Черемшина Марко

ЛІТЕРАТУРНО-КРИТИЧНІ ВИСТУПИ. СПОГАДИ. АВТОБІОГРАФІЯ

«СТРІМГОЛОВ», ОПОВІДАННЯ В. БУДЗИНОВСЬКОГО,¹

13-14 ч. «Універсальної бібліотеки», ціна 40 кр.

Справа йде у Відні. Адамський, студент четвертого року медицини, влюбився в Аделю Боровську, родом польку. Рад би з нею пізнатися, та несміливість його не дозволяє йому поважитись на сей крок. Вона перша проговорила ’д нему і зазнайомилася. Адамського радість безкрая. Він життя б дав за ню, не то щоб мав їй відмовити услуг провідника по Відні. Аделя була родом з Перемишля. Її мати ще дівчиною грішила чимало, а віддавшися, взяла замужжя за параван своїх гріхів. Батько був добра людина й великий багач, хоч без образовання. Пожиття там ніякого не було, тим більше, коли прийшла на світ старша Аделина сестра. Батько помер загоді, записавши 40 тисяч грішми своїй одинокій донечці Аделі. Мати вийшла вдруге заміж за Рибіцького. Сей став крадькома залицятись до Аделі, однак все відходив засоромлений. Аделя познайомилась на лекціях танців з лейтенантом Оскаром Ріслєром, що навіть освідчився о ню її родичам. Рибіцький так по причині, що сам рвався до Аделі, як із-за користолюбивості, відмовив йому. Оскара покликали до Боснії. Перед своїм від’їздом просив він листовно ще раз Рибіцького о руку Аделі, з котрою вже сердечно попрощався, а котрій батьківський упір міг би дуже пошкодити. Рибіцький придумав бридку інтригу, котра йому вповні удалась. Аделя увірила і в розгарі розпуки кинула перстень з тайних заручин з Оскаром. Рибіцький відослав той перстень Оскарові враз із скомпонованою, відмовною відповіддю Аделі.

Аделя утікає на село в гори, а відтак у Чернівці до своячки. Тут стала вона акторкою і мсталася на цілому мужеському роді за поступок себито виноватого Оскара. Згодом-перегодом дізналася вона, що розлука її з Оскаром була наслідком інтриги вітчима. Від одної віденки довідалась також, що жінка Оскара Ріслєра померла. Аделя, не надумуючись довго, поїхала до Відня, щоб віднайти вдівця Оскара. Тут нагодився їй Адамський. Сей ідеаліст опроваджував її по Відні та догоджував, як міг, щоб лишень «поставитися» своїй любці. Та що ж! Він покривав всі кошти її забаганок, та за те і задовжився по вуха, бо сам був сином бідної вдови по священику галицькім. Перше молодець ощадний, чесний і знаменитий студент полетів тепер «стрімголов» у пропасть матеріального і морального упадку: напомпував всіх своїх товаришів, всіх кельнерів, випродав всі свої движимості, вибрав давніше зложену таксу ригорозальну, попродав набрані на кредит свого стрика медичні книжки, словом, забрив по шию. Тим часом Аделя о його освідчинах і знати не хоче. Вона хотіла б свого чоловіка більше поважати, чим любити; впрочім, вона всю надію має на свого любого Оскара. Все ж таки мучила його дальше непевністю. Коли ж зближався час приїзду Оскара з Інсбрука до Відня, вона спровадила сина і всіма силами обминала Адамського, який все її відшукував. Врешті виїхала в околицю, повідомивши Адамського листовно про свій шлюб з Ріслєром. За якийсь час вернула назад до Відня і пішла до Ріслєра. Тут вона розчарувалась. Капітан Оскар Ріслєр не пізнав її, бо це був стрико колишнього її любимця, котрий случайно звався також Оскаром. Його братанок умер зараз по своїм приїзді до Боснії на тиф. Аделя по тій візиті хорувала два дні. Відтак допиталась до Адамського, щоб тепер ущасливити його. Та що ж! Вона застала його вже канаючого. Він застрілився.

На перший погляд, видається нам ся тема² старою. Прочитавши, однак, сю повість (чи, як автор хоче, оповідання), бачимо її велику вагу в головних проблемах, котрі, будь-що-будь, є в нашій літературі оригінальними. Автор хотів нам дати антитезу практичного сумніву і впливом окруження виробленої рішучості. З того боку герой повісті Адамський пригадує нам Шекспірового Гамлета. Його сумнів-нерішучість погубляє його. Він бачить, що Аделя глузує собі з його ідеальної любові; бачить, що її минувшина не позволяє їй серйозно о любові говорити; що більше, він бачить, що вона рада б його всіми силами відпекатись: та мимо всіх своїх постанов не в спромозі він рішитися покинути її. За те ж покутує він - по волі автора - смертю. Зовсім інакша Аделя. Вона, не зазнавши в житті родинного тепла, вихована в родинному бруді, приходить до тої думки, що всі її вчинки дадуться оправдати впливом окруження з минувшини. І те пересвідчення, та дорога асекурація своєї невинності робить у ній рішучість до всього, але рішучість хоробливу. Ця хороблива рішучість велить їй раз потурати своєму серцю, а наслідки звалити на вплив минувшини. За ню покутує вона також, ставшись безпосередньою причиною катастрофи, якою є самоубійство найдорожчої її по Оскарі особи, Адамського.

Другорядні особи повісті змальовані старанно. На увагу заслуговують також красні епізоди, що не нарушають цілості і єдності форми. Так, бачимо тут вірну ілюстрацію життя молодої громади віденських русинів, у котрої охота до праці і науки зоветься дивовижною манією. Новістю в нашій літературі годиться вважати питання про неслушну, соціальну мораль, накинену жінкам пануючою верствою суспільності, мужчинами, а тим самим, очевидно, ласкавішу для них, чим для жінок. Нетолерантність етики для так званих блудів жінок звернула на себе увагу таких світових поваг, як Мопассан, Мюссе, Прево, Золя і інші. У нас сього питання не доторкнув досі ще ніхто.

Акція пливе бистрою струєю до самого краю. Спосіб писання гладкий і пластичний; діалоги живі, описи оригінальні і натуральні, а мова гарна. Психологічний процес, розвитий на грунті любовних відносин, переведено декуди ненатурально. Так, пр[иміром], годі повірити, щоб ідеаліст Адамський, впиваючись платонічною любов’ю до Аделі, рівночасно впивався вражіннями чисто зоологічного характеру в обіймах Ірми. Не слушно також бажав автор сенсаційної смерті свого героя, щоб закінчити повість ефектовно. Якраз таке закінчення не промовляє за артистичним заокругленням повісті. Адамського ціла вина лежить у його нерішучості. Щоби був вицофався з того роману, як не раз постановляв собі, був би вийшов витязем. Але - звісна річ - серце загоїти тяжко. Тим-то годі йому було позбутись тої нерішучості, котра сама собою не повинна також бути смертію карана. Правда, і Аделі поступовання дасться оправдати причинами, від неї независимими; але для чого якраз подвижники тих причин лишаються в повісті непокараними? Інтрига Рибіцького разить штучністю. Мимоволі насуваєсь читачеві питання: для чого така палка панна Аделя увірила в підступ вітчима, до котрого вона ніколи не мала довір’я? Для чого не переписувалась з Оскаром, а він з нею? Така переписка була би змінила стан речі; а вона була можлива! Ще більше штучною є розв’язка цілої драми повісті. Вона основуєсь чисто на случаю. Бо вже ж се справді случай, що стрик лейтенанта Оскара Ріслєра звався також Оскаром. Коли б не сей припадок, то Аделя не їхала б до Відня і не завернула б була голови Адамському, словом, авторові відпала б була тема до писання.

До малих похибок треба б зачислити неконсеквентність при деталях поодиноких фігур. Так, автор устами Осевича велить Адамському удавати чужинця ломаною німеччиною. Відтак забуваєсь автор і каже, що Адамський все по-німецьки дуже лихо говорив. Отже, без удавання виявляв себе чужинцем. З повісті звісно нам, що Аделя мала лиш одного сина; тим часом капітан Ріслєр говорить про її діти без потреби. Непотрібно також повторяє автор два рази ціну обіду у людовій кухні. Запримічу ще і те, що декуди не зовсім згідні з правилами естетики такі фрази, як «по писку прати», «песій обов’язок дівки», «чиста свиня» і т. ін., та й то ще вложені в уста людей, будь-що-будь інтелігентних. Поминувши, однак, ті похибки, повість свідчить о великім таланті автора також на повістевім полі. Для нас вона має тим більший інтерес що і попередні праці В. Будзиновського так з поля економічного, як і новелістики, обіцюють нам у ньому письмовця, котрий міг би стати в ряді визначних письмовців, коли лишень для будучого розвитку його таланту обставини сприятимуть.

СПОМИНИ СЕМАНЮКА ПРО ФЕДЬКОВИЧА

Отець мій, Юрій Семанюк, дяк, тепер у Кобаках, Косівського повіту, ось що розповідає про Федьковича:

«Любий та милий був то чоловік. Як я був дяком в Путилові, знав я його добре, ба і він мене чогось-то любив. Чого, не знаю. Знаю лишень, що майже в кождий передодень свята брав він мене до своєї хати від пароха. Там (в хаті) скаже, бувало, мені співати народні пісні, а сам возьме гітару або ліру та й собі ту саму пісню грає. Співаю, співаю, аж тут дивлюся: Федьковичеві котяться сльози з очей. Я удавав, що не бачу. Він, обтерши сльози, зачинав сам співати якусь вояцьку пісню. Так не раз сидимо до пізньої ночі.

