус, тот жмурит.

Когда завяжут глаза, то приводят его к двери, если играют в хате, если же на дворе - то к какому-нибудь колышку, и между приведшим и жмурящим идет следующий разговор:

Приведший. Панас-Панас! На чім ти стоїш?

Жмур[ящий]. На шпильках, на голках, у червоних чобітках.

Прив[едший]. Хто ж тобі купив?

Жмур[ящий]. Панас.

Прив[едший]. Кинься до нас не по... нас,⁷⁶- и затем уходит, а тот ощупью ловит играющих (навпомацки). Кого поймает, тому уже завязывают глаза, приводят к порогу и говорят: «Панас-Панас!» и проч.

Что значат все эти слова и речи, пусть объяснят другие; я обращусь к гаивкам.

III

Очевидно, что слово гаївка происходит от гай; отсюда же (?) и гаїтись - равносильное слову баритись, медлить, но не «проводить время» и, тем менее, «терять время попусту», как говорит г. Шейковский (вып. I, стр. 1 и 43). «Терять время» по-украински - гаїти час, терять время попусту - дарма (под. даремне, или на дурницю) час гаїти. Это первая ошибка в «Быте подолян», которую мы должны исправить. Далее г. Шейковский производит от одного корня след[ующие] слова: гаятись, гаїтись, гаїти, гаївка и гоїтись. Едва ли справедливо, будто гоїтись происходит от того же корня, что и все эти слова. Не лучше ли, для производства слова гоїтись, обратиться нам к народному языку и остановить внимание на слове гій (и гой - то же самое, только новейшей формации). Склоняется это слово: гоя, гоєві (гоеви) и т. д., «і» переходит в «о». В настоящее время чаще употребляется гой. «Який же гой»,- говорят простаку, или: «Іди сюди, гою!» - говорят тому, кто боится подступить; вообще гой значит почти то же, что бевзь, на Подолии неупотребляемое. Слово гій употребляется только в следующих выражениях: «гій на тебе!», «гій на твою голову!» Эти выражения - оскорбительны, и младший старшему не говорит «гій» и пр. В большей части случаев к той и другой фразе прибавляется еще - скаже́ний⁷⁷ или навісни́й. Смягченный смысл той и другой фразы можно выразить словом схаменись или [в]гамуйся - опомнись, не сумасшествуй. Употребительна также и следующая фраза... нема гоя в голові - то же, что по-польски: on ma fixa w glowie. Как бы то ни было, но словом гой, гій выражают больного, положим, что и душевно. Нельзя ли думать, что того же гоя посылали и на раны, чтоб загоїв,- как посылают его на головы сумасшествующих? Если это так, то очевидно, что слово гоїтись и хвостом не обернулось до гаївок и гаю. Если и носили больных в гай, если и теперь носят, то это едва ли значит, что больных исцеляет гай; но, вероятно, дух, обитающий в гаю, имел такую силу. Если допустим, что слово гой, гій дало начало слову гоїти, гоїтись, а это, кажется, несомненно, то можно допустить, что такой исцелитель был гой или гій, но не гай. Мысль о пребывании духа-исцелителя в гаях могло породить и то обстоятельство, что целебные травы растут преимущественно в гаях; но кто же сеял эти травы, если не сам исцелитель?

Далее (стр. 45) г. Шейковский говорит: «О сходстве наших гаивок с южнорусскими веснянками... и говорить нечего...» С словом наших мы соединяем ту мысль, что он говорит от лица подолян, но кого же разуметь под южнорусами? ужели Подолье не относится к Южной Руси?.. Подолье ведь южнее Киева, а в Киеве поются веснянки. Но подоляне не белорусы, и не поляки, а те же украинцы, что и в Гетманщине, и в Запорожье, и в собственной Украине, все они называются южнорусами... Куда же относит г. Шейковский подолян?

В описании гаивок г. Шейковский мало или вовсе не дает понятия об обрядовой стороне некоторых гаивок. Возьмем, напр., 12-ю: кривий танець. Все, что г. Шейковский говорит об этой гаивке, состоит в следующем: «Это гаивка одноключевая и самая известная, так что вошла даже в пословицу» (стр. 28). Между тем, по своей оригинальности, кривий танець имеет право на подробное описание. Из всех гаивок только эта нуждается в городке, и играющие дивчата (иногда участвуют и молоденькие женщины) прежде всего устрояют городок, обозначая его тремя камнями или тремя колышками. Если проведем прямые линии от одного камня к другому и третьему, то получим тупой угол. Длина сторон его зависит от числа играющих. Потом играющие берутся за руки, составляют цельный ключ и ходят возле этого городка, припевая:

А в кривого танця и пр...

Не могу оставить без внимания еще того, что г. Шейковский относит гаивки к двум культам, именно: к эпохе «боготворения лесов и рощей» (стр. 41) и видит в них «следы некромантического культа»⁷⁸ (42). С мнением о некромантизме в гаивках мы решительно не согласны. Не касаясь мнения о сходстве гаивок с росалками, мы скажем, что доказательством некромантизма в гаивках не может служить то, что они «отправляются только на цвинтаре».

Словом цвинтар на Подолии означают место в церковной ограде и кладбище. Православные кладбища у подолян заведены отдельно от цвинтаря сравнительно в недавнее время; до тех же пор подоляне погребали своих мертвецов в церковной ограде - на цви́нтарі. Но не исключительно «на цвинтарі», а иногда в церкви, иногда в саду, под любимым деревом, иногда и просто на поле. Такие могилы в некоторых местах можно видеть и теперь, равным образом как в большей части сел нет старых кладбищ, а только новые; что, очевидно, доказывает недавность обычая хоронить покойников на кладбище. Но это ничего не говорит в пользу некромантизма, так как название кладбища цвинтарем произошло случайно, а для означения места погребения умерших существуют ему только свойственные имена,- именно: мо́гилки, гробки́; жидівське окопище или окописько, турецьке кладовище или кладовисько. Употребляется еще - гробовище для означения православного кладбища - и самое слово кла́дбище. Если бы цвинтаре́м называлось место погребения правильно, то всякое место, на котором погребают или погребали, носило бы такое же название, чего мы не видим. Но ни одним из имен, присвоенных кладбищам, не называется цвинтар, напротив, очень часто можно слышать, что в давнину гробови́ще (и т. п.) було на цви́нтарі. Такое разделение имен указывает и различия понятий, ими выражаемых. Следовательно, повторим, слово цвинтар ничего не говорит в пользу некромантизма.

Как не говорит в пользу некромантизма слово, так не говорит в пользу его и место. Хотя гаивки поются только в церковной ограде, где погребались мертвые тела, но не это сзывало на цвинтар петь гаивки,- праздновать великдень. Если бы мы имели возможность узнать, рассмотреть празднование великодня в ту пору, когда еще мертвых не погребали на цвинтарі, т. е. в церковной ограде,- то нет сомнения, что увидели бы гаивки в числе празднований, так как великдень есть праздник весны. Что же тогда сзывало на цвинтар? Весна, мы должны ответить. Следовательно, она же была причиною пения гаивок на цвинтарі и тогда, когда у церкви стали погребать. Обычай остался и после того, когда перестали погребать покойников на цвинтарі, потому - что [он] не имел никакой связи с похоронами, с гробами. Производство слова от гай подтверждает это же мнение; ибо мы знаем, что славяне мертвых сжигали и ставили на роздоро́жах, но не знаем, чтобы они выносили их в гай. Может быть, была и такая пора, но гаивка новее ее, как увидим из значения их в годовом цикле празднований, и относится к поре обожания сил природы.

Если бы гаивки относились к некромантике, то, очевидно, имели бы связь з проводами.⁷⁹ Но проводы не имеют никакого сходства с гаивками: на проводы пьют, едят, ладан курят, а на великдень на цвинтарі не пьют, не едят, не курят; на проводах нет никаких игр, на великдень игры, куда ни глянь и т. д. Далее, проводы совершают на кладбище, а великдень празднуется в церковной ограде. Если посмотрим на цвинтар как на место погребения мертвых, то увидим, что проводы праздновали на цвинтарі; и теперь первая у́чта, первая чарка за упокой душ поме́рших, выпивается на цвинтарі (в дзвіниці); там же, в колокольне, выпивают и последнюю провідну́ чарку; но нет никаких признаков гаивок на кладбище. Отсюда следует, что проводы были связаны с цвинтарем как местом погребения и до тех пор совершались исключительно на цвинтаре, пока на цвинтарі погребали. Но как только стали погребать на кладбище, то и проводы переведены туда же. Отчего же гавки не потянулись за проводами, если и они, как проводы, относятся к некромантическому культу? Если бы они хоть чуточку вязались з цвинтарем как местом погребения мертвых, то непременно, бодай чуточку, привязались бы к кладбищу, хоть настолько, насколько проводы остались на цвинтарі, в память прежнего значения его. Но этого нет, а потому нет и в гаивках следов некромантического культа.

На этом можно бы и покончить речь о великодне; в «Быте подолян» о нем больше не говорится. Но как мы обещали в начале этой статьи указать место великодня в годовом цикле празднований, то и должны обозреть весь годовой круг празднований. При этом само собою откроется и то место, которое великдень, по характеру своему, занимает в году. Начнем с самого великодня.

Так как мужские игры не имеют слов и физиономия их неопределенная, то, оставив эти игры в стороне, займемся гаивками. Внутренний смысл их еще более докажет, что они не относятся к некромантическому культу.

Уже было говорено об обычае віддавати колодки, о связи великодня с колодием. Тогда мы сказали, что колодий был заключительным праздником любви, а весна - начальным, и, говоря это, сослались на содержание «некоторых гаивок». Эти-то некоторые гаивки и отнесем к первому отделу их. Всех отделов три: первый относится к безбрачной жизни, второй воспевает темную (и светлую) стороны жизни семейной для женщины; третий относится к земледелию.

Проследим это по гаивкам, напечатанным в «Быте подолян». Скажем предварительно, что нет доказательств в пользу первоначальной полноты известных теперь гаивок, что они подверглись порче. Это доказывают слова, вставленные в гаивки уже после крещения: Исус Христос, церква и др. Гаивки с примесью христианских понятий оставим в стороне.

По порядку изложения в «Быте подолян» первой, по нашей мысли, будет:

3. «Горо́шок» (стр. 13-14)

Вийся, горошку, в два стручки,

Зароди, боже, чотири,

Щоб ся парубки женили

Та нас на весілля просили.

Цель его едва ли такова! Каким образом с урожаем гороха соединена женитьба парубков, решить трудно; разве предположим, что было время, когда предки наши не знали другого збожжа, кроме гороха. В таком случае очень легко объяснить, почему парубки могли жениться под условием урожая гороха: а чим жінку годувати?

Гречаної поло́виці

Не захоче їсти,

А ячмінна з остюками -

Буде в зуби лізти.

Так поется в коломийці.

Четвертая гаивка, вероятно, без конца. Пятую, «Явір» («Яворик», стр. 15) должно признать также неоконченною. Но по тому, что в ней есть, ее можно причислить к первому отделу. Вот она, без припева.

Коло-мли́на млина́⁸⁰

Там дівчина ходила,

Аж там⁸¹ вийшло

Три місяці ясних -

Три парубки красних;

Аж там вийшло

Три зіроньки ясних -

Три дівчини красних.⁸²

Тем оканчивается эта гаивка. Но мы спросим: что ж дальше? Отсутствие ответа наводит на мысль, что она без конца.

Шестая гаивка, равно как и тринадцатая,- сатирические против парубков, но сатира молода и отзывается грубостью. Впрочем, шестая гаивка в таком виде, как она напечатана г. Шейковским, поется редко, а большею частью изменяется - и именно в следующем:

Кілько в решеті водиці -

Тілько парубкам правдиці (изм[еняется] кривдиці);

Кілько в решеті дірочок (или дюрочок)⁸³ -

Тілько парубкам болячок (изм[еняется] сорочок).

Поминают и болячки, но, сколько я слышал, в том только случае, если поминают панов или в хороводе участвует бой-дівка.

Эту гаивку также должно отнести к первому отделу, так как в ней представлены только парубки и дівчата.