Борони боже, щоб я коли сказав йому «ви», то він зараз і каже з досадою: «Жди, тезку, не забувайся, ми всі рівні».

Федькович убирався по-гуцульськи і так ходив і до церкви. По дорозі не минув нікого, аби не привітався та дещо не заговорив.

Раз на св. Юрія взяв був він мене до себе з церкви; то були його іменини. Хто тоді навернувся до його хати, всіх частував, гостив, а відтак став грати. Ми співали до пізньої ночі, гуляли та з пістолєтів стріляли. Через цілий час забави був Федькович зовсім тверезий, як газді ялося. Вночі ще мене сам відпровадив до пароха, бо, як казав, боявся, щоби я не впав на кладці, через котру мені приходилося переходити.

Федькович гроша нікому не жалував. Як лише мав, то кождому позичав та давав даром. Не раз висилав наймита свого, аби пантрував, хто в біді-нужді находиться у селі. А коли сей «зміркував кого», то він зараз ішов туди та й грішми ратував. Навіть більші квоти грошей давав він бідним, як видів, що їм дуже треба.

Раз перебрався був Федькович за старця-прошака та й каже до мене:

- Іду наших панів трібувати.

- Та куди йдеш, тезку? - питаю.

- Іду аж на Вижницю.

- Верхом чи пішки?

- О, пішки, бо хочу по дорозі ще декуди повернути.

На другий тиждень вертає вже мій тезко з мандрівки та й, закликавши мене до себе, розповідає:

«Знаєш, тезку, у тих панів бігме нема серця. Де лишень прийду до пана та й стану на ганку, молитви говорячи, а тут чую, вже в кухні пані кричить на кухарку, чому мене скорше не вигнала ще з подвір’я. А тоті всі пани, що я у них був, то всі мої добрі знайомі. У одних просив-єм хліба, у других - гроша, у третіх - переночуватися: «Хоть у кутику десь, кажу, примістіть мене, бідного чоловіка».

- Нема, нема у нас місця,- кричить пані,- занехарите нам хату.

Беру я та й іду до христінина-гуцула, а той не знає, де мене подіти. Усім частує та й на постелі мені стелить.

Але аби панам показати, які вони,- беру я, перебираюся зпанська вже та й їду фіякром до всіх тих, що-м у них був жебраком. Приїжджаю, а вони до мене: «Просимо, просимо до покою!»

- Ні, кажу, не хотіли-сте мене вчера жебраком приймити, то не приймайте мене і в сурдуті. Я той сам чоловік. Коли вам сурдут миліший від чоловіка, то ви не люди.

Що вони не перепрошують мене, але я сідаю зараз на фіякер і їду далі. Так до всіх тих їхав я, що у них за старця був».

ВІДЧИТ В 49-і РОКОВИНИ СМЕРТІ ТАРАСА ШЕВЧЕНКА

Шановна громадо!

Сорок дев’ятий раз збирається весь український народ святкувати по всій своїй землі, по всіх своїх хуторах велике свято. І підноситься тужливий, жалібний гомін - то гомін народу, і розлягається поминальний стогін - то стогін народу, і очі росою заливаються - то плач народу, і хвилями мчиться поклін із усіх рік українських та лине у Дніпро-Славутицю під могилу гордощів народу, під могилу найлуччого сина України - Кобзаря Тараса Шевченка.

Тарас Грушівський-Шевченко узрів світ 25 лютого р. 1814 в селі Моринцях, Звенигородського повіту, Київської губернії. Батьки Тараса - Григорій і Катерина були кріпаками помосковщеного німця Енгельгардта.

В півтора года по уродинах Тараса батьки його перенеслися в село Кирилівку, і в сьому селі підріс Тарас і став себе тут тямити, і всі його дитячі спомини в’яжуться до Кирилівки. Із сього села ходив Тарас дитиною-приземком шукати желізних стовпів, що підпирають небо. На шостому або семому році життя став Тарас учитись в школі у косоокого нестихарного дячка Совгиря. Та з перегодом вмерла Тарасова мати (р. 1823). Її, молодую, положила в могилу нужда та праця. Тарас дістав сварливу і сувору мачуху, що його не любила і часто безвинно карала. Щоб збутись Тараса з хати, батько його віддав «на виучку» до міщанина Губського, котрий розповідав йому про давню бувальщину і гайдамаччину. Але вже в два роки опісля (р. 1825) помер Тарасів батько. Вмираючи, сказав віщим духом: «Синові Тарасові з моєго хазяйства нічого не треба; він буде неабияким чоловіком; з його буде або щось дуже добре, або велике ледащо».

Одинадцятилітній Тарас став круглим сиротою. Дядько Павло й мачуха казали йому ходити до школи до стихарного дяка Петра Богурського, де Тарас навчився псалтиря і втік опісля у Лисянку, а відтак у Тарасівку до дячка-хиромантика (ворожбита), котрий, глянувши на ліву руку Шевченка, заявив рішучо: «У тебе нема кибети ні до чого, ні до шевства, ні до бондарства».

По сільських мандрівках 13-літній Тарас вернув у рідне село і став пасти громадські вівці, а опісля став на службу у попа Григорія Кошиці. Один хлипнівський маляр відкрив у Тараса талан до малярства і велів йому постаратись о карту від поміщика Енгельгардта, бо боявся держати у себе хлопця-кріпака без призволу. Та от управитель Енгельгардта взяв Тараса на службу до двора. Спершу помагав Тарас кухареві кухарити, відтак Енгельгардт запримітив у нього дар до малярства і зробив його своїм козачком та возив його всюди з собою, а врешті віддав його на науку кімнатному маляреві в Варшаві,- а коли сей похвалив талан Шевченків, дав його до малярів (Ширяєв) в Петербурзі, де Шевченко пізнався із своїм зямляком - малярем Іваном Сошенком³ і з поетою Євгенієм Гребінкою.⁴ Гребінка познайомив Шевченка з славним російським поетом Василем Жуковським,⁵ що був учителем наслідника престолу Олександра.

Шевченко рад був дістатись до академії штук красних,⁶ однак кріпакам був вступ тут заборонений. Жуковський упросив маляра Брюллова,⁷ щоб пустив який свій образ в лотерею і щоб ціну обернув на викупно Тараса з кріпацтва. Так і сталось, за 2500 рублів куплено волю 24-літнього Тараса в р. 22/4 1838 у дідича Енгельгардта.

Визволений з кріпацтва Тарас записався на Академію художеств, де став одним з найлуччих учеників Брюллова. Але кромі малярства, Шевченко писав також поезії, за що робив йому упреки маляр Сошенко. Спершу писав Шевченко вірші нишком, доперва коли дворянин Мартос⁸ і поет Гребінка стали його спонукувати, дав Тарас свої вірші печатати в р. 1840 у збірці «Кобзар».

В 1844 скінчив Тарас академію, одержавши золоту медалю і титул свобідного художника, і виїхав на Україну, де жив до р. 1847 і запізнався ближче з князем Рєпніним,⁹ котрого дочка Варвара¹⁰ одушевлялася його музою. З Чужбинським¹¹ робив Тарас археологічні прогулки по Україні. В Києві пізнався Шевченко з Миколою Костомаровим,¹² Паньком Кулішем,¹³ Гулаком-Артемовським¹⁴, Маркевичем,¹⁵ Савичем¹⁶ і іншими. В р. 1846 заснувалася чільна громада в Києві «Товариство святого Кирила і Мефодія».¹⁷ Члени сього товариства бажали видвигнути свою націю з темряви, котра не давала духовим силам її піднятись із занепаду, а тим самим нівечила її добробут. Головним прямуванням сього товариства була всеслов’янська федерація, щоб усі слов’янські народи мали свої народоправства і з’єдналися в один політичний зв’язок на федеративній основі. Крім того, поклало собі то товариство у програму: знесення скрізь по слов’янщині кріпацтва, земельний наділ селянам, свободу научування, свободу мови і друку. Свої думки і бажання переводили члени сього товариства теоретично і практично в діло. Шевченко скрізь збирав округ себе цілу громаду людей, розказував їм про українську історичну старовину, про гетьманщину [...].

Деякий студент Петров зробив донос на се товариство до губернатора. Все товариство спіймано в цвітні 1847 і відвезено в петербурзькі каземати, а відтіля в зсилку.

Тараса віддано в солдати і заслано за Каспійське море, зачислено його в Оренбурзький лінійний батальйон № 5. У неволі заборонено йому писати й рисувати. Шевченко ушив собі маленьку книжечку з поштового паперу, писав і ховав її у чоботи, щоб часом його «добродії» про те не дізнались.

Тут, тиняючись над Уралом, понаписував Шевченко найбільшу частину своїх дрібних проймаючих віршів. Тут Шевченкові прийшлося ще глибше вдуматися в самий ширець громадського життя, поробити найдрібніший аналіз громадського життя. У казармах з кріпостей побивався неволею Тарас: в Орській, Уральській і Новопетровській - нидів і терпів і про Україну мрів. Доперва дня 21 липня р. 1857 заходами княжни Варвари Рєпніної і графині Настасі Толстой¹⁸ дістав Тарас від царя Олександра II амністію і восени того ж року виїхав в Нижній Новгород, а в марті 1858 р. - в Петербург, де запізнався з Іваном Тургенєвим,¹⁹ Марією Марковичкою,²⁰ артистом драматичним Щепкіним,²¹ трагіком Айра Олдріджем,²² Сераковським,²³ Станкевичем,²⁴ Желіговським,²⁵ писав дальше вірші, а в році 1860 написав для школи «Буквар» і клопотався справою визволу своєї рідні з кріпацтва.