В седьмой («Заїнько», а не «заініок», как пишет г. Шейковский) под именем заїнька представляется, очевидно, девушка в каких-то трудных обстоятельствах:

Ані тобі, заїньку,

Ані вискочити;

Ані тобі, заїньку,

Ані виглянути!

Быть может, это - затворничество женщин или последствие ревности. В этом случае:

Заїньку! обернися,

Кого любиш, обіймися -

будет наставлением презирать свое неприятное положение и жить по влечению любви. Но, вероятнее, здесь представлена обыкновенная дивчина, влюбленная; она тужит, что не имеет возможности ні вискочити до милого, ані виглянути; а не видит, что милый тут же, что стоит только обернутись, чтобы обнятись. Поэтому только эта гаивка относится к первому отделу.

Первый стих: «Заїньку! за головоньку!..» - выражение самой сильной печали, величайшего горя. Когда поют его, это еще разительнее, вы видите, что заїнько хватается обеими руками за голову, на ваше ожидание раздается вольным crescendo каждый стих:

Ані тобі, заїньку,

Ані вискочити;

Ані тобі, заїньку,

Ані виглянути!

Неоценимая свобода! о тебе так горюют.

Ой ти, зайчику-бідолайчику!

Та поплинь-поплинь по Дунайчику.

Розчеши русу косу,

Пригладь чорні брови;

Возьмися попід пашки,

Шукай собі товаришки.

9. «Шум» (стр. 21)

В этой гаивке представлено положение девушки, мать которой пьянствует: дочці шуба треба, а мать, «що наловила (риби), то й пропила» и только утешает дочку обещаниями:

«Почка́й,- говорит,- доню, до суботи, буде шуба і чоботи».

Субота минає,

А чобіт немає.

«Почкай,- говорит,- доню, до вівтірка - буде і шуба і сібірка».

Мне как будто помнится еще двустишие из этой гаивки:

Минув вівторок,

Мине і сорок...

Эту гаивку мы отнесем тоже к первому отделу. Слово «Шум» может быть прозвищем гультяя, который

...не робе, тільки п’є,

Прийде додому - жінку б’є.

Пьяные подымают шум в семье. Есть стих в народной песне: «Ой у шума зеленая шуба». Шубы, покрытые сукном или чем-либо другим зеленого цвета, и теперь можно видеть на стариках-мещанах и шляхтичках.

От одной гаивки, не знаю под каким именем она известна, у меня осталось в памяти следующее двустишие:

Ой дівки, як квітки!

Женітеся, парубки!..

На рубеже между первым и вторым отделом стоит гаивка «Жельман».

Об этой гаивке г. Шейковский говорит: «Предание гласит, что во время унии Жельман - жид - взял в арендное владение церкви. Когда он на великдень не хотел отворить их, его стали упрашивать, и будто бы с тех пор сохранилась песня» (стр. 34-35). Не может статься, чтобы подоляне, между которыми разыгрались две последние драмы нашей истории - різанина (харківщина) и колівщина (коліївщина), стали воспевать орендаря - и еще возле церкви и на великдень. Здесь две невозможности: украинская - народная и религиозная. Жельман был не еврей, а кто-то другой. Не укажет ли нам этого сама гаивка?

«Жельман» - гаївка двухключевая: один ключ сидит, накрывши чем попало одну дівчину, которая лежит или наклонится к земле; другой подходит к нему и начинает петь. Г. Шейковский говорит, что сидящий ключ представляет собою семейство Жельмана, а девушка, «у которой закрывают лицо (не лицо) платком, представляет собою панну Жельман» (стр. 35). Это объяснение не может быть принято даже и тогда, если согласиться, что эта гаивка относится к временам унии, потому что: 1) В таком случае, для чего панне прятаться? 2) Если бы девушка представляла собою дочь Жельмана, то звалась бы Жельманівна, а не панна Жельман. Такое выражение совершенно не в духе украинского языка. 3) Если бы Жельман был еврей, то звался бы Зельман, а не Жельман. Итак - Жельман не еврей, а девушка и пр.- не его дочь и не еврейка.

Но кто же они?

Известно, что хороводы представляют начала сценического искусства; потому и в «Жельмане» первый ключ играет одну роль, а второй другую. Первый ключ приветствует (напишем так, как в «Быте подолян»):

Помагай біг, Жельман,

Помагай біг, його брат,

Помагай біг, Жельманова,

І братова і вся Жельманова родина.

Второй ключ отвечает на это приветствие:

Богдай здоров, Жельман,

Богдай здоров, його брат,

Богдай здоров, Жельманова

І братова з вшистков⁸⁴ родинов.

И затем спрашивает:

За чим, за чим Жельман?

За чим, за чим, Жельманова?

За чим, за чим и пр.

По месту знаков препинания должно заключать, что г. Шейковский принимал звательный падеж всех следующих слов: Жельман, його брат, Жельманова і братова і вся родина. Но это не звательный падеж и по форме, и по смыслу.

На вопрос сидящего ключа: «За чим, за чим» и пр. пришедший отвечает: «За панною». Спросим еще от себя: Кто пришел за панною? На наш вопрос отвечает сам пришедший ключ. Он поет:

За панною Же́льман,

За панною его брат,

За панною Жельманова (а не Жельмановы).

І братова́ (а не братовы) з вшистков родинов.⁸⁵

Итак, Жельман был в приходящем ключе не один, но и Жельмано́ва, его жена, и пр. Если же приходил Жельман и Жельманова и пр., то есть если первый ключ играл роль Жельмана и пр., что очевидно, то он, приветствуя сидящих, не мог видеть в них себя, а потому и в его речи надо видеть не обращение, выражаемое звательным падежом, но простое повествование.⁸⁶ Сценическое искусство здесь еще в младенчестве: пришедший ключ, представляя собою семейство Жельмана, сам и рассказывает, кто пришел, кто приветствует. Первые слова его представляют простой рассказ и должны быть понимаемы так:

Помагай біг (каже) Жельман,

Помагай біг (каже) Жельманова и пр.

Восстановим же эту гаивку в первоначальном ее смысле:

Прих[одящий] ключ:

Помагай біг,- Жельман,

Помагай біг,- його брат,

Помагай біг,- Жельманова

І братова́ і вся Жельманова родина.

Сид[ящий] ключ:

Богдай здоров (т. е. був) Жельман.

Богдай здоров його брат,

Богдай здоров Жельманова

І братова з вшистков родинов и пр.

Предложенный выше вопрос, кто был Жельман и панна, начинает уясняться: мы видим, что Жельман был кто-то пришедший за панною. Если мы решим, для чего Жельман пришел за панною, то решим, и кто был сам, и кто была та панна, за которою он пришел.

За панною могут приходить старости́, для сватанья.

На Подолии (не знаю, так ли и в других местах), когда приходят старости, то відданиця (разумеется, в простом народе) прячется на піч. Но это теперь, когда есть печь; а в то время, когда предки наши жили в бу́дах,⁸⁷ когда, стало быть, печи не было, куда она пряталась? Кто поспорит, что ее не прикрывали чем попало, как это и теперь представляется в гаивке? Очевидно, не блестящая будущность предстояла відданиці, если она пряталась. Прикрывая свою дочь, родители хотели добра для своей дочери. В гаивке видно, как родители допрашивают пришедшего: на який грунт? (чем ты будешь жить?)

- Я, говорит, на жидівський грунт беру її.

- Ми панни не маємо, на такий грунт не даємо.

Итак, дівчина - это панна відданиця, а Жельман - вір’ян, сватач, жених. Вероятнее всего, эта гаивка представляет собою весь процесс выхода замуж дівчини,- от прихода з хлібом и оканчивая шлюбом.

Для объяснения имени Жельман представляем свою догадку. Можно в нашем языке найти много слов, где перед м стоит ль, напр., гальмо - недостаток. Это слово я слышал в следующей фразе на ярмарке: «А нічого собі шкапи́на,- без гальма́; нізащо зганить». Гальмо, след[овательно], происходит от корня ган, и следовало бы сказать - ганьмо, но нь перешло, смягчилось в ль и вышло гальмо. По этому соображению, слово Жельман будет женьман. Известно, что ь соответствует звуку е; итак будет - Женеман, т. е. слово сложное из двух: жена и мана, манить, выманивать. Следовательно, слово жельман означает выманивающий жену. Смысл гаивки подтверждает это значение слова: Жельман то такой, то иной грунт сулит, очевидно, обманывает. Итак Жельман - имя нарицательное - может быть, даже общее, как теперь сватач. И при теперешних сватаннях стараются обманывать. Для этого употребляют даже підбрехача.

Иного значения этой гаивке и дать нельзя, по тому самому, что она гаивка.

«Кострубонько»⁸⁸ (стр. 23)

Если эта гаивка имеет мифическое значение, то для объяснения ее не пригодится ли следующая оповідка:

Йшли собі втрьох - сонце, вітер і мороз, а дівчина пере шмаття:

- Здоров, дівчино! - заговорили.

- Здоров,- відказала вона.

І пішли далі. Та не погодяться - кому з них дівчина здоровльом озвалась. Сонце каже: мені; вітер каже: мені; мороз каже: мені! - Треба самої запитатись. Вернулись.

- А кому з нас, небого, ти здоровльом озвалась?

- Отому коштрубане́ві,- озвалась вона,- що в середині.

А то був вітер.

Розсердилось сонце.

- Постій же! - каже,- я ж тебе спалю, як вийдеш в поле жати.⁸⁹

- Не бійсь! - озвавсь вітер,- сонце припече, а я повію, то й прохолодю.

- Я ж тебе заморозю,- мороз каже,- як вийдеш на лід шмаття прати.

- Не бійсь,- озвавсь вітер,- що варт мороз без мене!

Не будет ли кострубонько то же самое лицо, что и в этой оповидке коштрубань, т. е. вітер?

«Кострубонько» по содержанию едва ли не вдовья гаивка; она кончается радостью жены, освободившейся от мужа. Содержание гаивки следующее: в начале ее представляется дівчина в раскаянии, що Коструба не злюбила, и просит его приехать, обещая стать с ним до шлюбоньку. Потом постепенно от поездки в поле сіяти переходят к похорону Кострубонька, поминая болезнь его и т. д. Кончается она следующими словами:

Слава тобі, Христе-царю,

Що мій милий на цвинтарі!

Ніженьками притоптала,

Рученьками приплескала.

Причина этой радости высказана в самой гаивке.

...Кострубо́ньку!

Не лай, не лай мо́ї мамі!..

За этим ограничимся выпискою еще нескольких мест из гаивок.

Кому воля...

. . . . . . . . . . . . . . . . . .

А жіночкам не своя воля:

Під порогом порося квичить,

У печі казан біжить,

У колисці дитя кричить,

А на печі воркун ворчить.

Порося каже: нагодуй мене;

Окріп каже: відсунь мене;

Дитя каже: заколиши мене;

Воркун каже: накрий мене.

____________

Через сіни, через хату

А я, молоденька,

Іду стихенька,

Щоб ключами не бряжчати,

Щоб свекрухи не збудити

. . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . .

Нехай спить (щоб не встала!),

Щоб мої головоньки не клопотала.

Гаивка, представляющая продажу дитяти, выражает весь ужас такого явления супружеской жизни: продающую проклинают, вместо уплаты за дитя. Продающая хочет -

Сім кіп

І сніп,

Сім міхів

Горіхів,

Бочку води

На три годи.

Покупающая отвечает:

А я дам клубок валу,

Щоб тобі дорогу заснувало,

Чере́н і чересло́,

Щоб тебе в очерет занесло.

Это, впрочем, не поется, но говорится, и последние слова говорят разом продающая и покупающая. Очевидно, эта игра относится к глубокой древности: слова черен теперь нет в языке и место его заняло другое - леміш.

Остановимся несколько на пройденных гаивках. Важное значение семьи у славян возвышалось еще более, вследствие религиозных верований о загробной жизни. Оставив в стороне исторические свидетельства об этом, обратимся к народу. До сих пор думают, что для умирающих без дружини нет места на тім світі,⁹⁰ и потому похорон парубка несколько походит на свадьбу: квітки, вінок, хустки...⁹¹ Похорон девушки в этом отношении еще замечательнее. Кроме того, что умершей прикалывают два венка и дают хустки несущим корогви (процессию, образство), для нее на той світ назначается жених. Какой-нибудь из парубков - большею частию любивший покойницу - обирається за молодого: ему перевязывают руку (хусткою), и в таком виде он провожает покойницу до хати.⁹² После этого в семействе умершей он считается зятем и в общем мнении кажется вдовцом. Что породило это верование, решать не нам, но для нас важно то, что на той світ нельзя было являться без дружини. Это верование, быть может, было причиною сожжения вдов.

Представляя себе брачную жизнь делом такой важности, предки наши, очевидно, всеми силами должны были стараться о приискании дружини. Это старание до сих пор заметно в народных празднованиях. Некоторые из этих празднований одною только половиною сюда относятся, а другие и не имеют иного значения. Великдень принадлежит к первым,- не весь, а только частию относится к празднованиям, так сказать, любви. Какое же именно место занимает великдень в ряду этих празднований?

Прочитавши гаивки, отнесенные нами к первому отделу, каждый легко может заметить, что любовь здесь представлена как мечта, как желание. Иные гаивки, по крайней мере, выражаются ясно (щоб парубки женились; женітеся, парубки); но в других и того нет (кого любиш, обіймися). Мне помнится еще одна гаивка, в обрядовой стороне которой одна из играющих представляет, як на милого подивитись, як коло милого стати, як до милого притулитись, як милого обняти... Но играющие словно не сочувствуют всему этому, будто их дело - сторона. В остальных празднованиях оказывается не то: так на Купайла (ночь против 24 июня) уже является имя парубка и родителя девицы. В одной песне представлено поле, на котором цветет гречиха, и тем полем конь бежит, а за ним парубок с уздою, и говорит коню:

Чекай, коню, загнуздаю

Та поїдем до Дунаю -

До Дунаю води пити,

До Карпа дівку любити.

Как видно, здесь любовь уже ближе к личностям, но все еще далека от определенности и существует только в намерении - поїдем любити. Равным образом и существующий обычай купаться, щоб вінки сплили, не менее далек от определенности и лиц. Венок - символ дівовання, явственнее указывает на любовь,- тем не менее мы не видим здесь, желает ли чего девица, ныряя, щоб вінок сплив, и только может догадываться, что это предзнаменование или род гаданья, быть ли ей молодицею, или еще ходить в венке. Зато на Катерини (24 ноября) и на Андрея (29 ноября) видим стремления к супружеской жизни, с прямым указанием лиц: «Чи оженюсь я? чи віддамся я?» На Андрея первенствует вопрос: «Хто перше?».⁹³ Ночь против Екатерины назначается собственно для гадания мужчин о невестах, а ночь против Андрея для гадания девиц о женихах. Впрочем, нельзя сказать, что на Катерины гадают только мужчины, а на Андрея только женщины: в том и другом праздновании участвуют оба пола. Вероятно, в свое время существовало и резкое разграничение, но теперь этого нет, и только при рассказах о гадании спрашивают: «А коли ворожив?» Если против Андрея, то замечают: «Проти Катерини було ворожити, а на Андрея дівоче грало». То же самое замечают и девицам: «На Андрея було ворожити, а на Катерини - діло парубоцьке». Верование о вишневой ветке связывает праздник Катерини з першим святим вечором (багата кутя). «На Катерини,- рассказывала мне дивчина,- ломимо вишневу гильку-їднолітку і садимо її в черепку або в пляшці та й кладем на теплім місці, а хто має, то в льоху, і щодня, від Катерини аж до першого святого вечора, поливаєм з губи (из уст). Примічають, як зацвіте на св. вечір, то збудеться на що помінила». Скромность дівоча не дозволила ей сказать: «як зацвіте, то цвіте доля,- то віддасися». На Катерини до схід сонця натще начинают плесть венок для першого святого вечора (см. ниже).

На Андрея гадают, сверх помянутого, на след[ующие] вопросы: вдовець чи молодець буде сужений? як його звати? ходят подслушивать разговоры и замечают, чи доведеться сидіти, чи ні и т. п.

На рождество гаданья идут уже далее. «Дівчина, котра на відданні, бере їдну ложку під пахву, а другу на стіл кладе. Як покушає куті, то біжить на двір - на те місце, де кабана шмалили, та й слухає. З якої сторони собаки загавкають, з тої будуть старости. Як вертається до хати, то дивиться в вікно крізь верхню шибку. Кажуть, дасться бачити сужений, що сидить за столом і киває на цю ложку». Подобное гаданье есть и на Андрея: «Як повечеряють, як миски заберуть з стола, дівка бере скатерку з ложками, стає на сіннім порозі і три рази торохкоче ложками. З якого боку озвуться собаки, з того буде сужений». Но в колядах⁹⁴ хлопці и дівчата представляются уже имеющими пару. Вот некоторые из таких колядок:

Молодцеві

1

В славнім селі, а багатім дворі, ой дай, боже!

Там п’ють молодці все добірнії, ой дай, боже!⁹⁵

Межи ними єсть гречний молодець,

Гречний молодець, N хлопець.

Посилає він вір’яна за дівку.

Вона до його все листи пише:

«Гречний молодче! не томи коней -

Не томи коней, не турбуй людей;

Там я до тебе сама прибуду».

Полем ішла, як чорна хмара;

В село ввійшла, як дробен дощик;

У сіни ввійшла, як зоря зійшла;

До хати ввійшла, як паняночка.

Його ненька аж ся з’уміла:

«Що мені бог дав за паняночку? -

За паняночку, за невісточку!

По воду пішла, вина принесла;

По вогонь пішла, злота принесла» и пр.

2

А в неділю рано-пораненько, ой дай, боже!

А загадали всім на війну іти.⁹⁶

«Хто сина має, най висилає,

А хто не має, нехай наймає».

Вдова сина мала, то й висилала,

Як висилала, то й научала:

«Не їдь, синку, поперед війська.

Але їдь, синку, позаду війська».

А він не слухав, вперед поїхав.

Король питає: «Чий то син грає?»

Він конем повернув, військо навернув:

«Та рушай, військо, під Бендер-місто».

Військо рушає, з гармат стріляє,

Аж чотири печі розсипається,-

Татарський города́р іздригається;

Міщане хо́дя, радоньку радя:

Що цьому дитяті подарувати.

Винесли їму срібла-золота.

А він на теє не подивився,

Шапочки не зняв і не вклонився;

Конем повернув, хусткою махнув -

Хусткою махнув, військо навернув:

«А рушай, військо, під Бендер-місто!»

Військо рушає, з гармат стріляє и пр., как и выше.

Только после ради купці

Вивели їму коня вороного.

А він на теє не подивився,

Шапочки не зняв і не вклонився;

Конем повернув, шаблею махнув -

Шаблею махнув, на військо гукнув:

«А рушай, військо, під Бендер-місто!»

Військо рушає и пр., как и выше. Только здесь уже:

Старшина ходе, радоньку раде:

Що цьому дитяті подарувати.

Вивели йому панну в наряді.

А він на цеє та й подивився,

Шапочку зняв, низько вклонився и пр.

3

Ой рано-рано кури запіли, ой дай, боже!

А ще раньше встав гречний молодець -

Гречний молодець, N хлопець.

Ой устав-устав, три свічки всукав;

При їдні свічі личенько вмивав,

При другі свічі коника сідлав,

При треті свічі браття пробуджав:

«Вставайте, браття, коні сідлайте -

Коні сідлайте, хортів скликайте,

Та поїдемо на полювання:

Ой-бо я назнав кунку в дереві -

Кунку в дереві, панну в теремі.

А кому буде кунка на шубу,

А мені буде панна до шлюбу».

Від цього слова бувай же здоров;

Та не сам собою, з отцем, з ненькою;

З отцем, з ненькою і з челядкою;

І з челядкою, і з колядкою,

Зо всіма нами, приятелями.⁹⁷

Дівці

У чистім полі покрай дороги, ой дай, боже!

Там гречна панна пшеницю жала;

Ой жала, жала, не спочивала;

За нею сніпки в чотири рядки.

Прийшло ж до неї аж три вір’яни:

Ой ви, вір’яни! ви, голублята!

Не беріть мене із поля, з ниви,

Возьмете мене у батька з двора,

У батька з двора, з хати з-за стола».

Від цього слова бувай здорова и пр.

К тому времени, значит, когда мы празднуем рождество Христово, парубки и девицы в древности имели уже в виду пары для себя, чтобы побраться, когда наступит месяц просинець. Но, очевидно, не всем это удавалось. Оттого и остался еще один день для гаданий о женихах и невестах. Это Новый год и, собственно, ночь против Нового года. В это время можно гадать тому и другому полу без различия. Гадающие сидят за зеркалом, думая увидеть в нем долю. Также зовут суженого криком в трубу: «Су́джений нерозгудже́ний! іди до мене вечеряти». Думают, что сиденье перед зеркалом может окончиться смертью. Только крайность может вызвать такие рискованные гаданья. Это наводит на мысль, что нынешний Новый год был последним временем гаданий и, быть может, оканчивал собою пору сватовства, а по крайней мере был недалек от этого. И в самом деле, за Новым годом следует уже колодій, когда, как мы видели, уже вяжут колодки оставшимся без пары, как бы в наказание за оплошность. Кто знает, что означала в свое время колодка? Быть может, с этим соединялось лишение каких-либо прав, а может быть, это делалось просто для того, да будет стыдно. Во всяком случае, привязанная колодка не означала чести. За колодием следует уже великдень.

Таким образом, в целом году мы не находим ни одного празднования, подходящего к гаивкам первого отдела, где бы любовь была выражена более обще, нежели на великдень. Поэтому мы и ставим великдень начальным праздником по отношению к любви.

Как будто для предостережения от увлечения любовью, в параллель с первым отделом гаивок, даже совместно,- поміш,- идут гаивки, отнесенные нами ко второму отделу, в которых воспевается уже семейная жизнь и притом с тайной своей стороны. Об опыт разбились все поэтические прикрасы, и молодиці как будто говорят девицам-мечтательницам: «Не спешите, подівуйте! Ужели вас прельщают ежедневные хлопоты? (Кому воля?) А свекруха! Не будете ходить, как вам угодно и приятно, но стихенька, и не только через хату, но и через сіни, остерегаясь и ключами брязнуть. И все только потому, что свекруха спит (щоб не встала!), чтоб не разбудить ее! А пожалуй, какой-нибудь Кострубонько лаятиме коханій матусі. Вас прельщает свій хліб? Вот продают дитинку! конечно, не из роскоши. Сверх всего, и киї вас ждут! Не спешите же, неопытные, не лізьте в воду, не спитавши броду».

Не может статься, чтобы эти гаивки составились, как говорится, так себе; но может быть, что они относились только к молодицам и, быть может, еще к тем, которые только что расстались з дівованням и грустили о потерянной воле, о житье за маминими плечима. Во всяком случае, мы не будем к ним возвращаться, ибо не знаем остальных бабськи́х свят, с которыми эти гаивки могут иметь связь, если они жіночі. В отношении к месту, занимаемому великоднем в годовом круге празднований, гаивки второго отдела могут иметь самостоятельное значение только тогда, когда они составляют собою одно из жіночих празднований. Но об этом мы ничего не можем сказать.

Не без основания поставив великдень первым в ряду празднований любви, перейдем к третьему отделу гаивок - к гаивкам хозяйственным. После укажем, какое место занимает великдень и в ряду этих празднований.

Одного оглавления гаивок третьего отдела достаточно для того, чтобы видеть, к какой поре хозяйственных работ относится великдень: «Мак сіяти», «Просо сіяти». Пора, очевидно, сеянья - но поздняя; время теплое, когда просо сеют. Гоірочки в то время уже стелются - уже ся в’ють, и горох вьется. Теперь просо сеют уже тогда, когда летают хрущі; но это все еще весна - пора сеянья. На Подолии, после великодня, встречаем хозяйственный праздник в зеленых святах, тогда как гетманцы выходят на Юра, подоляне ходят в поле с крестным ходом збожжя святити. Пора, очевидно,- позднее сеяния. На Купайла, расхватавши гильце, несут схваченное каждый в свой огород, щоб був в’яз на гоірках. На маковея (маковій 1-го августа - не Макош ли?) уже святят плоды летних трудов: спелый мак в головках, подсолнечники в цветах, морковь (корни), пастернак, колосья и т. п. Поверие про осет⁹⁸ указывает, что маковеем оканчиваются сьогорічні свята: уже заботятся, щоб нарік осету не було, и святят его. Но, и кроме осета, освящение плодов свидетельствует, что маковій был последним хозяйственным праздником. Между тем, перед нами еще есть різдвяні святки. Вспомним, что происходит еще и этими святками.