Але тяжкі злидні життєві і муки 10-літньої неволі зломили і підтяли сильну стать Тараса. Він став нездужати. Дня 25 лютого 1861 водна пухлина підійшла до легких, а о 5 годині рано дня 26 лютого 1861 Шевченко був неживий. А його смерть вразила громом Україну, що втратила апостола правди і науки.

Отсе були б коротенькі дати з життя Тараса Шевченка.

Шановна громадо! Вже наші прадіди прозрівали, кріпшали і обновлювались на старість ідеями і могутнім словом Тараса, наші батьки і матері виховались на євангелію Тарасовім, а ми представляємо вже третю генерацію у тій добі, яку муза Тарасова розвела на нашій Україні.

Злишно, проте, було б тепер подавати обширну оцінку творів і значіння Шевченка з усіх боків; кождий його твір представляє літературну велич, кожда ідея його являється ясною променистою зіркою. На часі, проте, зазначити сяєво музи Тарасової з того боку, з якого її найменше знають, а саме - яко співця народного, громадянського життя.

1. Яко геніальний поет, зображував Тарас старе і сучасне, новітнє життя в картинах, на яких бачиться дійсно життя, бачиться рух, а не саму номенклатуру, яку зустрічаємо не раз у інших, навіть у талановитих поетів. На картинах Шевченкових з старого козацького життя дійсно чується і рада з бунчуками та булавами, і море з летючими по ньому байдаками, і спів козацький, і завзяття козацьке, словом, старе життя. Коли Шевченко, відвертаючися від рабства і сну сучасної України, відзивається: «Було колись в Україні, ревіли гармати» і «Танцювало лихо»,- то відзивається так не через те, щоб йому ревіння гармат само про себе було миле, але через те, що то все ж таки було життя, в котрім виражався порив до діяльності і волі.

2. Шевченко умів проникнути суть всього народного життя. А застав поет справді сумне та невеселе те народне життя на Україні. Кріпацтво, кнут і нагайка, самоволя і бута, зрада і темнота гарцювали і плюндрували сучасну поетові Україну, калічили і сікли весь український народ так, що тодішнє народне життя України - се була одна велика народна рана. Щоб ту велику народну рану відчути, її переболіти, її народові і світові показати і грозою її власної величини стати вже раз лічити, на се дійсно треба було народного генія. Шевченко довершив сього. Все народне лихо-горе виявив і вилляв він в майстерних, потрясаючих і незвичайно вразливих картинах.

Коли зважиться, що в тодішних часах українське панство відцуралося було України, виділилося з народу чи то в уряд, чи то в баришування, чи то в здирство і зраду, коли зважиться, що саму основу України становив тоді український мужицький люд опущений, здертий [...], то тоді зрозуміється вагу тих найчисленніших картин у творах Шевченка, які зображують життя і долю тодішнього мужика, той спеціальний - нечуваний мужицький рай, про який Шевченко на одному загальнозвісному місці своїх поезій ось як говорить:

Он глянь: у тім раю латану свитину з каліки здіймають, з шкурою здіймають, бо нічим обуть царят недорослих. А он розпинають вдову за подушне, а сина кують, єдиного сина, єдину дитину, єдину надію в військо оддають, бо його, бач, трохи. А он попідтинню опухла дитина, голодная мре, а мати пшеницю на панщині жне!

Або в іншом місці:²⁶

[Шевченко] умів дивитись на людей душею.

3. Народне лихо було Тарасові його власне лихо, лихо його родичів, лихо його сім’ї, лихо усієї української землі. Яко чоловік з глибокою аналітичною думкою, Шевченко умів розібрати і зв’язати між собою різні виявлення того лиха, відшукати його корінь, жерело, в чім-небудь то лихо об’являлося, чи у чиновницькому обдиранню, чи у кріпацтві, чи у темноті, чи у зраді,- а раз зрозумівши його в усю глибину, «навчившись дивитись на людей душею», Шевченко малював те горе, оповідав про нього людям, ставав супроти нього і ніколи не міг задавити у собі того пекучого лиха, яке здіймалося на душі у нього з кождою думкою про Україну.

І не мовчав сам, а дрімаючим показував, як то гірко і огидно «гнилою колодою на світі лежати - або спати на волі і заснути навік-віки і сліду не кинуть ніякого!»

4. Не дивота, проте, що Шевченка дуже вражали всякі прояви зради проти своєї національності між своїми земляками. Перевертнів зове Шевченко з пересердям «п’явками».

5. Тут зазначити треба, як Шевченко задивлювався на національне питання українського народу, бо погляд Шевченка в сьому напрямі досі не був доторканний.

Питання національне взагалі є двояке: 1) націоналізм яко народна індивідуальність і 2) націоналізм яко шовінізм, народне самовозвишення, бажання відняти національність у другого народу, топлячи його в своїй національності.

Шовінізм стоїть упоперек міжнародному братерству, не дає статися широкій загальночоловічій кооперації, що, впрочім, бачимо тепер в германізації, обрусінню, мадяризації і іншому.

Антитезою шовінізму є народна індивідуальність, свобода кождого народу розвиватися відповідно до природи своєї рідної сторони, без насильного порушення мови і інших етнографічних відмін.

Широкий гуманізм Шевченка не допускав до себе узькоглядного шовінізму, і ніхто так безпощадною критикою не осудив декотрих народних традицій і народне життя, як сам Тарас Шевченко. Доста тільки нагадати його «Посланіє до земляків». Очевидна річ, що Шевченка дуже сильно вражали «няньки, дядьки отечества чужого», вражали його усякі наміри відняти у народу його індивідуальність, а оборона народної індивідуальності не єсть вузьким націоналізмом-шовінізмом,- тільки вихідним пунктом усього чоловічого прогресу і конечною метою всякої культури.

6. Широка, буйна поетична вдача не зволила Шевченкові пристати до яких-небудь політичних теорій, а з його творів можна би вичитати, що його політичним ідеалом була найширша політична свобода без стіснення. З вірша про «Саула» - про Давида і про святого Володимира бачимо, що Шевченко мав на думці прослідити історію царизму, а прослідивши її, заложив голосний протест проти самодержавства і його страшних жертв. У своїх творах «Сон» і «Кавказ» розказує Шевченко про московських царів Петра і Катерину, виказуючи кожному з них усе те, що зробили вони для України, як Петро розпинав Україну, а Катерина Січ зруйнувала і кріпацтво завела.

З тих віршів Шевченка, становлячих акт обжаловання царату, так і чується двісталітній здавлений плач українського народу. Шевченко проклинає тих незабутніх представителів московського деспотизму, не забуваючи при тім і на московськую бюрократію, яка товпиться на улицях і кричить «ура», а дере і з батька і з брата.

Говорячи про чуже, не забуває Шевченко і свого. Він вказує на Галаганів і Кочубеїв, що продали нашу Україну для лакомства нещасного, для «шляхетства московського прирожаного». А описуючи українське панство, не жалів Тарас красок, щоб виразно намалювати картину страшенного панського здирства і своєволі, картину огидливого насильства і розпусти, бо видів в тім панстві тоді представителів кріпацтва, видів, що ті пани:

Правдою торгують,

людей запрягають

в тяжкі ярма, орють лихо,

лихом засівають,-

видів, що тодішні пани, вештаючись по чужині, говорили про братерство і волю, а проте дерли, як і передш, шкуру з братів «незрячих» гречкосіїв.

В 1840-х роках забавилось було українське панство в український патріотизм, котрий об’являвся у тій формі, що наші пани:

У свиті ходили між панами,

і пили горілку з мужиками,

і вольнодумствовали в шинку.

Шевченко глумився над такими проявами народолюбства, і, таким чином, Шевченко перший зробив почин новому щиро демократичному напрямкові української ідеї. Око в око станув він проти тих панських нещирих патріотів і запитав їх публічно, по якому закону вони і землею, всім даною, і людьми торгують?

Шевченко перший усі добра панські, гроші, зібрані здирством з поневоленого мужика, словом, усе те добро, яким багаті люди панують над бідними і держать їх у неволі, назвав: «дідами крадене добро».

7. Критикуючи розпреділення громадського добра і щастя, Шевченко заступає погляд, що тільки робота і труд дають право чоловікові вживати яке-небудь добро:

Роботящим умам, роботящим рукам

Перелоги орать, думать, сіять, не ждать

І посіяне жать...

Так, отже, глибоко задивлювався Шевченко на громадське життя.

Шановна громадо! Довголітня, великанська мартирологія українського народу вступила в нову добу боротьби - в добу ясного, дзвінкого протесту проти своїх гнобителів - в добу творення історії. Ввесь світ дивиться тепер на неустрашимість, самопосвяту і ідейність борців і дивується, що у народу, гнобленого через сотки літ, у народу, окраденого із усього земного добра, ще не завмерла ідея волі, рівності та воскресення, що народний дух грімким голосом відзивається до всього культурного світу.

Мужицький народ, що за часів кріпацтва і панщини був панською власностію і худобою, яка за стайню і обрік мусила віддавати панам свою силу, своє тіло, свою волю і свого духа, народ, котрого історія писана тільки кнутом і кайданами російського царату, визиском та мантійством шкіролупів,- сей народ спромагається вже до живого протесту, показує світові домовину, яку для нього збив і зладив його ворог, сей народ заставляє вже ворога соромитись перед культурним світом своїх звірств, своєї облуди і всіх своїх нікчемних і нелюдських вчинків.