Время з першого святого вечора до тіки-пратіки⁹⁹ (10 січня) на Подолии известно под именем різдвяних святок.

Когда все уже готово, хата прибрана и т. д., подоляне, впрочем не везде, вносят в хату добру в’язку соломы и расстилают ее по всей комнате, так что земли, или пола, нигде не видать. Это я видел, между прочим, и в доме своих родителей. На стол сыплют горсть проса, ставят несколько зубків чесноку, немного отрубей (висівок); все это накрывают лучшим, нарочно выбираемым сеном и потом стол накрывают скатертью. Такое же сено кладут и под стол. На покуті ставится сноп жита или суржику колосьями вгору; иногда этот сноп украшают еще и обжиночным венком. Именно этим начинается святий вечір, и пока в хате ничего этого нет, нет еще и святвечора. Все это так и стоит до Нового року,- у кого и долее. Духовенство объясняет этот обычай яслями вифлеемскими,¹⁰⁰ а в народе эта солома известна под именем дідуха (дідух) (см. ниже), и в этой соломе девицы или кто другой квокчут, как наседки, щоб кури квоктали; солому из того снопа, что на покуті, употребляют для делания гнезд наседкам, а зерном его кормят кур, щоб добре неслися. Во время ужина подоляне ловлять рої: хозяин или кто занимает его место первый берет куті ложкою,- подоляне начинают с кутьи - поздравит всех с праздником, пожелает дождать пришлого року, съест три ложки и наберет немного в четвертый раз; за этим разом набранное кидает к потолку и отскочившие зерна ловит обратно в ложку; сколько поймает зерен, столько поймает роев. Это, кажется, делают только в тех домах, у кого есть пасека. Замечают, если много кутьи останется у потолка, то будет медний рік. Кутью на Подолии приготовляют не из ячных зерен, как в Гетманщине, а из пшеничных, нарочно отбирая лучшие зерна. Зерно это варят так, чтобы оно не розкипіло, но было цело. Пока зерно еще в печке, трут мак, мешают его с медом, разведенным теплою водою (літеплом), и потом с этим маком мешают вареную пшеницу; в таком виде она получает название кутьи. Ячная кутья (из шустаного ячменя) на Подолии составляет род каши; ее называют логазою (логаза) и едят, когда вздумается, с салом, с молоком и т. д. Но на рождество даже у крайне бедных кутья непременно пшеничная.¹⁰¹ Г. Шейковский смешал кутю з коливом. Это напрасно: коливо готовится без маку и думают, кто сколько съест зерен колива, столько раз должен помолиться о душе. Ничего подобного о кутье не думают. С коливом, в некоторых местах, неразлучна помана¹⁰² - особый род куличей с крестами; при кутье этого нигде нет.

После ужина в ходу обычай посилати вечерю: сыплют в платок орехов, иногда яблок, потом ставят три кулича, или три паляниці, или три книші; завязывают и отсылают по такой вечере попу, кумам, крестному отцу и матери, родителям и т. д. К куличам и т. п. в некоторых местах прибавляется кутья в тарелочке или два-три вареника. В некоторых местах в обычае при вечере посылать живую курицу. Принесший вечерю, если он сам глава семейства, говорит: просимо на вечерю; если же принесший будет сын или дочь, то говорит: «Просили тато й неня¹⁰³ на вечерю, и я просю». У попа в тот платок, в котором принесли вечерю, взамен ее, завязывают просфору; детям, как и везде, дают гостинца (несколько грошей), а взрослым тут же бывает учта. Духовенство объясняет вечерю дарами волхвов, а народ видит в нем простое засвидетельствование уважения: «Кого поважаємо (или шануєм), тому й вече́рю шлемо́».

Подоляне на перший день різдва готовят обед, а гетманцы нет. Но это к нам не относится: прежде всего мы должны обратить внимание на господарські колядки. Вот некоторые из них.

1

Пане господарю! На вашім двору́ золоті крісла, ой дай, боже!

А на тих кріслах панове сидя, радоньку радя, ой дай, боже!

Радоньку радя старосвіцькую:

Чом тепер не так, як спрежа було,

Як спрежа було, як ся діяло?

Батько із сином до справи стає,

Сестра на сестру чари готує,

А брат на брата меч виготовляє...

Як жидова Христа мучила

Та на кудреві¹⁰⁴ ой розпинала;

Гвіздями ручки прибивала.

Увсяке древо за гністі¹⁰⁵ гнала.

Увсяке древо за гністі не йшло,

Проклята гива та й проступила:

З пальця мізинця та й кров пустила.

Де крівця кане - церковця стане,

Стане церковця з трома верхами,

З трома верхами, з трома хрестами,

З трома хрестами, з шістьма вікнами.

У першім верху дзвоники дзвоня,

А в другім верху свічі палають,

А в третім верху службоньки правля.

Службоньки правля за господаря,

Свічі палають за господиню,

Дзвоники дзвоня за діти ваші.

Дай же вам, боже, здоровля в ваш двір,

Здоровля в ваш двір, а щастя на двір -

Щастя на двір, на худібочку,

Здоровля на вас, на челядочку -

На худібочку на роговую,

На челядочку на молодую.

Дай вам, боже, в полі і в дворі -

В дворі і в полі, в пасіку, долі.

Щоб ваша бджола все медна була,

У поле ішла, виграваючи,

А з поля ішла, спочиваючи,

В тічки ввійшла, сіла, спочила -

Сіла, спочила, ввесь мед зложила.

Від цего слова будьте здорові,

Будьте здорові, пан господарю!¹⁰⁶

Ції святки святкуйте здорові,

Других у бога дождіть в здоровлі;

Та не самі собою, з дітьми, з жоною,

З Ійсусом Христом, з святим рожеством,

Зо всіма нами, приятелями,

Зо всім собором і святим богом.

2

Пане господарю! Ви прославились:

Новим острогом¹⁰⁷ обгородились, ой дай, боже!

Коло вашої хати чотири сади -

Чотири сади все виногради, ой дай, боже!

Пане господарю! ми ж вас просимо -

Ми ж вас просимо,- не прогнівайтесь:

Ми ваші ворота повідчиняєм

І сад-виноград повиломляєм;

Ой сад-виноград повиломляєм,

Райськую птицю порозганяєм:

Пане господарю! ми ж бо вас просим,

Ми ж бо вас просим - не прогнівайтесь;

Ми ваші ворота позачиняєм

І сад-виноград попідіймаєм;

Ой сад-виноград попідіймаєм,

Райськую птицю позаганяєм

Від цего слова... и пр.

3

Пане господарю! А з твого двору, ой дай, боже!

А з твого двору плужок виходе; ой дай, боже!

А за тим плужком сам господь ходе,

А святий Петро воли пого́не,

Пресвята діва

или

їм їсти но́се,

А божа мати

Їм їсти носе, гарненько про́се:

Ой оріть, синки, гори й долинки́,

Будем сіяти жито, пшеницю -

Жито, пшеницю, всяку пашницю;

Зберемо женців сімсот молодців,

А в’язальничок сімсот дівочо́к,

Закладем стіжки, як земля вширшки́ -

Як земля вширшки́, до неба ввишки́.

За цим же словом... и пр.

Замечательно, что колядки господині не имеют хозяйственного значения. Вот две из них:

1

В чистім полі по край Дунаю, ой дай, боже!

Там три святії воду святили;

Воду святили, золотий хрест згубили.

Туди ішла чесна жона,-

Як туди ішла і той хрест знайшла,

Перейшли її аж три святії:

«Ви, чесна жона-господинечко!

Ви ж туди ішли, ви ж той хрест знайшли.

А вручіть же нам золотий хрестик,

Будете мати дорогу́ заплату -

Дорогу заплату: три служби божі;

Перша служба за вашого мужа,

А друга служба за господиньку,

А третя служба за дітки ваші».

Від цего слова будьте здорові,

Будьте здорові, чесная жоно -

Чесная жоно-господинечко! и пр.

2

Хвалилась береза перед дубами, ой дай, боже!

Перед дубами своїми вітами.

Хвались не хвались, не ти кохала,-

Кохали тобі дрібнії дощі.

Хвалилась дівка перед дівками -

Перед дівками своїми косами.

Хвались не хвались, не ти кохала -

Кохала тобі ненька старенька.

Від цего слова... и пр.

Вечером против Нового года ходят щедрувати. От этого ли вечер получил название щедрого (щедрий вечір), или его название распространено и на песни того вечера (щедрівки) и на самый обычай петь эти песни (щедрувати)? Все щедрівки имеют чисто хозяйственное значение. В одной из них поется желание, чтобы господар имел щастя до товару и

До всякого статку¹⁰⁸

Щоб не мав припадку,

Як чашечка у меду,

Як барвінок у саду.

Одна из известных мне щедрівок представляет господаря богачом. Он

...сидить в конець стола,

На нім шуба шабульова (соболь),

А в ті шубі дзінькаторі,¹⁰⁹

А в ті дзінькаторі - сто червоних.

Утром на Новый год ходят посівальники: и старики и мальчики набирают всякого зерна, большею частию в рукавицу, и ходят из дома в дом посівати. Посіваючи, приговаривают: «Сійся, родися жито, пшениця, всяка пашниця на щастя, на здоровля, на Новий рік, щоб уродила краще, як уторік». Это зерно собирают и прячут. «Як помір в селі, это зерно сиплять по вікнах - нібито помір скаже: «Не йдім сюди, тут Новий рік».

По выходе из церкви слуги берут коня, вола и барана, где есть эта худоба, украшают их поясами, колосьем, калиной, барвинком и в таком виде вводят в комнату поздравить господаря с Новым годом, новым счастьем. Замечают при этом, чи густе, чи рідке счастье будет. Это я видел в доме родителей.

Еще раньше - не медля по отходе всенощной - выходят в сад дідуха́ палити, т. е. ту солому, что была в комнате, собирают, выносят в сад и там зажигают, щоб садовина родила, щоб осе́льня (гусеница) не об’їдала. Кроме этого, замечателен обычай на первый св. вечер: после ужина один кто-либо из мужчин берет секиру (топоров на Подолии нет), зовет кого-либо с собою в сад. В саду происходит следующее: тот, что вышел без секиры, садится за неродючою деревиною, а тот, что с секирой, будто хочет рубить ее и цюкне.

- Не рубай мене! буду вже родити,- говорит сидящий.

- Ні, зрубаю,- говорит второй,- чому-сь не родила.- И другой раз ударяет секирою.

- Не рубай! буду вже родити!

- Ні, зрубаю-таки: чому-сь не родила! - И третий раз ударит секирою.

- Бійся бога! не рубай! буду родити лучче за всіх.

- Гляди ж! - говорит тот и удаляется. А сидевший перевяжет это дерево переве́слом и также удаляется. Это происходит возле каждого дерева, которое не родит.

Около Нового года вымолачивают и тот сноп, что стоял на покутье. Вымолоченное зерно прячут до севбы, а тогда мешают в семена.¹¹⁰

На другий св. вечір¹¹¹ (голодна кутя) поутру пекут підпа́лки и мажут их медом. Перед ужином отец или сын, или брат отца идет з підпалком на обору, на кошару - вообще между чистых животных, кропит там св. водою, пишет крест мелом на дверях, на воротах и ест підпалок, «щоб не приступив який злий дух, як ото втікають вони з води». Корм для скота берут не вилами, но руками,- по той же причине.

Белорусы вместо підпа́лка пекут пирог с кашею и грибами и с этим пирогом ходят, как подоляне с підпалком. Белорусы, пиша крест, приговаривают: «Пирога кусни, а хреста писни». Это делается во избежание несчастия.

Стрельба во время водоосвящения у подолян, кажется, не имеет значения. Но у белорусов она значит волков разгонять: куда два побегут, куда три, так и будут ходить целый год.

Кто первый наберет св. воды, такая вода добра для пасіки - кропити, як бджола заїдається.