Сей протест українського народу, його поступові й слушні домагання, розуміння правди, розуміння поступових ідей, самопосвята, неустрашимість - сей відгук життя нашого народу - се не прийшло до нас само з себе, се не витвір сьогоднішніх часів, се не ласка ворога-гнобителя - се твір найгеніальнішого сина України і апостола правди і науки Тараса Шевченка, котрого могила поростає 49-літнім барвінком, котрий до старого плуга викував новий леміш і чересло і в тяжких упругах зорав свій весь переліг, а на перелозі посіяв свої щирі сльози, а ті його сльози сходять і виростають. І сходитимуть і виростатимуть, животворною, цілющою силою обмиють братню кров, змиють зневіру, обмиють заплакану матір з кайданів-неволі, збудують нову вільну Україну, сонячним сяєвом її осяють і синам обновленої України світитимуть доти, доки Дніпро в море ллється.

СВОЯ НАУКА

Ви кажете мені написати статтю до вашої «Бистриці» на тему виховання села, а я казання ні сам не люблю, ні другому вертіти ухо науками не вакаюся.

Село само добре знає, що дідьче, а що боже, так як знає, що погане, а що красне.

Але як виджу отих дідів-стариганів, що в глибоку старість повдовіли та й не сидять собі при своїх дітях дружених та мирно віку не доживають, але користають з того, що парубоцтво і молодюки у війні повигибали, та й даються на підмову і женяться із молодими дівчинищами, а відтак пекло в хаті мають,- то пригадується мені тота співанка, що дівкам розуму наспівує, та й рад би я її кожному селу пригадати, най би дівки більший сором мали!

Котилиси вози з гори, вломилиси свірні,

Не йди, дівчє, за одівця, а жди свеї рівні.

Не йди, дівчє, за одівця з чужеї намови,

Бо буде ти кровця течьи з твоєї голови.

Ой буде ти кровця течьи та ше ме чюріти,

Та будеш ти памнєтати одівцеві діти.

Але це не моя наука, сохрань боже, це придумали годні газди та й годні газдині.

МУЖИК-АСТРОНОМ

Дня 11 червня 1923 р. минуло двіста літ, як у селі Проліс коло Дрезна, в мужицькій хаті, прийшов на світ Іван-Юрко, 2 імен, Паліцш.²⁷ (Не є виключене, що це був нащадок українського повоєнного емігранта Палича.) Звичайно буває так, що мужик живе по смерті в пам’яті ще лише доти, доки жиють його безпосередні потомки та кревняки. А Іван-Юрко Паліцш, хоч був мужиком, ще й досі живе в пам’яті не тільки своїх саксонських земляків, але й у всьому вченому світі. Бо власне він показав, що мужицька голова та мужицьке око годні не раз потрапити далеко більше, чим панські голови та очі з високого плеча. Він газдував собі в селі Проліс зі своєю дружиною примірно, але ззамолоду не марнував ночі та не ходив пити ні гуляти, лиш вдивлювався в зорі і навчився їх читати та й помалу-помалу допровадив до того, що всі вчені астрономи стали його астрономічне знання респектувати і поважати. Всі астрономи знали, що в р. 1758 мала появитися комета Галея, але не знали, котрого дня саме. Це знав мужик-звіздар Іван-Юрко Паліцш і на різдвяний вечір 1758 р. голим оком показав її своїм знайомим, а відтак все, що бачив, подав до відома всім ученим астрономам. Читаючи зорі, цей звіздар-автодидакт опісля відкрив голим оком в р. 1782, що звізда Альголь періодично зміняє величину свого світла, а іменно світить через півтретя доби величиною другої класи, а зараз по тім через дев’ять годин зменшує світло до величини четвертої класи звізд. За його відкриття Королівська англійська академія наук іменувала його своїм членом, а Паризька академія своїм кореспондентом.

То було ще в часі Семилітньої війни,²⁸ але масштаб оцінки мужика ще й досі не змінився. І досі ще потрібно, щоби мужик перевищав о цілий поверх всіх вчених певної ділянки наук чи в творчій праці, то аж тоді про нього заговорять і його пом’януть, а так, то най він усіх панів годує та й убирає, най доми божі і людські кладе, най держави тримає, най ціле життя на сонці пражиться або зимами мерзне, най пісної землі хліба добуває, най міліони вояків на смерть висилає - то однако про нього ані пес не гавкне і його не пом’яне.

ПРОМОВА, ВИГОЛОШЕНА В СНЯТИНІ 14 ЛЮТОГО 1926 р. В ЗАЛІ МІЩАНСЬКОЇ ЧИТАЛЬНІ РАВЛЮКОВІ ВАСИЛЕВІ²⁹

Ви вийшли із села Снятинського повіту і пішли в гімназію, а опісля у фахову школу вищу, а надто в академію рільничу в Дублянах і вернули з добутками науки знова у село на землю Снятинщини і тут розпочали свою працю на ниві народної просвіти і народної свідомості. Працювали ви невсипучо з відданням усіх своїх сил, з усім запалом і без компромісії та без застережень від ранньої молодості аж досі, аж та праця посріблила вам ваш волос.

Все ішли ви прямо і тільки шляхом праці для свого народу, не відступаючи убік ані на крок, хоч той прямий ваш життєвий шлях був терневий.

Ви ніколи не кривили душею і ніколи не запорошили Кобзаревого заповіту: ви вірно і відважно стали найліпшим сином цеї землі, її солею, її пшеницею. Самі ви - з-під селянської стріхи - найліпше зрозуміли, що селяни - це саме основа народу, це ті його підвалини, без яких ми не можемо збудувати життя. Зрозуміли ви, що ті підвалини мусять бути здорові, свідомі вартості своєї праці і свого завдання і упиратись на камінних здобутках науки і просвіти. І ви зрослися з нашими працівниками землі в одну нерозривну цілість і вели наш народ тут, на снятинській землі, до ліпшої будуччини. І от-от здавалося вже, що ви, несучи лампаду світла і ставши електроном народної просвіти,- вийшли вже побідно і поставили фундамент під народний терен та станете втішатись нагородою за свій труд. Та не так склалося. Зломив ворог освіти підвалини, здвигнені працівниками нашими, порубав, поневолив, вистріляв їх і вивішав, і настало лихоліття. І ви після двадцятлітньої невсипучої праці опинилися перед списами багнетів, які вас викинули із власної хати і прогнали вас від власного народу. І тоді ви напружили усі свої сили і ціпко оперлись об рідну землю і відповіли багнетам: «Вбийте мене, а я звідсіля не уступлю, відбирайте мені учительську і директорську посаду, відділяйте мене від народу багнетами і крісами, а я не піду від нього, бо моє життя - це праця». І сталось, що ви, фізично знеможений, посивілий працівник, побідили гарматами озброєного ворога просвіти і дальше - безпереривно ви є і останете тим електроном, у якого проміннях вникає в народ просвіта, наука і свідомість. Ви були головою філії «Просвіти»³⁰ в Снятинщині, і коло вашої особи концентрувався весь просвітний рух повіту, а місце вашого осідку - Волчківці³¹ були метрополем

І яка вам за се плата? Вам, що стоїте перед нами без здоров’я, без маєтків, без зору і навіть без засобів до життя і сім’ї. Немає у нас багатої влади, багатих посад, ми переживаємо лихоліття. А наш трудящий народ вас бачить та цінить високо, і якраз мені припало то щастя вручити вам грамоту, якою загальні збори товариства «Просвіта» у Львові з дня 25 грудня 1925 року іменували вас за вашу працю почетним членом всього товариства. Передаю вам і желаю вам, щоби ваша творчість і сила не вигасала ще довгі-довгі роки, щоби ви і надальше оставали сяйвом Снятинщини, щоб діждались обміни на ниві своєї праці, щоб і у вашу хату невсипущого працівника завітало добро, у вашу комору - зерно, у ваші стайні - стадо, у вашу сім’ю - гаразд. Щоб той леміш і чересло, яке ви викували до старого плуга, до краю зорало народну ниву і щоб на тій ниві ваша праця зійшла і буйно заколисалась перед вашими видивленими очима.

ФРАГМЕНТИ МОЇХ СПОМИНІВ ПРО ІВАНА ФРАНКА

То було тої зими, коли у Відні скидали Баденього з президента міністрів.

Весь Відень кипів і кидав громи на галицьких володарів, на Баденього,³² поляків і на чехів.³³ Вольф³⁴ і Шенерер³⁵ у своїх всенімецьких, Адлер,³⁶ Пернерсторфер³⁷ і Шугмайєр³⁸ у робітничих, а навіть Люегер³⁹ у своїх християнсько-соціальних кругах устроювали віче за вічем, і всі погубляли шляхетську, галицьку господарку та, вказуючи на страшні наслідки панування шляхти над нашим народом в Галичині, домагались прогнання деспотичного і брутального шляхтича К. Баденього із становища президента міністрів. Тоді-то поступові віденці, як професори унів[ерситету] і редактори Зінгер⁴⁰ і Менгер,⁴¹ провідник соціальних демократів В. Адлер, звернулися через визначного чернівецького студента Гната Ляйхнера до укр[аїнських] товариств «Січ»⁴² і «Родина»,⁴³ щоб устроїли великий мітинг, в якому найбільше визначні і авторитетні бесідники-українці взяли б участь, промовили б і зуміли б відслонити перед світом наслідки шляхетської господарки у східній Галичині.

До комітету увійшли були мої приятелі Роман Сембратович,⁴⁴ Іван Саноцький, В. Загайкевич, М. Пасічник і я, і постановлено запросити як бесідників Івана Франка та Андроніка Могильницького⁴⁵ з Галичини, а з Відня Пернерсторфера і Шугмайєра; крім того, Гната Ляйхнера, що вже тоді як студент проявляв великі здібності ораторські, а до українців велику симпатію. Особисто з нас знав Франка тільки Роман Сембратович, і тому виделегували ми його з привітом для Франка у готель на Флоріанській улиці. Сембратович вернув від Франка промінний, неначе із святині, і заявив нам, що перед мітингом не доведеться нам бачити Франка, бо приготовляється і до бесіди на мітингу, і до відчиту в товаристві фабіанців про положення українського мужика у східній Галичині.

Я, що був на першому році права, малий, гей мушка, і не мав нагоди особисто зустрічатися з великими людьми, ждав у гарячці зустрічі з Франком.

На мітингу говорив Шугмайєр, дальше Пернерсторфер, потім плавно по-німецьки баритоновим голосом Могильницький, а відтак Франко. Кожне його речення викликувало або бурю потакувань, або бурю гніву проти подвижників східногалицького пекла, яке Франко майстерно розкривав і тоном ученого демонстрував.

До того часу видавався мені наймудрішим бесідником професор Чиглярж, що викладав римське право, однак коли я почув Франка, поставив я його далеко вище Чигляржа і вище всіх бесідників з мітингу. Хотілося перед ним упасти і цілувати його в руки і ноги. Хотілося його нести, щоб не запорошив своїх ніг порохом улиці. Хотілося обсипати його цвітом. Та через тисячну товпу не вдавалося мені пробитися до його, і я вийшов мов оп’янілий маєстатом його величі.

На другий день вечором мав Франко говорити у фабіанців,⁴⁶ і я туди ледве дотиснувся. Тут аудиторія була з-посеред поступової інтелігенції, і Франко викладав науковою методою, а його виклад незвичайно захоплював слухачів, серед яких були і парламентарні посли, і редактори поважних газет і журналів, і професори університету, і письменники, як Петер Альтенберг, Шніцлер⁴⁷ і ін.

Після викладу посипались із аудиторії численні запити, а Франко на всі ті запити відповідав через дві години, змальовуючи всесторонньо положення українського народу у східній Галичині. Враження було велике.

На другий день довідався я, що Франко буде вечором у Центральній кофейні на Панській улиці, і я пішов туди з покійним Романом Сембратовичем, який мене представив йому і Могильницькому. Могильницький весь час розповідав інтересно про різні виборчі приключки, був веселий, метав жартами, як китицями цвітів, а наприкінці оповідав, як-то він того ж дня з Франком бавився у Вурстель-Пратер⁴⁸ і як Франко їздив на каруселях, і в ресторані Свободи танцював з якоюсь ладною віденкою, і в танці вивихнув ногу. Франко не перечив Могильницькому і тільки посміхався. Розповідав також, що був з Адлером на обіді у професора Зінгера та дуже вихвалював мудрість і вченість В. Адлера й тішився, що отворив собі дорогу до віденських газет і журналів. Я дивився зблизька на Франка, як на сонце, від якого меркнуть очі. Дуже я врадувався, коли Франко запитав мене, що я студіюю, а довідавшись, що я на другий день їду додому, сам мені запропонував: «Ну, то їдьте разом з нами!»

На другий день не мав я ще всіх грошей на дорогу, але щоб не змарнувати такої небувалої нагоди, я позаставляв де що міг і станув до умовленого поїзда на північнім двірці. Франко покмітив, видко, мою несміливість і взяв мене попід руки та й завів у своє купе і почастував яблуками, яких мав повну вовняну торбу. Я почував у собі стид і ніяковість із-за того, що я студент прав, а не філософії і не зможу та й не доріс говорити з Франком про теми, які він в дорозі буде порушувати. Але в дорозі, коли Могильницький заснув був, Франко сам у розмові зі мною доторкався таких тем, які мене повинні були інтересувати. І так викладав мені, неначе Чиглярж, про чотири періоди розвою римського права, а іменно: 1) від початку основання Римської держави до часу устав двенадцяти таблиць; 2) від дванадцяти таблиць до Ціцерона; 3) від Ціцерона⁴⁹ до Константина Великого;⁵⁰ 4) від Константина до Юстініана.⁵¹ Виложив мені як на долоні, як повстали leges,⁵² senatus consulta,⁵³ edicta magistratuum,⁵⁴ constitutiones principum,⁵⁵ responsa et sententiae prudentium,⁵⁶ переповів зміст джерел: Gaji institutionum libri IV,⁵⁷ tituli ex corpore Ulpiani,⁵⁸ libri V Julii Pauli,⁵⁹ collatio legum Mosaicarum et Romanorum,⁶⁰ Fragmenta Vaticana,⁶¹ уставу Валентиніана III з 426 р.,⁶² кодекс Григоріанський, Гермогеніанський, Теодозіанський⁶³ і компіляцію Юстініана (527-565), питав мене, чи знаю різницю між agnatio і cognatio⁶⁴ та що таке є fictio legis Cornelial.⁶⁵

З викладів професора Чигляржа я мав деяке поняття про ті всі теми, однак я ніколи не гадав, що такий велетень красного письменства, як Франко, мав такі основні і детальні відомості також у тім напрямі. Викладаючи мені різницю між agnatio і cognatio, зауважив, що у нас, у східній Галичині не тільки між шляхтою і прочим населенням, але навіть межи мужиками та різниця зазначується ще й тепер. Коли я, маючи тільки незначні відомості права, забігав у вуличку літератури, Франко взяв мене іспитувати з Байрона і Шекспіра і зауважив, що від сих двох велетнів зачинається взагалі література так, як право від римського права, а наука про національну економію від Адама Сміта.⁶⁶

Слухаючи викладу Франка, я почував свою умову бідноту і в думці желав собі, щоб пробудився Могильницький та щоб звів бесіду на жарти або на шахрайства галицьких панів. Франко став вдивлятися в мене і раптом запримітив: «От бачите, у вас баденівська голова!»

Я спалився на вуголь, а Франко мене випитував: «Ви читали Цезаря Ламброза?»⁶⁷

«Ні»,- кажу.

«Ну, то прочитайте його «Der Verbrecher»,⁶⁸ там знайдете пояснення, що значить анормально велика голова».

А Могильницький, впадаючи, додав: «Не слухайте його і не читайте варіятів, але дивіться восени на капусту!»

Я топився із стиду за свою голову.

Пригадую собі ще, що Франко, говорячи про Отелло як про проблему сумніву, ужив порівняння: «Так як Міцкевич був поетом зради, так Шекспір був безсмертним поетом сумніву, якого не зумів досягнути навіть Гете у своїм Фаусті». Я і тут упрівав, аж нарешті пробудився Могильницький і відразу казав мені співати гуцулки. Спершу я не похочував, але коли й Франко мене підбадьорював, я розпочав в’язанку коломийок «Параскою»:

Ой пішов я до Параски лиш голі два разки -

А вна мені показує аж три перелазки:

«Оцим будеш заходити, а цим виходити,

А цим будеш утікати, та як муть ловити».

Та «Параска» подобалась була і Могильницькому, і Франкові, і Франко опісля не раз повторював собі у хвилях загальної мовчанки.

Стільки ж я і бачився з Франком особисто.

Спитаєте, може, яке враження зробив на мене Франко?

Великого астрального тіла, що гріє всю Україну, а світить далеко ще дальше.

Опісля завелась була між нами переписка, яка у війні затратилася. Франко радив мені закинути писати поезію в прозі та вернути до «Параски», себто до мужиків.

АВТОБІОГРАФІЯ

Мої дєдя Юрій Семанюк родились в р. 1846 в Кобаках в численній мужицькій сім’ї, бо мали п’ять сестер і двох братів, і їх дєдя Стефан не мали стільки поля, щоби усіх дітей повідвіновувати як слід. Дєдя бралися добре науки у сільській школі, і для того дід Стефан трібував їх вивчити якогось ремесла і дав їх на науку до церковного маляра, а коли ця наука дуже барилася, відобрав їх від малярства і дав на науку до дяка, бо дєдя мої вже змалу мали гарний сопрановий голос, який опісля перейшов у тенор. Дяківства училися мої дєдя у кожного дяка у кожнім селі у горах від Путилова до Жаб’я. При науці дяківства у Путилові мої дєдя звернули були своїм голосом на себе увагу проживаючого тоді в Путилові письменника Юрія Федьковича, що полюбив був дуже металічний голос мойого дєді і сам любив дуже співати.

Федькович майже щодня кликав до себе мого дєдю і учив їх співати світських та церковних пісень, давав їм із своєї бібліотеки книжок до читання і взагалі опікувався моїм дєдєм як своїм молодшим братом. Дєдя віддячувались великим приятельством і прив’язанням до Федьковича, за яким - як опісля казали - штрикали б були у вогонь і з яким варт було жити та й умирати. Після своєї довгої мандрівки гірськими селами дєдя вернулись опісля до села Кобаки в Косівському повіті і оженились, беручи собі за дружину у Дмитра і Насті Олексюків, званих Микитюками, їх доньку Анну. З дєді Юрія і нені Анни прийшов я на світ 13 липня 1874⁶⁹ і після року колиски взяли мене на виховання до себе на Заліську гору дід і баба: Дмитро і Настя Олексюки, які піклувались мною через 6 літ. Дід Дмитро Олексюк, в селі званий Микитюком, був то правовірний і справедливий гуцул, дуже доброго серця господар ще з первісною простотою, бо не умів ані читати, ані писати, у війську не служив, орав ще деревляним плугом, їздив тільки волами, святкував усі хоть би і найменші свята, вірив у відьми та лісовиків, добре вгадував наперед лиху і добру погоду, нікому не каламутив води і приймав на нічліг всякого, хто тільки того собі забажав. Газди з газдинями і доньками або синами з Брустур, з Жаб’я, з Ворохти та Гриняви, з Довгополя, Устєрік, Ріжна, з Ясенева, з Яворова та Криворівні, їдучи верхом з набором на доли, щоб заміняти скором та посудину на хліб, все повертали до мого діда на ніч, і майже щоночі ночувало у дідовій хаті десять, а не раз і двадцять осіб. Дід і баба гостили їх вечерею і сніданком, а дуже часто приносили з корчми горівки і частували гостей. Дід дуже любили з гостями набуватися та й хоть розповідати, хоть слухати оповідань про давнину, як Черемошем ішла турецька границя, про якогось лихого ката Гурського, про великого багатиря вірменина Ромашкана, про татарів і волохів, про лісових божків і духів, про рахманський великдень, Асафатову долину, про відьми і чугайстра, про Каньовського, про чудне зілля і т. ін.