Есть хозяева, которые до этого времени поят весь скот дома из ведер и теперь только начинают гонять к проруби, в том убеждении, что лучше он выйдет из зимовки - ситіший буде. Белорусы на богоявление, по выходе из церкви, перед обедом, бросают в огонь кусок железа и там, в печке, он остается целый год, в предохранение скота от волков во время ночлегов на поле.

На ордань подоляне собирают со стола сено и все, что было под сеном: отруби (висівки), чеснок, просо. Из отрубей делают припарки, когда болит под грудью. В случае кражи, чесноком мажут язык одного из церковных колоколов и таким образом звонят. Верят, что если вор заслышит этот звон, то его бог выявит. Просо трут, и когда завидят, что идет поп с кропилом, на скорую руку разводят эту муку и этою жижею пишут кресты на четырех стенках в комнате - на каждой по одному, чтобы их, еще мокрые, окропили святою водою. Эти кресты остаются на стенках до сретения;¹¹² тогда их счищают и прячут счищенное. Когда корова не може счиститись, то ей дают этих остатков креста. (Верят, что ночью против ордани вся тварь получает дар слова, что вся вода на некоторое время обращается в вино.)

Из всего сказанного видно, что різдвяні святки отрываются от прошедшего времени и имеют значение только для будущего. Следовательно, в ряду хозяйственных празднований они предшествуют великодню, таким образом, великдень есть весенний праздник и, в настоящее время, второй относительно хозяйства. Последний между ними, т. е. заключительный праздник, есть маковея, а первый, т. е. начальный - різдвя́ні святки.

Итак, великдень по своему значению имеет два места между народными празднованиями, по двум сторонам самых празднований: в отношении к любви великоднем празднования начинаются, в отношении к хозяйству - великдень есть продолжение празднований. Едва ли может быть, чтобы и в древности с великоднем совпадали два эти празднования; вероятно, любовь праздновалась раньше, вначале весны, а севба в конце ее, когда обсіються, как теперь по окончании жнив празднуются обжинки, где поются песни про жниво.

За этим мне остается только пожелать, чтобы те, кто имеет возможность поверить мои слова с действительностью, дополнил недосказанное мною и исправил мои ошибки. Ziarnko do ziarnka - będzie miarka.¹¹³ Курка по зерні клює, і то наїдається.

Надо сказать еще, что остатки свяченого закапывают в землю и верят, что на который день, после первого дня великодня, закопать их, через столько лет на том месте вырастет рута, но не маруна, как бы следовало, если бы великдень относился к некромантике. Из маруны (морана?) делают для покойников венки.

В некоторых селах на Подолии говорят еще вірші. В награду за доставленное удовольствие составители, или правильнее декламаторы виршей, получают писанки и крашанки, которые складывают для них в нарочно поставленную шапку. Вирши произносятся с колокольни в окно, а слушатели стоят на земле. Таких виршей у меня есть достаточное количество в рукописи, очень древней. Составителями виршей почитаются бакалары. Им же приписывают и составление нагласников. Бакаларство на Подолии существует и теперь в мизерных остатках; но давнего разгула школы не имеют, и составителей виршей теперь нет - пользуются старинными. За бакаларами подоляне жалеют, но в самом деле они не стоят того; редко между бакаларами встречался порядочный человек; кроме того, что обыкновенно ничем не занимались, они еще крали птицу, дрова, зводили дівчат и т. п. Иначе и быть не могло, потому что их было довольно много, жить было нечем. Одно, чем они приносили пользу, это - обучение детей. В самом деле, с падением бакаларов число грамотных до того уменьшилось, что нередко встречается одно грамотное лицо из підданих на несколько деревень подряд. Все вирши отличаются юмором, иногда очень неискусным. Кроме виршей, говорили еще орації. Орации произносимы были обыкновенно в госпо́ді. Когда приходили с орациею, самый бойкий, который должен был произносить ее, входил в комнату, а прочие оставались в сенях или просто под окном и пели - или тропарь - перед виршею, а кондак после нее, или то и другое перед виршею, если хозяин долго не выходил слушать орацию. Иногда были петы песни, похожие на церковные, но собственного произведения. Иногда вирша, или орация, делилась между несколькими отроками; тогда входили в комнату все те, которые должны были говорить. Язык в виршах и в орациях несравненно чище языка проповедей, хоть и здесь удерживается л в прошед[шем] времени, и много есть польского, особенно в заключениях, которые обыкновенно суть молитвы о многолетии слухачо́в, жолнеров, па́нства и пр. Преимущественно поминают рица́рство. Теперь вирши уже вытеснены из школ и бытуют между пьянюжками из шляхты, отставных солдат и т. п. Иногда декламируют вирши пономари или шутники из поселян. Из дьячков разве старики занимаются ими, но молодое все не відважується - по застенчивости, хотя у многих хватило бы и охоты и способностей. К нелепостям, которые выдумала нужда бакаларская, относится так называемый «Сон богородицы», который между подолянами чрезвычайно распространен и считается молитвою. По преданию, «Сон богородицы» бакалары переписывали и меняли на что могли: на прядиво, сало, крупу, пшено и т. д., для чего они ходили попід вікна, как теперь щетинники и т. п. Голь на выдумки хитра.

ОСТАТКИ ОТ ВРЕМЕН ДОИСТОРИЧЕСКИХ

(Народные предания)

Не лишним считаем сказать, что эти предания нигде не напечатаны, никем не записаны, а живут в народе, из уст которого мы слышали их в разных местах южнорусского края, от Каменца до Харькова. Так как они относятся к глубокой древности и, по нашему мнению, имеют научную важность, то мы и решаемся обнародовать их, как сырой материал, и в форме, возможно близкой к подлиннику.

I
ЛУБОК

В Подольской губернии, на границе с Херсонскою, существует забава, называемая «лубок». Она относится к парубочьим играм и в ходу только на похоронах, т. е. не во время самого погребения, а в тех домах, где лежит непогребенный покойник. Состоит она в том, что один парубок, накрывшись с головою свитами, кожухами и чем попало, опирается в просторном месте о стенку или о что-либо другое, лицом вниз, спиною кверху. Остальные, участвующие в игре, поодиночке бьют его по спине сплетенным утиральником. Тот, кого бьют, должен узнать ударившего, и в этом случае узнанный становится на его место, а узнавший идет в гурт. В этом вся суть игры. Играть в лубок называется «лубка быты». Прибавим, что утиральник, виденный во сне, или вообще полотно означает, по народному толкованию, дорогу. В этом случае он, кажется, служит символом дороги на тот свет. Очевидно, что эта игра - остаток древней тризны и имеет несомненную связь с народным преданием, которое тут же сообщим.

«В давнее, очень давнее время у нас¹¹⁴ нельзя было дожить до глубокой старости, потому что состарившихся убивали или сажали на лубок¹¹⁵ и спускали в пропасть (яр, провалля), где они и пропадали. В то время один сын и говорит старику - отцу своему: «Пора тебе, батька, на лубок». Старик собрался, сел на лубок и был отвезен куда следует.

У сына этого старика, в свою очередь, был сын,- старику, значит, внук, который все видел и все слышал. Вот, когда отец его воротился, он и спрашивает: «А где дедушка?»

- В пропасти,- ответил отец.

- Ты его отвез?

- Отвез.

- И спустил?

- И спустил.

- Почему же лубка не привез?

- Тебе он для чего?

- Как для чего! - ответил мальчик.- А когда состаришься, так на чем спущу тебя в пропасть?

Подумал отец, подумал - и пошел да и привез старика обратно домой».

Как бы продолжением этого рассказа служит другой, слышанный нами в Гайсинском уезде Подольской губернии. Вот он! «Когда-то еще в то время, как у нас убивали стариков как ненужных, нашелся добрый человек, который пожалел своего отца. Вместо того, чтобы убить старика, он спрятал его в яму (род погреба) и кормил тайком.

Долго ли так продолжалось, бог его знает; но случился голод. Сошлась громада на совет, чем беде помочь; но ничего не выдумала. Приходится всем пропадать с голоду. Поднялся плач на весь край; все люди в отчаянии: если кто и перебьется до весны, то умрет все равно после, потому что не будет зерна на семена. Тогда в слезах пришел добрый сын в яму к своему отцу и рассказал все.

- Не плачь даром,- заметил старик,- ты знаешь, как вымолачивают в урожайные годы; поди же и посоветуй, пусть обдерут крыши и перемолотят. Увидишь, что будут и хлеб, и семена.

Послушалась громада, ободрала крыши, и когда смолотили, то действительно увидели, что и хлеб будет, и семена.

- Ты так молод,- говорят тогда посоветовавшему,- между нами много старших тебя, и никто ничего не мог придумать; откуда же тебе пришла в голову эта разумная мысль?

Долго он не сознавался, опасаясь, что убьют и отца, и его самого; наконец сказал: «Не моей молодой голове выдумывать умные советы. Мой отец еще жив, он и научил меня».

Тогда люди вместо того, чтобы убить того, и другого, посоветовались и порешили впредь не убивать стариков, чтобы без их разума самим не пропасть от неопытности».

И, действительно, с тех пор уже не убивали стариков.

II
ПЕРВАЯ ХАТА

Приступая к рассказу о первой хате, не лишним считаем представить некоторые соображения, основанные на филологии.

В Подольской губернии слова «строить», «здание» переводятся словами будовати, будинок, забудинок, словами одного корня с словом буда. Принявши во внимание то, что теперь называется будою, можем допустить, что предки наши первоначально жили в будах, т. е. в шалашах, как теперь пасечники, баштанники и т. п. Это не шатер (шатро), не палатка (намет), а шалаш, крытый соломою или другим чем-либо, напр., камышом, продолговатый и с закругленным верхом или просто круглый с острым верхом. В нем нельзя топить. Дальнейшая степень развития дала нашим предкам шалаши, в которых разводили огонь и из которых, следовательно, курилось. Это теперешние (Полт[авщина], Черн[иговщина]) курини, (под[ольское]) корини. Образцы этих построек можно видеть в лесах Черниговской губернии, на перевозах у Десны, в разных местах по берегам Днепра и т. д. Это родоначальники курной избы. Они складываются из цельных нетесаных бревен, даже не одинаковой длины и толщины, не обмазываются, имеют круглое основание, кверху суживаются, но оканчиваются не остро, а дырою, чрез которую извнутри выходит дым. Дверь к таким постройкам по большей части не приделывается, а ход закрывается чем попало. В Подольской губ[ернии] таких куриней нам видеть не приходилось, но что они были и там, доказывается существованием слова коринь. Коринями подоляне называют те домики в лесах, где живут коринные, т. е. лесные сторожа. По всему видно, что курини связаны с лесною местностию; в безлесной же, надо полагать, за будами следовали землянки. И к постройке землянок принудили бури. Это доказывается тем, что землянки везде, где говорят малороссийским языком, называют бурдиями, бурдий. Бурдий - слово сложное: буря, дҍля. Буква ҍ по-малороссийски читается как и; я сократилось в ь. Но малороссийский язык не терпит окончания иль в мужеском роде, а смягчает его в ій, как и в слове бурдій. Язык подолян еще мягче. Для примера возьмем древнее слово кораб. Чрез прибавление эвфонического л оно перешло в слово корабль, в свою очередь, через прибавление эвфонического е, перешедшее в слово корабель,- слово, господствующее в малороссийском языке. Но возле Каменца оно не корабль и не корабель, а корабей (склоняется коробья и т. д.). В той местности выбрасывается эвфоническое л и в спряжении глаголов: напр., не люблю, любля[ть], а любью, любья; и взаимный: не люблюся, любляця, как в других местах, а любьюся, любьяся. В й (їй) часто переходит даже буква г (иг), напр., ожог (Полт[авщина], Черн[иговщина], Киев) в Подол[ьской] губ[ернии] не ожиг, а ожий (склоняется ожия); батиг (кнут) - батий (склоняется батога). По этой самой причине из слова бур-деля, или бур-диль, вышло слово бурдий.

По всей вероятности, все эти жилища имели для входа высокие отверстия, потому что баня, в которую, как известно, лазили на четвереньках, и теперь по-малороссийски называется лазнею: лазня.