Дід уміли красно грати на флоярі і по вечері грали, а гості співали і танцювали, ще й бабу і мене брали в танець і вивчили були мене танцювати гуцулки, аркана і гайдука (танець з присюдами - сільська коломийка). Як лучився коли день, що у діда не було гостей, то дід були дуже сумні, навіть не сідали вечеряти за стіл, але вечеряли з бабою і зі мною на лавиці, під полицями, сидячи на малім стільчику. Ще я був малим приземком, як дід і баба справили мені всю парубоцьку ношу, і капелюх з павами, і онучі крашені, і нараквиці вовняні та й брали мене до церкви, а не раз до містечка Кути або до Косова. Я пропадав за дідом, та за його казками, та співанками, та грою на флоярі, та за тими бадіками і вуйками, що у діда ночували і в гості повертали, і так красно, та весело, та любо набувались, красну бесіду мали, мене вихвалювали, теплими долонями гладили, баранчиками, із бринзі топленими, та пукавками, та денцівками, та сурмами обдаровували, красних співанок співали, хату аж до сволоків веселили.

Я любив діда і бабу, а як дід мене любили, повидів я тоді, як управа кобацької школи візвала діда, щоб мене вписав до школи. Дід три дні не їли та й поплакували, а четвертого дня мене до школи самі відвели. Школа була далеко, і дід мене все водили і напротив мене виходили. Азбуки учив мене учитель Колцуняк, батько Марійки Колцуняківної, авторки повісті «На стрічу сонцю золотому»,⁷⁰ чоловік лагідної вдачі, який нікого не бив у класі. Опісля учили мене учителі: Пасічинський і Роговський, які любили бити прутом, коли хто не умів свого завдання. У вищих сільських класах учив мене управитель кобацької школи Омелян Казиєвич. Се була душа не чоловік. Учив мене приписової науки, а кромі неї, ще й німецької мови так, як свого сина, і довів до того, що я говорив гладко німецькою мовою і читав німецькі повісті, які він для мене випозичував від місцевого пароха о. Петра Стефановича. Десь коли я був в другій або третій класі сільської школи, мої дєдя і неня перенеслись з молодшим братом Василем і наймолодшою сестрою Єленою на гору до діда і тут в окремій кімнаті замешкали та й мене від діда силоміць відобрали, кажучи, що дід мене дуже розпестили і нічого доброго не навчили. Із-за того дід загнівались були на дєдю і спересердя спродали ліс «Цухонів» кутському господареві лишень тому, щоби моєму дєді і моїй нені того гарного ліса з оленями, сернами і орлами не оставляти по собі в спадщині. Із-за того лісу дєдя з дідом не могли вже помиритись і розумерлися у гніві. Дєдя виділи, що я слабого організму і до фізичної роботи непридатний, для того просили управителя Казиєвича, щоби мене приготовляв до гімназії. Управитель Казиєвич учив мене дуже щиро навіть ночами у своїй канцелярії. Дєдя мали дома дві шафи, повні книжок, і, піддаючи мені по книжці, казали вечорами читати ті книжки голосно при вуйках і дєдевих знакомих. Читалося «Дністрову Русалку»,⁷¹ «Правду»⁷² за рік 1869, Федьковича, Нечуя,⁷³ «Марусю» Квітки,⁷⁴ Вовчка, видання «Просвіти», переповідалося і якісь російські та німецькі книжки, від місцевого пароха визичені. При тому читанню вуйки пригадували собі дещо цікавого із свого життя і оповідали годинами, чим рівно ж і я переймався. Коли читано книжки Юрія Федьковича, дєдя мої не могли нахвалитися того свого «тезка» і розповідали про нього, як то він не раз співав у церкві в Путилові так сильно, що усі гудзики у його кабаті потріскали і попадали на землю, начеб їх ножицями обтято, як Федькович на святвечір все своє окруження частував усіма стравами і горівкою та медом, а навіть худобу і кури заливав горівкою, як всі свої гроші роздавав вбогим мужикам або брав дєдю і дяка Никифора Розбіцького⁷⁵ до Вижниці і тут купував книжки, та гердани, та порошниці, та коні вороні. Не раз сходив з Путилова дяк Розбіцький і приносив дєдеві листи від Федьковича, і я бачив, як дєдя тими листами захоплювалися і, читаючи їх, не раз плакали із радості та з великої зичливості.

- Ото в мене раз чоловік, то золота душа,- казали дєдя.- З ним не нажився би, ні наговорився би,- то нема понад того чоловіка на гори й долини.

Того року, в якому Федькович помер, зійшов був Розбіцький до мого дєді і розповідав дєдеві про послідні дні життя поета. Оба плакали, як діти, над тою втратою, а дєдя нарікали на Розбіцького, що не дав їм знати про недугу і смерть Федьковича.

Мої дєдя були на свій час і селянський стан досить очитані, любили все, що гарне і добре, любили багато читати, а навіть самі брались принагідні вірші писати, були дуже вразливі на чуже нещастя і на чужу кривду і хотіли дуже, щоб мені, слабовитому хлопчині, не довелось переживати тверду мужицьку недолю, але щоб я пішов у школи і добувся якогось легшого хліба, чим мужицький. І повезли мене до польської гімназії в Коломиї (про що я згадую в новелі «Як дим підоймається»). Я не умів говорити по-польськи і спершу дуже бідував у гімназії, а особливо знеохочувався я дуже, коли професори, натякаючи на мою мужицьку ношу в нижчій гімназії, цвіркали мені в очі, що я повинен скинути хлопську одіж і в сюртук убратись або залишити школу і піти гній возити. Я швидко поборов труднощі мови і вже від першого півроку був відзначаючим учеником через всю гімназію. Історії учив мене професор др. Кубішталь, чоловік вільнодумний і поступовий, який вщіплював у молодіж відвагу і охоту до поступу, а не любив лизунства та сервілізму. Ніколи не позволяв відмовляти «богородице діво» на початку або на кінці денної науки, і навіть тоді на се не позволив, коли раз з’їхав був зі Львова інспектор Іван Левицький і візитував нашу класу на послідній годині історії. Латини учили мене професори Мислєвич і Косьонович та Лембіцер, а греки - професори Штангерберг і Перфецький, німецького - професори Бабінський і Хрістоф, польського - професори Габрієльський і Васильковський, а українського - професори Лев Дольницький в нижчій гімназії а Михайло Пачовський⁷⁶ (автор розвідки «Билини і думи» і короткої історії укр[аїнської] літератури). Дольницький не виходив поза рами історії літератури Омеляна Огоновського,⁷⁷ а Пачовський жадав більше очитаності з усієї, отже, і з найновішої нашої літератури, і більшої граматичності. Професором релігії був незвичайно тактовний і праведний та добрий чоловік о. Микола Лепкий, званий через учеників «богом». Понабиравши багато платних лекцій, я до пізньої ночі відбував ті лекції і не мав часу висиджувати на тодішніх тайних зборах кружка шкільних товаришів, які в дійсності не були тайними і на яких тільки багато папіросів викурювалося а навіть горівку попивалося. За то визичував я з того кружка книжки і сам собі пренумерував «Житє і слово», «Зорю», «Дзвінок», «Правду» і «Буковину».

У гімназії зазнайомився я з цілою нашою літературою від договорів з греками та Даниїла Заточника⁷⁸ до Франка і Чайченка.⁷⁹ Дуже велике враження робили тоді на мене Шевченко, Франко і думи та народні пісні у збірнику Головацького.⁸⁰ Кромі того, я захоплювався дуже Гомером, Шекспіром, Словацьким, Шіллером і Гоголем. В Коломиї мешкав я разом з товаришами Миколою Кошаком з Москалівки, Сеньом Горуком із Снятина і Ярославом Федорчуком із Снятина. По матурі намовив мене мій товариш і приятель Микола Кошак, який рік перед тим вже просидів був на університеті у Відні, щоб я разом з ним поїхав у Відень на медицину. До Відня вибрався я з малими грішми і, не могучи вписатись на такий дорогий факультет, як медицина, вписався я на правничий факультет, хотя й до науки права не мав я охоти. Права учився я у Відні для хліба, а більше займався літературою та просвітою серед віденських українських робітників, що рекрутувались переважно із галицьких мужиків. Записавшися в члени академічного товариства «Січ» у Відні, разом з товаришами Романом Сембратовичем, Іваном Саноцьким та Володимиром Загайкевичем стали ми «Січ» реформувати, виступаючи різко проти кнайпівського та буршівського життя,⁸¹ а тим самим і проти старших січовиків, а натомість вводячи в січове життя відчити з обсягу науки і красного письменства. Ми скомунікувались були з поступовим «Обществом студентов из России»⁸² і ходили також на їх відчити і сходини і багато користали, бо там під проводом дуже хоровитого, а не менше ідейного і очитаного тов. Вегнера були люди дуже образовані і умні та незвичайно пильні і працьовиті. Перед тим заснував був у Відні Захар Скварко з Йосипом Партацьким, Миколою Кошаком і Михайлом Пасічником та Андрієм Ференчаком робітниче товариство «Родина». Наш кружок чотирьох, з Михайлом Пасічником та Яхимовичем, заснував опісля робітниче товариство «Поступ», і кождий з нас уважав своїм обов’язком мати відчити в тім товаристві бодай раз в місяць. Я приссався до гарної бібліотеки січової і університетської та «Общества студентов из России» і двірської і так далеко зачитувався в красному письменстві німецькому та російському, що майже нерадо заглядав до римського та німецького права. Тодішній січовий сеніор др. Євген Левицький,⁸³ чоловік всесторонньо очитаний і образований, виложив нам елементарний буквар національної економії і велів читати Мирного «Хіба ревуть воли...» та Чернишевського «Что делать?», які тоді на мене зробили сильне враження.

«Капітал» Маркса і вся суспільницька наука видались мені тоді надто твердими, надто безнадійними і буденними, і я забігав крадькома до красного письменства та симпатизував зі школою, якої осередок концентрувався тоді довкруги монахівської «Ді Югенд».⁸⁴ Я писав тоді дрібні поезії в прозі до «Буковини», малі ескізи до львівського «Дзвінка» (під псевдонімом «Марко Черемшина») а критичні огляди до «Зорі» (під псевдонімом «Марко Легіт»), Коли засновано «Літературно-наук[овий] вісник», я, за порадою Франка, виступив у ньому із своїми неореалістичними новелами з мужицького життя та залишив поезію в прозі.

В гімназії, десь у другій або третій класі, став я крадькома писати вірші. На шевченківських вечорницях та концертах радо брав я на себе відчити про творчість Шевченка, а десь в п’ятій чи шостій класі відважився я був вислати до чернівецької «Буковини» (редагував її тоді Осип Маковей) своє оповідання «Керманич», яке О. Маковей напечатав в ч. 73-74 «Буковини» з дня 3 і 4 квітня 1896 року. Осмілений тою подією, я написав драму в 5 діях під заголовком «Несамовиті» і вислав на конкурс до виділу краєвого у Львові. Драма премії не дістала, але др. Євген Олесницький оцінив її в «Зорі» десь в році 1897 або 1898 досить прихильно. На літературному тлі переписувався я з Франком, Ол. Борковським⁸⁵ та О. Маковеєм, та вся та переписка в часі світової війни пропала [...]. У Відні мешкав я разом з приятелем Миколою Кошаком, і до нас загощували дуже часто свідоміші українці наддніпрянці (приміром, адвокат Дмитрієв⁸⁶ з жінкою був постійним нашим гостем і ін.), і ми устроювали у себе вдома літературні гутірки, запрошуючи до нас також інших галицьких товаришів, як, приміром, письменників Сильвестра Яричевського,⁸⁷ Мелетія Кічуру,⁸⁸ Романа Сембратовича, Павла Демця⁸⁹ і др. Також в багатій на літературні журнали кофейні «Центральній» першого повіту Відня мали ми свої постійні сходини, куди заходив також Петер Альтенберг⁹⁰. Нарешті забрався я також до правничої науки і, покінчивши права, вступив до віденського суду на судейську практику. Та побачивши, що там на посаду судді треба ждати найменше 25 літ, я перейшов на адвокатуру і прийняв місце конципієнта (помічника) у адвоката д-ра Миколи Лагодинського серед улюблених зелених гір в Делятині. Тут перебув я 6 чи сім годів і займався січовою організацією та просвітою селян і залізничних та салінарних та тартачних робітників. В кождім селі знала мене і мала дитина, мужики мене дуже любили, і тому легко прийшло мені заступатись і клопотатись двічі за кандидатурою моєго шефа на посла у парламент до Відня. Приноровлюючись до порішення управи радикальної партії в році 1912, отворив я адвокатську канцелярію в Снятині, де і досі заступаю мужиків перед судом та різними властями.

З Федьковичем я особисто ніколи не був знайомий, Франка подивляв я за його великий розум, а любив за «Зів’яле листя» та його повісті-новели і драму «Жандарм».⁹¹ З М. Драгомановим я не листувався і не зазнайомився особисто.

Гімназистом я не був близько знайомий із радикальною партією в Коломиї. Десь коли я був в III або IV класі, з’їхав був до Коломиї соціаліст Нарольський, чоловік середнього віку, за яким слідила жандармерія. Він ховався у мене через довший час, а тільки вночі ходив над Прут, щоб собі сорочку випрати. Його розмови про суспільний лад були для мене нечуваною новиною. Етнографічних матеріалів я не збирав, бо сам був тим матеріалом, пересякнувши наскрізь народними піснями та казками із самого малку. Я виріс серед співанок та казок, та сопілок, вдихав їх в себе і віддихав ними. Дєдя, відобравши мене від діда, виділи, що я нездібний до твердої роботи, і, кромі до школи, посилали мене також худобу пасти лісами, і тут з пастухами виспівував я до смерік і дубів то все, що у діда навчився і що переймив був від других пастухів. Коли так гляну назад себе, то не можу замовчати, що багато я батьків бачив, але щоб котрий батько так глубоко і безмежно любив свою дитину, як мої дєдя мене любили, цього я не бачив. Тому великого болю завдала мені смерть мого дєді, якого насамперед побили були із-за рушниці румуни весною 1919 р., а 20 лютого 1920 убила кагла. Мого брата Василя втратив я ще перед 20 роками, а убила його здоровля і життя військова цісарська служба. Ще жиють мої мати до якоїсь години та й сестра Єлена.

Коли весною 1919 р. румуни мали заняти Покуття, а я з делегацією Станіславівського правління виїхав до них для переговорів, щоби заждали, аж наше військо само уступиться, щоби не прийшло до проливу крові, румуни задержали нас (Степана Витвицького, Гната Мартинця, Степана Левицького, якогось бадьорого військового офіцера і мене) через цілу ніч, а світанком заграбили нам наш віз і коні і казали нам вертати пішки до Снятина навперед їх війська, уставленого назад нас в розстрільну, і раптом розпочали назад нас формальний наступ. Кулі дзвеніли нам попід пахи, і тоді я кинувся у придорожній рів з пливучою весняною водою і перележав тут у студеній воді з годину, а то й довше та із тої перестуди занедужав на нирки і досі з тої упертої недуги вилічитись не можу. Це осталось мені на спомин...

Стільки з моєї автобіографії, а до того додаю ще такий авторисунок:

Середнього росту, кругла стать, хід енергічний і ще ритмічний, але за маєтками не біжу і не пропадаю.

Твар під високим чолом ділиться на дві половинці: одна весела і промінна, а друга сувора і понура та темна, як ніч.

Очі міняться, раз голубі, раз зелені. Незабаром підуть за ними мої ще чорні брови та й стануть мінитися так, як мій чупер став сивіти.

Ніс середній, а губи широкі, як у негра.

Ноги дрібні, бо покинули постоли і забагли черевиків. Здебільша такий я зверхи, а зсередини пустий, як зіпсований мужик.

Скептик до філософії, ентузіаст до мистецтва, природи і всього, що гарне. Більше пасивний, чим активний, хоть живо і невгавно шукаю, але не борець я. Швидко запалююсь, але і швидко остигаю. Нечестолюбивий, але свободолюбний. Не терплю ніякого ярма. Не люблю ні чисел, ні математики, ні грошей. Признаю, однак, потребу грошей, бо треба їх і моїй сім’ї, і треба їх було, щоб з австрійської бранки викупитися, та й щоб довги віддавати, та й аби жити. Дєдя і німці у Відні навчили мене бути таким, щоб люди могли на мене здатись. Не чую ненависті до нікого, хіба до гієн, вовків і шакалів. Люблю любість гарячу, як вогонь, таємничу, як море, принадну, як весна, гнівну, як грім у хмарах. Коли б мені дозволено було перемінитись в птаха, то вибрав би я собі жайворонка.

Люблю місячні ночі, непрохідні ліси, високі гори. Люблю поезію, писану і неписану, мальовану і немальовану, різьблену і нерізьблену. Люблю ритм зір на небі і голос життя на землі. Лютий я на все, що погане, брехливе і жалом кривди кусає.

Наприкінці зраджу Вам, що ще ніхто не жадав від мене такої обширної автобіографії та що Ви, ставлячи мені стільки багато питань, робите з мене важну парсуну, із-за чого я ще готов згоноріти, як тото котє у гуцульській співанці:

Сидить котє на воротіх, на вітер ся здуло:

Я би тото не говорив, якби так не було...

ЙОРДАН

Йордан воду розливає, бо ріка не заціпеніла.

Тому нема у баби риби, бо плеса великі, проти бабиної сили.

Така ріка сіра, гей газдині сиві з грижі.

Мрака впала з рісна, аби сонце не дивилося на землю, лиш ’д горі.

В опівночі місяць через мраку пробивається, аби видів, куда кашкетники газдівську маржинку женуть.

А маржинка ричет:

- Кланяюся тобі, травичко потолочена, гружена, та й тобі, лісе темновидий, та й тобі, газдо із гробу, та й твоїй домівці покаліченій, та й твоїй газдині старенькій.

- Гей, брє, шо я за газдиня, йка-сми дужя, шосми-си діждала!

- Здрасть, башка.

- Аби й ви здорові, солдатику грешний.

- У тебя нєт супруга, башка?

- Шос ви каете, а я не чую.

- Супруга нєто?

- Коби ми здорові, а супруг хотьби вороги так миром були.

- А я сам дверь атчиніл, пускай с башкой воду святить.

- Най-си вам добре сідає, солдатику панцкий.

Такий, гей смерека високий, стелі досягає, в хаті не міститься.

Бабин гість, акуратне.