Надо предполагать, что предки наши около того времени щеголяли в каких-то кусках, потому что подоляне и теперь белье называют шматьем: шмаття (шмат - большой кусок). Этих кусков надевали по нескольку, потому что слово шмаття имеет собирательное значение. Но что это не были тряпки, что не говорит об их неопрятности, тому видим доказательство в другом, более распространенном слове. Это слово дрантя - лохмотье. Эти куски были цельные, большие и четырехугольные, как теперешние платки, что явствует из уцелевшего в некоторых местах выражения: хуста праты - белье мыть. Слово хуста такое же собирательное, как и шмаття, и означает: большие куски, больше платков, называемых обыкновенно хустками: хустка - платок, а малый платок - хустына, еще меньший - хусточка.

Теперь представим себе господина и госпожу в шматье, недовольных куринем. Они построили первую хату. «Построили хату, муж и жена взяли рядно и пошли зачерпнуть солнца, чтобы внести его в хату, потому что хату они построили без окон. Разложат рядно, солнце и осветит его. Зачерпнули, думают. Складывают рядно, углы к углам, и несут в хату. Кажется, зачерпнули полное рядно и в хату ничего не внесли: вытекло солнце сквозь рядно, и в хате всетаки темно. Что тут делать? Нельзя же жить в потемках. Сели они и задумались, чуть не плачут. Вдруг, откуда ни возьмись, явился перед ними старик: «О чем вы призадумались?» - спросил он.

- Как нам не думать, дедушка! Сам смотри; построили хату и хоть брось: никак солнце не внесем.

Старик вынул секиру из-под плаща и научил их прорубить окно, а сам пошел в лес. С той поры все люди начали строить хаты и строили уже с окнами. А тот старик был не кто иной, как сам бог» (Под[ольская] губ[ерния], Брац[лавский] у[езд]). Не об этом ли старике говорит Нестор?

ПРИМІТКИ

ФОЛЬКЛОРНО-ЕТНОГРАФІЧНІ НАРИСИ ТА СТАТТІ

ЗЛОЙ ДУХ

(Народные южнорусские поверья)

Вперше надруковано у газ. «Киевлянин», 1872, 16 березня, № 33.

Автограф невідомий.

Включено до вид.: Свидницький А. Твори, 1958, с. 351-357.

Датується 1860 р. на підставі оголошення в журналі «Основа», редакція якого обіцяла надрукувати статтю, але з невідомих причин не опублікувала її. Стаття була написана під час навчання А. Свидницького у Київському університеті. Одна із авторських назв - «Чорт» - зазначена у листі А. Свидницького до П. Єфименка (серпень 1862 р.): «Опріч мого чорта, мовлявсь, я послав в «Основу» «Відьми, чарівниці й опирі» - народні оповідання, такі ж як і «Чорт» (в чорта і «відміна» вмістилася)».

Ймовірно, що фольклорні записи у цій та інших етнографічних статтях А. Свидницький зробив відповідно до програми збирання етнографічних матеріалів, укладеної на історико-філологічному факультеті Київського університету.

Можливо, стаття «Злой дух (Народные южнорусские поверья)» є частиною великої однойменної розвідки А. Свидницького, в якій, за спогадами В. Антоновича, висвітлювався «етнографічно-філософічний погляд на народну демонологію» («Зоря», 1886, № 11, с. 195). Сліди цієї праці, надісланої свого часу до «Основи», загубилися.

Подається за першодруком.

ВІДЬМИ, ЧАРІВНИЦІ Й ОПИРІ, ЧИ ТО Ж ПРИМХИ І ПРИМХЛИВІ ОПОВІДАННЯ ЛЮДУ УКРАЇНСЬКОГО

Вперше надруковано у вид.: Свидницький А. Твори, 1958, с. 357-407.

Автограф зберігається в ЦНБ, ф. 1, од. зб. 5046.

Датується 1860 р. на підставі оголошення в журналі «Основа», редакція якого обіцяла надрукувати нарис, але з невідомих причин не опублікувала його.

Подається за автографом.

ВЕЛИКДЕНЬ У ПОДОЛЯН

(По поводу «Быта подолян» Шейковского.

Выпуск 1-й, 1860 г., Киев)

Вперше надруковано в журн. «Основа», 1861, № 10, с. 43-64; № 11-12, с. 26-71, за підписом - А. Свидницький (Патриченко).

Автограф невідомий.

Включено до вид.: Свидницький А. Твори, 1958, с. 408-472.

Датується 1861 р. на підставі змісту статті, що писалася з огляду на особисті спостереження автора, зроблені під час проживання у Миргороді (зіставлення народних звичаїв на Поділлі з обрядами на Полтавщині, посилання на один із номерів «Полтавских губернских ведомостей» - 1861, №25).

Даючи розгорнутий відгук на працю українського педагога, етнографа, філолога К. В. Шейковського, Свидницький не обмежився критичною оцінкою брошури, а, широко використовуючи власні спостереження над побутом і народною поезією подолян, спробував показати органічний зв’язок тамтешніх народних звичаїв із річним календарним циклом первісної релігії,

Висновки дослідника в принципових моментах збігаються із думками російського літературного критика і публіциста Г. Є. Благосвєтлова, який, роком раніше рецензуючи брошуру К. Шейковського, критикував її за теоретичну неспроможність: «Книжечка... звичайно, не безкорисна, але з превеликими претензіями. Книжечка ніяк не хоче обмежитися своїм завданням, тобто простим зображенням побуту подолян і збором матеріалів, які до цього побуту відносяться,- він хоче неодмінно філософствувати... п. Шейковський зруйнував природну послідовність у розвитку релігійних форм і свою теорійку залишив цілком безпомічною» («Современник», 1860, № 9, с. 104-105). Студія А. Свидницького, багата в своїй конкретно-аналітичній частині, відзначалася також чіткістю наукового підходу, що дало І. Франкові підстави твердити: «Праця та дає дуже красне свідоцтво, як пильно придивлявся Свидницький до життя і побуту рідного народу і якою гарячою любов’ю обіймав його» (Франко І. Твори в 50-ти т. К., 1980, т. 27, с. 8).

Подається за першодруком.

…а тогда мешают в семена.

Против Нов[ого] года, ночью, после щедривок, парубки ходят по домам с Меланкою. Это род маскарада: один парубок одевается молодицею - это Меланка, другой - цыганом, третий - дідом - стариком. Этот водит козу - тоже переодетого парубка. Цыган иногда ходит с медведем (парубок), иногда бывает и лошадь. Вся эта компания входит в комнату. Под окном перед тем временем поют:

Ой учора ізвечора

Пасла Меланка два качурі -

Пасла-пасла, загубила,

Шукаючи, заблудила,

Приблудила в чисте поле;

В чистім полі Василь оре:

«Васильчику-чичерчику (чебчику, вероятно)!

Посію тебе в городчику;

Буду тебе доглядати;

По тричі на день поливати,

Щосуботи проривати,

За русу ко́су затикати,

До церковці виряджати».

Наша Меланка ложки мила,

Ложку, тарілку упустила.¹¹⁶

Ложку, тарілку доставала,

Тонкий хвартух замочала (или замочила)

«Повій, вітре буйнесенький,

Висуши хвартух тонесенький;

Повій, вітре, кріз ворота,

Висуши хвартух краще злота;

Повій, вітре, сяк-так, сяк-так,

Висуши хвартух, як мак, як мак».

Пустіть Меланку - пустіть до хати;

Наша Меланка змерзла в п’яти;

Ой у Меланки коротка свитка,

Наша Меланка змерзла в литки́.

Когда впустят до хаты, тогда поочередно начинают каждый свою роль, а праздные выманивают, что могут: прядива Меланці на намітку, св. Миколі на очкур, сала и т. п. Коза танцует, а дід припевает:

Ой козо, козо! козо-небого!

Поскачи ж мені трохи-немно́го:

Дасть пан господар півзолотого,

А подобріє, дасть і другого;

А хазяєчка - мірочку гречки

Наші козуні на варенички.

Ой козо, козо! поглянь на граба!

Поглянь на граба, там сидить зра́да.

Яка-то зрада. Стара́я баба.

Стара́я баба на печі сидить -

На печі сидить, солому січе.

Солому січе, пироги пече;

А з носа капти́ть,

Пироги мастить.

Ой козо, козо! не оглядайся!

На мене, діда, не задивляйся;

Бо в мене, діда, борода гніда,

Борода гніда, аж до коліна.

Ой на горі монастир,

До нього доріжка.

Вмерла моя бабусенька,

Зосталася кізка.

А я дід, а я дід,

А я невеличкий;

А я свої дзюбі-любі

Куплю черевички.

Черевички невеличкі,

Передочки з китаєчки (2),

Закаблуки з кабака́ (гарбуз),

А як підем до оре́нди (корчма),

То вдаримо тропака.

* * *

А дід бабці купив капці,

Та короткі були, то втяв пальці.

Коза танцует под такт.

Полученное за коляду, щедривки и Меланку, за исключением расходов, поступает в церковь на братство. Братства на Подолии до сих пор остались. Недавно только отнята у братства пасека. Также, когда отдали на откуп свечную продажу, братчикам и сестричкам запрещено делать свечи в 1859 году. Пасеки отняты раньше.

ОСТАТКИ ОТ ВРЕМЕН ДОИСТОРИЧЕСКИХ

(Народные предания)

Вперше надруковано в газ. «Одесский вестник», 1869, 15 березня, № 58.

Автограф невідомий.

Переказ про архаїчний звичай вбивати старих батьків засвідчено і в пізнішій літературі. Так, в альманасі «Сніп», підготовленому в Херсоні і виданому в Петербурзі 1886 р., Марія Ганенко в статті «Семейно-имущественные отношения крестьянского населения в Елисаветградском уезде (Материалы по обычному праву)» наводила подібну версію переказу, почуту нею в с. Велика Виська Єлисаветградського повіту: «…очень давно был обычай убивать всех стариков, неспособных к работе, и как один сын пожалел своего дряхлого отца и спрятал его в погребе и кормил тайком. Наступил неурожай и голод, но син продолжал кормить отца, отрывая последний кусок от себя и детей». Напровесні, коли було нічим засіяти поле, старий порадив: «Візьми,- говорит сыну,- околот з стріхи, перетруси і, може, найдеться яке зерно, та посій, дасть бог, вроде». Урожай видався великим, і односельчани дивувались, хто міг дати таку пораду. Тоді селянин зізнався: «Батько. Ви своїх стребляли з світа, а мені жалко стало і тепер він мені в пригоді став» («Сніп», с. 141).

Подається за першодруком.

________________

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Вичитування тексту:

«Злой дух» - Денис Васюра

«Відьми, чарівниці й опирі…» - Оксана Боров’як

«Великдень у подолян» - Марина Канівець

«Остатки от времен доисторических» - Олександр Казаннік

«Примітки» - Оксана Боров’як

Свидницький Анатолій Патрикійович

ФОЛЬКЛОРНО-ЕТНОГРАФІЧНІ НАРИСИ ТА СТАТТІ

333

Друкований текст для вичитування взято з:

Анатолій Свидницький. Роман. Оповідання. Нариси.

Київ, «Наукова думка», 1985.

Серія «Бібліотека української літератури»

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Вичитування тексту:

Денис Васюра, Оксана Боров’як, Марина Канівець, Олександр Казаннік

© Остаточне вичитування, форматування і оформлення: OpenBook, 2021

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2021

¹ - Відьма - один із образів народної демонології. За повір’ям, це жінка, яка продала душу чортові і заподіювала шкоду людям, худобі, урожаєві. В етнографічній літературі XIX ст. назва «відьма» виводилася від її обізнаності, від того, що вона «ведунья».

² - Опир (упир) - один із образів народної демонології. За повір’ям, це особа, на яку навіяно «дух нечистої сили», або ж самовбивця. Упир нібито нападав на людей і випивав їхню кров. Вважалось, що позбавитись упиря можна, розкопавши його могилу і пробивши трупові потилицю осиковим кілком.

³ - тобто по-українськи.

⁴ - Под именем ангелов во всех рассказах разумеются добрые духи.

⁵ - Был старик, а у старика сын и дочь - брат и сестра, значит, родные, а у них отец. Вот и задумал старик разделить свое царство (в Подол. губ. - землю) между своими детьми, и сыну дал горы, а дочери степ широкий. Взяла брата зависть, и он положил умертвить сестру, чтобы овладеть степом. Проведавши о замысле брата, она бежала, обратившись в реку - потекла річкою; но текла медленно, потому что, отыскивая покатости, должна была обходить горы и пригорки. Брат не скоро узнал о бегстве сестры, но, узнавши, обратился в другую реку - реку быструю, широкую да глубокую, и погнался за ней в погоню: так пре, так пре! Ни горы, ни скалы ему не препятствуют - горы прорывает, через скалы переваливается, та все пре та й пре. Дні пер, ночі пер, однако сестры не настиг, потому что она, заслышав шум брата, перескочила через горы и потекла по другому направлению до самого моря, в которое и влилась. Брат же, не подозревая хитрости сестры, держал путь в прежнем направлении и влился в другое море.

Отсюда и пішло две реки (получили название) - сестра так и осталась Сестрою, а брата продразнили Днепром - Дніпер (дні пер) (Полт. губ.).

Р[ека] Бог (Вид - Біг) имеет свою легенду. Говорят, что русло для этой реки прорыли вороны, а шуляк не принимал участия в этом, потому вороны ы не дают ему напиться воды в Богу.

⁶ - Видимо, на этом рассказе основано народное поверье, что знахари имеют сношения с злыми духами.

⁷ - Йдеться про виступи давньоруського письменника і літописця Нестора (р. нар. невід. - пом. після 1113) в «Повести временных лет» проти схильності окремих русичів до старих, язичницьких звичаїв і їх небажання слідувати християнським обрядам.

⁸ - Чи не ходили наші, як і черкеси, в сорочках, аж доки не порветься, не скидаючи, коли зветься шмаття - шматки, наче рубці, або хвантя, тож наче шматки, які, що аж висить, подерлися.

⁹ - Вовкулаки - за віруваннями українців, чаклуни, які вміли обертатися у вовків, або люди, за різні провини перетворені чаклунами на вовків. Вовкулаки нібито жили в лісах і душили худобу.

У листі до П. Єфименка (серпень 1862 р.) А. Свидницький вказував, що підготував для «Черниговского листка» оповідання про вовкулаку: «В цім оповіданні жінка чоловіка робе вовком, опісля вудвудом, а він її, згодивши, коровою зробив, а її коханого волом. Славна штука - се оповідання».

¹⁰ - Переконання в тому, що купання у воді нібито виявляє відьом і чарівників, грунтувалось на вірі у святість води, її очищувальну силу. Про цей пережиток язичницького і християнського обрядів див.: Гнатюк В. Купання і палення відьм у Галичині. Львів, б. р., с. 12.

¹¹ - народне свято (по-іншому розигри), яке належало до купальської обрядності й зберігало в собі залишки давнього язичницького обряду русалій. Обряди в цей день пов’язані із «поминками заложних покійників, і, зокрема, нехрещених дітей і втоплениць» (Токарев С. А. Религиозные верования восточнославянских народов XIX - начала XX вв. М., 1957, с. 94).

Русалі (Свидницький у пізніших статтях форму «росалії» не вживає) на Поділлі збігалися із християнським святом Петра і Павла (29 червня за ст. ст.), хоча в інших місцевостях могли відбуватися й раніше.

¹² - Тут же сказати, що люди вимовляють не русалка, а росалка, що від роси походить, а не від русий, руський.- У поясненні цього демонологічного образу А. Свидницький йде за народною етимологією. Русалки - у слов’янській міфології істоти, в яких перетворюються померлі дівчата (утоплениці), нехрещені діти. Частина дослідників вбачають у русалках уособлення певних стихій, зокрема водяної, і рослинності, інші - персоніфікацію так званих заложних (що вмерли неприродною смертю) мерців. Саме свято русалок у східних слов’ян, на думку відомого славіста Ф. Міклошича, було пов’язане із греко-римськими пасхальними обрядами - розаліями.

¹³ - Цвинтар або цминтар. Я придержався тут мови правобіцької: там вживається кладовище для турків, татар, для жидів - окописько або окопище і для хрещених - тільки цвинтар чи цминтар.

¹⁴ - Мається на увазі період, коли після Карловицького конгресу 1698-1699 рр. Поділля відійшло до Польщі і аж до другого поділу Речі Посполитої (1793) перебувало під її владою. Польсько-шляхетський гніт викликав на Правобережній Україні велике народно-визвольне повстання - Коліївщину (1768 р.).

¹⁵ - Див. накінці всього цього - Бакаляри.

¹⁶ - В бургарів опирі тож червоні, і єсть приповістки: червоні очі, як в опиря, дивиться, як опир (хто з червоними очима), червоний, як опир.

¹⁷ - тобто має два варіанти.

¹⁸ - тобто перед святом Юрія (24 квітня за ст. ст.). Обряди в цей день у стародавніх скотарсько-землеробських народів мали магічне значення. Юрій виступав покровителем родючості і плодоношення.

¹⁹ - тобто на вечірнє богослужіння у так званий страсний четвер напередодні великодня.

²⁰ - Йдеться про ту частину богослужіння, під час якої читалося євангеліє.

²¹ - тобто під час церковної служби, що в урочисті свята тривала уночі.

²² - Плащівниця (плащаниця) - тканина, якою, за біблійними переказами, жінки покрили знятого з хреста Ісуса Христа. У православній церкві полотнище із зображенням тіла Христа в труні.

²³ - Лиса гора - місцевість між Воскресенською і Микільською Слобідками у Києві, куди, за переказами, зліталися на шабаш відьми.

²⁴ - Хрест, що при дорозі ставлять,- високий і з образом Христа розп’ятого і зо всім. По лівий бік Дніпра я бачив фігури лиш на цвинтарі на гробах помежи хрестами; а при дорозі ніде не бачив. Кажуть, що це ніби від унії зосталось.

²⁵ - Йдеться про Михайлівський собор у Києві, побудований в 1108 р.

²⁶ - тобто під час польського визвольного повстання 1830-1831 рр. проти гніту російського царизму.

²⁷ - Див. мою працю «Злий дух».

²⁸ - Така слабість.

²⁹ - Тодішні межі Подільської губернії були визначені царським указом від 14 червня 1804 р.

³⁰ - Русалок в некоторых местах называют росалками. Это название, судя по поверьям, вернее первого.

Украинские слова и целые рассказы относятся к наречию подолян бывшего Уманского и отчасти Ладыжинского полков.

Ладыжинский полк - полк, сформований Б. Хмельницьким із жителів Ладижина в 1648 р.

³¹ - Гетманцы - тут: жителі Лівобережної України (Гетьманщини).

³² - Бужане - подоляни, які жили над Південним Бугом.

³³ - Мазури - етнографічна група поляків, які населяють історичну польську область Мазовше; кличка подільських селян, що сповідували католицьку віру.

³⁴ - Стоит упомянуть и о том, что белорусов, называя литвинами, дразнят бацькунами - от их слова бацька - отец, батька. До сих пор считается каким-то удальством побить бацькуна - остаток древней племенной вражды к Литве. Случается, что байдаки причаливают к берегу для этой цели.

...древней племенной вражды к Литве.- Свидницький має на увазі ту обставину, що литовські князі, захопивши в XIV ст. Поділля, Київщину із частиною Лівобережжя, більшу частину Волині, пішли на зговір з польською шляхтою. З 1596 р. вони намагалися офіційно навернути українське населення до католицької віри, що викликало рішучий протест селянства.

³⁵ - Рецензент праці Шейковського Г. Благосвєтлов також підкреслював, що філософські розумування автора «Быта подолян» «видаються бурею у склянці води» («Современник», 1861, № 9, с. 106).

³⁶ - Гаївки - обряд, пов’язаний із язичницьким весняним святом воскресіння природи. Більшість гаївок виконувалася дівчатами як хоровод і в XIX ст. не мала вже магічного значення, а лише розважальний характер.

³⁷ - До комплексу великодніх обрядів, в яких збереглися язичницькі елементи весняної обрядовості, входили і різні парубочі розваги: обливання на другий день великодня дівчат, котрі заспали, гуляння хлопців коло церкви із так званою живою дзвіницею (пірамідою із учасників гулянки), гойдання на спеціально виготовлених гойдалках, палення багать тощо.

³⁸ - Колодій - свято, що завершувало останній шлюбний період у році, під час якого жінки святкували народження і смерть колодія - символу зимового божества і злих чарів. Це мало ніби принести добрий майбутній урожай.

³⁹ - Цей своєрідний обряд в українців полягав у тому, що колодку - обрубок поліна - намагались прив’язати неодруженим хлопцям чи дівчатам і за звільнення від неї вимагали викуп (див.: Соколова В. К. Весенне-летние календарные обряды русских, украинцев и белорусов. М., 1979, с. 54-59). Звичай віддавати колодки на Поділлі існував також в іншій формі: за крашанку, яку дівчина давала хлопцеві на великдень, той повинен був відкупитись (здебільшого заплатити за музику для танцю).

⁴⁰ - Очевидно, йдеться про професора Київського університету Платона Васильовича Павлова (1823-1895), прогресивного історика, ініціатора створення недільних шкіл у Росії. Його лекції відвідував А. Свидницький в університеті.

⁴¹ - Свято зимового Миколи відзначали 6 грудня за ст. ст., весняного - 9 травня за ст. ст. Очевидно, культ святого Миколи був пов’язаний із сільськогосподарськими роботами.

⁴² - Дільниці - ров вокруг села, за которым начинается царина - посевы. Царине противоположна толока.

⁴³ - тобто у неділю напередодні великодня, коли свяченою вербою били всіх домашніх. У цьому обряді вчувається відголосок дохристиянської віри у те, що квітуче дерево здатне передати свою силу і красу людям та худобі.

⁴⁴ - четвертий день так званого великого посту на великодньому тижні. У цей день купалися і їли коржі, щоб бути жилавими (сильними). Обряд очищення водою перед важливою подією мав дохристиянську традицію.

⁴⁵ - Рахмани - за народним повір’ям, жителі міфічної області, які відзначалися бідністю і святкували великдень через 3,5 тижні після православних. Окремі дослідники висловлювали думку про те, що під рахманами треба розуміти брахманів в Індії, які шукали зближення із християнством.

⁴⁶ - Рахманы - это народ, не умеющий ни читать, ни писать, но крещеный. Они так далеко живут, что скорлупа заплывает в их страну только к преполовению. Тогда они и празднуют великдень. Потому-то подоляне преполовение знают под именем рахманського великодня.

⁴⁷ - Про ці вірування А. Свидницький написав статтю «Відьми, чарівниці й опирі, чи то ж примхи і примхливі оповідання люду українського», яка була надіслана в «Основу», але не була опублікована. Друкується у цьому виданні.

⁴⁸ - Цей великодній обряд, що полягав у паленні на церковному подвір’ї великих багать, нерідко із вкрадених дров, був рудиментом давньоязичницького обряду уславлення сонця.

⁴⁹ - К сожалению, я его не знаю; знаю только, что он разделен на прошения; некоторые из них передаю: не дай, боже, з кози кожуха, а з свині чобіт; ізбази, боже, від барської греблі; ізбави, боже, від Кулаковського справи: ізбави, боже, від служби в китайгородського попа. Что касается объяснения этой молитвы, то я знаю следующее: 1) Барська гребля - обыкновенная плотина в г. Баре. Она очень длинна, идет извилинами и весною до того заплывает грязью, что езда по ней в высшей степени затруднительна и даже опасна. Кроме того, что можно загрузнути, страшные прова́лля (по-тамошнему - прірви) с глухой стороны греблі, глубокие и наполненные водою, так и ждут жертвы. Летом ухабы и т. п. до того надоедают, что действительно надо просить бога об избавлении от этой греблі. (Я раз всего по ней проезжал летом и не захочу больше.) 2) Кулаковського справа. Был помещик на Подолии п. Кулаковський (Кулаковский) из поповичей, отличавшийся несправедливым решением жалоб. Говорят, он наказывал и истца, и обидчика. Наказание состояло в неумеренном денежном штрафе на церкву; для обидчика прибавлялись нагаї. 3) Китайгоро́дського попа служба. Китайгород - село, не знаю которого уезда. Там, в оно время, был на приходе священник о. Семен. О чоботях з свині, кожусі з кози и говорить нечего. Так объяснял мне этот отченаш священник о. Писнячевский.

⁵⁰ - тобто церковної історії.

⁵¹ - См. І коляда господареві.

⁵² - Хоць подоляне употребляют в значении хотя, а хоч - сокращенное хочешь - що хоч роби - в[место] що хочеш роби; или роби, що хочеш - и роби, що хоч. Хоч повелит. в[место] хоти; що хоти и що хоч - одно и то же.

⁵³ - Увидавши Христа.

⁵⁴ - Йдеться про молодіжні гуляння із співами та танцями, які відбувались у якомусь певному місці села навесні та влітку. Ознайомившись із цим звичаєм у Миргороді, А. Свидницький надіслав в «Основу» допис про насильство, яке чинила місцева поліція над учасниками вулиці. Їх ловили, зачиняли в холодну і потім навіть у страдну пору заставляли безплатно підмітати місто, вивозити сміття. «... Но куда же нам обратиться за защитою народных своих обычаев, если не к «Основе»? - писав автор.- «Основа» - украинский вестник: пусть же она скажет слово за нас. Быть может, общественное мнение благодетельно подействует на нашу градскую полицию, и она перестанет видеть зло там, где его и не бывало, перестанет преследовать песни. Впрочем, песен-то она не преследует как словесные произведения, но преследует пение. А отнять у нас пение, значит отнять все. Лукавое преследование это ограничивается чесными, а омнибусов не трогают. Это еще безотраднее: тот может скрипеть сколько угодно, кто развратен! Какою ценою покупается право предаться поэтическому влечению природы!..» («Основа», 1861, № 10, с. 141-142).

⁵⁵ - Вечорниці - вечірні сходки переважно молоді для виконання певних домашніх робіт (в’язання, вишивання) із співами, спільною вечерею. Були пов’язані з вибором пари.

⁵⁶ - Оденьки - сходки молоді, які, на відміну від вечорниць, відбувалися удень чи вранці в зимову пору.

⁵⁷ - Місцева духовна влада переслідувала народні обряди, що відбивали язичницькі традиції і були пов’язані із пророкуванням своєї долі, вибором судженого тощо. Так, на Андрія (30 листопада за ст. ст.) дівчата ворожили, хто вийде заміж. На Купала (Купайла) водили хороводи і співали пісні любовного змісту, вже відверто говорячи про свої симпатії. У вечорницях духовенство також вбачало «гніздо і джерело моральної зарази та злочину» (див.: Маркевич А. Меры против вечерниц и кулачных боев.- «Киевская старина», 1884, № 10, с. 178).

Маланка - обряд ходіння із «Маланкою» (переодягнутим за жінку парубком) по хатах у так званий багатий чи щедрий вечір (31 грудня за ст. ст.). Очевидно, пов’язаний із традиціями, що знаменували початок сільськогосподарських робіт в аграрних народів (див.: Народные звычаи и обряды з околиц над Збручем, описаны Игнатом Гальком. Ч. 2. Львов, 1862, с. 16).

⁵⁸ - У подолян остался доныне громадський суд; всею громадою вибирают судців из стариков - не больше семи, не меньше четырех, и они решают дела общим приговором на сходе под открытым небом, куда призывают и спорящих. Обычай этот поддерживали и некоторые помещики.

У подолян остался доныне громадський суд...- такий суд із виборних осіб розв’язував різні спірні питання, зокрема про поділ сім’ї, про опіку.

⁵⁹ - Разумеется, где пан и паня, поп и попадья дозволяют это себе. Большею частью обходится без христовання, только поздравляют.

⁶⁰ - Це іронічне прозвище походить від історичної області Шльонськ у Польщі, де відбувалися великі торги, зокрема вівцями.

⁶¹ - На Подолии даже не употребляют слова крестьянин, как в Гетманщине - там зовут себя підданими, а кріпосними - дворових.

⁶² - Очевидно, тут Свидницький натякає на підпільну експедицію польського революціонера Шимона Конарського (1808-1839) із Східної Галичини на Поділля з метою залучити до лав повстанців нових учасників. Місцеві селяни з підозрою ставились до намірів підняти національне повстання та відновити владу Польщі в межах етнографічних українських земель.

⁶³ - Великопісне пущення - останній день масниці, після якої до самого великодня дозволялося їсти тільки пісну страву.

⁶⁴ - тобто відразу після масниці.

⁶⁵ - Нож колодій - по-подольски колода́ч.

⁶⁶ - Йдеться про одну із зарисовок, виконану у 70-х роках XVIII ст. Олександром Івановичем Рігельманом (1720-1789), російським військовим інженером, топографом та істориком, і вміщену в додатку до його книги «Летописное повествование о Малой России и ее народе и казаках вообще» (ч. 1-4, М., 1847).

⁶⁷ - Можливо, йдеться про перечну м’яту (у попередніх виданнях - «мнятка... ангельська»).

⁶⁸ - Це релігійне свято відзначали 1 жовтня за ст. ст.

⁶⁹ - Свято Дмитра відзначали 26 жовтня за ст. ст.

⁷⁰ - Дівочі ігри, здебільшого із хороводами.

Кривий танець - старовинний український весняний хоровод, у якому дівчата, йдучи неправильним кругом, співають:

А в кривого танця

Не вивести кінця,

Треба його виводити,

Кінець йому знаходити,

Треба його вести,

Як віночок плести…

Заїнько - гра, під час якої найметкіша дівчина під спів подруг виконує всі їхні побажання, намагаючись вискочити із кола при останньому куплеті:

Зайчику, скоки в боки,

А нікуди зайчику, а нікуди вискочити,

А нікуди зайчику, а нікуди виглянути -

Зайчику, гопака-тропака,

А нікуди зайчику, а нікуди вискочити,

А нікуди... (і далі спочатку).

⁷¹ - Йдеться про представника династії фінансових магнатів у Західній Європі.

⁷² - Далі у першодруку, очевидно, пропущено опис гри «чорт», котрий графічно позначено знаком «- - - ».

⁷³ - Тут у тексті першодруку було посилання редакції «Основа»: «6-я кн. «Основа» - ціці-баба (стр. 36. Різдвяні святки)».

⁷⁴ - Пишу эти слова точно так, как они остались у меня в голове от детства; но никогда я не понимал их. Знаки я расставил только там, где они слышатся в живой речи.

⁷⁵ - Дальше этого счета нет.

⁷⁶ - Пропущенное слово можно заменить русским «не обесславь».

⁷⁷ - Я не имею возможности сравнить между собою слова гій или гой, встречающиеся в севернорусскких памятниках, и изгой. Но они должны иметь что-то общее.

⁷⁸ - Некромантический культ - тобто культ, пов’язаний із так званим викликанням духу померлих, які нібито передбачали майбутнє.

⁷⁹ - Проводи - звичай поминати померлих на могилах протягом великоднього тижня.

⁸⁰ - Я слышал: Коло млина калина.

⁸¹ - Т. е. после, так и говорят на Подолии преимущественно в повествованиях.

⁸² - Слич[ите] «Полт[авские] губ[ернские] вед[омости]», 1861 г., № 25, «Стояла тополя» и пр., стр. 187.

⁸³ - Я бывал в с. Шарапоновке, но не слыхал, чтобы там говорили дзюрка, как пишет г. Шейковский. Это отзывается Белоруссией или Польшею, но украинского ничего в себе не имеет. Возле самого Каменца, где живут віштяки, где наша народность сильно пострадала под влиянием Польши, как в Гетманщине под влиянием змоскалілих дворян, там только это, пожалуй, и можно слышать. Не следовало таких слов навязывать подолянам вообще. Вообще язык в «Быте подолян» до крайности перечищен г. Шейковским: он хотел подвести язык под выдуманные им законы ассимиляции звуков в языке подолян.

⁸⁴ - Окончание ов есть стар[ославянское] юс, и в Винницком уезде эти слова произнесли бы так: з вшистков родинов, т. е. в первом случае юс простой (ѧ), а во втором - йотированный (Ѫ). Вшистка вм[есто] вся - очевидно, полонизм.

⁸⁵ - Г. Шейковский в этом месте неточно передал гаивку. Я слышал, что ее поют именно так, как я здесь пишу.

⁸⁶ - Зіставлення двох варіантів пізніших записів пісні «Жельман» підтверджує думку Свидницького про те, що під час хороводу один із ключів мав розповідати про себе (див.: Ігри та пісні. Весняно-літня поезія трудового року. К., 1963, с. 66-68).

⁸⁷ - На это указывает уцелевшее слово буда и дальше будувати, будинок, будівля, забудинки.

⁸⁸ - «Кострубонько» - гра на честь Кострубонька (Коструби), символу плодючості в східнослов’янській міфології. Інший варіант цієї гри див. у кн.: Ігри та пісні. Весняно-літня поезія трудового року, с. 68-70.

⁸⁹ - У першодруку було «в поле лежати».

⁹⁰ - Не отсюда ли верование о росалках?

⁹¹ - Мне помнится, что похороны парубка или дівки-відданиці называют висіллям; дав бог висілля.

⁹² - Хатою на Подолии называют иногда могилу, а дом куренем. «Хати наші на цвинтарі,- говорил мне крестьянин в Ольгоп[ольском] уезде,- а вас просю до куреня».

⁹³ - Вспомним балабушки.

⁹⁴ - Коляда - народна обрядова пісня, яку виконували в період різдвяних свят з 25 грудня по 1 січня за ст. ст.

⁹⁵ - Припевается за каждым стихом.

⁹⁶ - Ой заказано да й загадано (или зарадано) увсім молодцям на війну йти.

⁹⁷ - Так оканчивается и всякая другая молодецька коляда и всякая дівоча с необходимою переменою для смысла.

⁹⁸ - Венки, вынувши из воды, бросают на хату - на крышу, «щоб мороз городини не побив»; после снимают их и варять митіль.

⁹⁹ - Сорная трава, ее называют чертовым растением - чортове зілля. Не осот ли? см. «Очерк дом[ашней] жизни и нравов великорусского народа в XVI и XVII стол.» Костомарова, Спб., 1860, стр. 197.

Костомаров Микола Іванович (1817-1885) - український буржуазний історик, письменник, публіцист і етнограф. У 1859-1862 рр. професор Петербурзького університету.

¹⁰⁰ - За біблійськими переказами, в яслах у м. Віфліємі народився Ісус Христос.

¹⁰¹ - Подоляне начинают ужин с кутьи, как обед на великдень с яйца.

¹⁰² - От поминать. Я видел это в Балтском уезде.

¹⁰³ - На Подолии до сих пор не вывелось из употребления это слово.

¹⁰⁴ - Кудер - кедр. Говорят и кудир; кудревій і кедровий.

¹⁰⁵ - Теперь говорят пагність или просто - ноготь.

¹⁰⁶ - Так оканчивается всякая коляда господа́реві.

¹⁰⁷ - Остріг - особого рода тын с острішком (стріха). Плетется он почти всегда кіскою, красивый и сравнительно не дешев.

¹⁰⁸ - Статок - достаток. Слово статок значит также хорошо ведущий себя, статкувати - хорошо вести себя, не быть разгульным и т. п.

¹⁰⁹ - Портмоне (?), но не кошелек - кали́тка. Словом кошелек подоляне называют церковный дзвонок, в который собирают «кошельковые деньги».

¹¹⁰ - Дана виноска подається в кінці книги у розділі «Примітки»

¹¹¹ - тобто на багатий вечір (31 грудня за ст. ст.). Першим святим вечором йменували вечір напередодні різдва (24 грудня за ст. ст.).

¹¹² - Сретение - свято стрітення (2 лютого за ст. ст.), що означало межу між зимою і літом.

¹¹³ - Зернятко до зернятка - буде мірка (польськ.).- Ред.

¹¹⁴ - Полт[авская] губерн[ия], Переясл[авский] уезд.

¹¹⁵ - Теперь лубком называют кусок древесной коры, необделанный и высохший.

¹¹⁶ - Тут у тексті «Основи» була додана примітка: «Вм[есто] этих двух стихов иногда поют:

Наша Меланка в Дністрі була,

Дністрову воду, воду пила».