Кому буде, то буде, а бабі вже є.

Стіл та лавиці розпукаються.

Лиш на столі голо-голісько.

- Давай кушать, башко.

- Дастьбіг, панчіку добрий та файний.

Сміх гей луна побіг по хаті, лавиця під бабою здригнулася.

- Я Філипову дівку до декунків дала, а Філип мені гості нараїв, на сам свєтвечір, на відорщі.

- Добре, що повісили того опришка старого, то не буде старій відьмі задниці пантрувати,- каже.

- А єк кашкетники маржинку з хати брали, то Філип з-поза вориння прутчіком нагонив, аби відійшла борше від хати. Коровка обертаєси і ричєт. А я кажу: «Єленко, проси панів, аби коровку лишили, аби нам погибку не було». А Філип на сміх каже: «Коби-сте ше килюхи з тої баби випустили, бо це богачка найперша, це погань на все село! Мой брє, пани, а дівку єї не лишєйте, цесу дівку баба від жида має».

- Понесли мою Єленку, хоть би так Філипа попи понесли.

- Двох синів, гей дві оці, тісарь на таліяна пігнав та й там їх убили. Дес лежуть на царинці, легіні мої, напротив сонця. Але кажут, шо прус здоймив з дітей черевики та й босих поховав. Жєль тісареві черевика, а парубки гниют, робітники мої годні.

Бабі світ закрутився.

Десь у хаті каганець кліпає, з печі під образи сідає, святців накликає.

Люде, ратуйте бабу.

Десь сива шапка салдатськая сволоки ломить, жердки підоймає.

Хата обертається, салдатський крок чути.

Хап бабу за голову, хап бабу за шию, хап за герланку бабу.

- Давай генгі, башка.

Так бабі треба, най би сама не ночувала, най би газді Йорданом ноги мила.

- Остатна би тобі, Філипку, година, їк мені остатна.

Червона скриня отворилася, в бабиній перемітці десять сороківців розшкірилося.

Горять гроші.

Як повис газда, то ще очима переказував:

- Гафійко, любко, шінуй сірунку, доки життя твого, а Єленку даш за кого хочь, лиш не за ворога, за Філипа, вдівця того, а в перемітці десять сороківців на похорон мені й тобі.

Газду рівно з землею жиди ци вояки закопали, похорону не зробили, слово поломили.

Тріскає в хаті стеля, лупаються стіни, вікном газда входить.

- Єк Єленка верне з декунків, то в гріхах сидіти буде.

- Вборони мні, мій газдо, перед Філиповим гостем. Твоя пайка не пропаде, я за ті сороківці тобі, любчіку, дубовий хрест покладу, аби Філип хрестивси.

Сини приходять на прощі, неню в руки цілують, гей сонце білі.

Тоді Філип на вікні сперся, зубами заскреготав:

- Ану, робіт оцій бабі авус, вона мені дитину споганила.

Ввесь світ обернувся, грядки й образи на землю лягають, бабина скриня побіліла.

Тоді довга сіра шинеля простягнула дві руці й робила бабі авус.

Тоді газда свою газдиню солдатові з рук відоймав і з трійцею душу наперед себе провадив, а сини неню срібними слізьми мили.

Тоді Філипова донька у Йордан-ріку копила несла.

А Філип у вікні реготався.

Люди воду без попа освятили, бо попа ще тогід восько стратило.

З ріки газдині до баби з водою повертали, бабу на лавицю клали й плачі виплакували та й відразу вгадували:

- Це Філип життя її збавив.

- Це за тоту його чорну суку, шо взєли єї до декунків та й копила має!

- Тому, любки, війні пішло почерез другий рік!

- Говоріт свеї: бабі царство, а людям чорний гід, коби й нам борше.

- Не бійтеся, любки, аді Йордан воду розливає, недалекі гони й нам.

- Єкий Йордан бабі, такий буде нам.

- Видко ділу, шо так; віді з-за цеї войни усім нам буде бабин Йордан!

КОЛЯДНИКАМ НАУКИ

Вами зажурилися гори-долини всеї рідної землі.

Бо бідуєте на чужині, тахнете з голоду, в тузі нидієте.

А ви одні надія наша, наша наука, наша криця.

Знов нема вас дома у сам свят-вечір, знов колядуватимете під чужими вікнами!

У котрі тереми вам коляду слати?

Де ж вас всіх розпізнавати-шукати?

Дорогі та пишні творці нової доби!

Колядники науки, підвалини наші!

Колядуйте нам:

що кованими возами та вороними кіньми вертаєте до нас . . .

що всі двері у нас вам відтворились, самі свічки позасвічались, самії книги та й розчитались . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

що врадувалась вами на ріллі скиба, у морі риба, у горах зело, у стогах зерно . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

що вся рідна земля - це одна світлиця-веселиця, сонечко ввесні, місяць у креслі, зоря із моря . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

що віншуєте нас пробутком добрим та віком довгим, урожаєм на хліб, миром між людьми, між народами, гараздом і волею в оборогах і у всіх чертогах, на ланах, дорогах, у лісах і водах, в повітрі і світлі всієї рідної землі . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Бо знаєте:

що наші гуцульські гори лежать повалені і палінають керваві голови хмарами . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

що чорна тирба скипілася на їх камінних ребрах . . . . . . . . . .

що відтято їм їх дубову гирю, їх лудіння кедрове . . . . . . . . . .

що горяча керва сповенила їх камінні груди, а мармуровою ожеледдю сціпенила їх рани . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

що гори в тюрмах сонця не бачать . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Але вся Гуцулія має за вас тяму і кланяється до вас своїми ранами, своїм болем. А за сим словом будьте сильні і здорові, молодці пишні та гречні - труджені студенти наші.

_____________

ПРИМІТКИ

ЛІТЕРАТУРНО-КРИТИЧНІ ВИСТУПИ. СПОГАДИ. АВТОБІОГРАФІЯ

«СТРІМГОЛОВ», ОПОВІДАННЯ В. БУДЗИНОВСЬКОГО,

13-14 ч. «Універсальної бібліотеки», ціна 40 кр.

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1897, № 10, с. 197-198, під псевдонімом «Василь Заренко».

Подається за першодруком.

СПОМИНИ СЕМАНЮКА ПРО ФЕДЬКОВИЧА

Вперше надруковано в ЛНВ, 1901, кн. 2, с. 96-98, у публікації Р. Заклинського⁹² «Спомини про Федьковича» з такою приміткою публікатора: «Бувши в лютім р. 1897 у Відні, довідався я від Івана Семанюка, студента прав у Відні, що його батько був знайомий з Федьковичем. Я попросив його, що як буде дома, щоби поробив записки. Він так учинив в часі свят великодних і доручив мені спомини свого батька у Відні 16 червня 1897».

Подається за першодруком.

ВІДЧИТ В 49-ТІ РОКОВИНИ СМЕРТІ ТАРАСА ШЕВЧЕНКА

Вперше надруковано у вид.: Збірник праць п’ятої наукової шевченківської конференції. К., 1957, с. 264-270, у додатку до статті О. Є. Засенка «Марко Черемшина про Шевченка».

В ІЛ, ф. XII, № 152, зберігається автограф «Відчиту» - зошит на 16 арк., писаний чорним чорнилом з пізнішими авторськими правками і підкресленнями червоним чорнилом і хімічними олівцями. «Відчит» було написано у 1910 р. Автор використовував його і в наступні роки - у 1911, 1914. Про це свідчить авторське виправлення цифри «49» на «50» і «53». На першій сторінці з лівого боку олівцем занотовано план «Відчиту»: «Життя громадське. Старе. Нове. На людей душею... Корінь лиха: а) перевертні; б)національне питання; в) політичний погляд; г) царат; д) московська бюрократія; є) свої пани за 40 років, напр[ям] щиро демокр[атичний],- «дідами крадене добро»; «розпреділення щастя».

Готуючись до виголошення промови у 1914 р.- до 100-річчя з дня народження і 53-річчя з дня смерті Шевченка, Марко Черемшина, беручи за основу текст «Відчиту», склав ще план. Автограф плану зберігається в ІЛ, ф. XII, № 153, 1 арк. великого формату, дрібно списаний у дві колонки чорним чорнилом. Вперше цей план опублікував О. Є. Засенко у додатку до своєї статті разом з «Відчитом» і «Промовою» (Збірник праць п’ятої наукової шевченківської конференції, с. 272-273).

В ІЛ, ф. XII, № 152, зберігається також автограф «Промови у 47-му річницю з дня смерті Шевченка» - 1 арк. великого формату. Цю промову Марко Черемшина виголошував на шевченківських святах 1908 р. Її текст з деякими відмінами увійшов до «Відчиту» 1910 р. як окремий прикінцевий розділ. Вперше ця «Промова» була надрукована у виданні 1937 р., т. 3, с. 113-114 («Промова на шевченківському концерті»), за текстом «Відчиту» 1910 р. За автографом «Промова» вміщена у додатку до статті О. Є. Засенка «Марко Черемшина про Шевченка» (Збірник праць п’ятої наукової шевченківської конференції, с. 271).

Подається за автографом.

СВОЯ НАУКА

Вперше надруковано в «Ілюстрованому народному календарі на звичайний рік 1923», Станіслав - Коломия, 1922, с. 103.

В ІЛ (ф. XII, № 92) зберігається незакінчений чорновий автограф - 1 арк. великого формату, списаний олівцем, без дати, текст до слів: «більший сором мали».

Подається за першодруком.

МУЖИК-АСТРОНОМ

Вперше надруковано в «Календарі «Громада» на рік 1924», Львів, 1923, с. 114.

В ІЛ (ф. XII, № 128) зберігається чорновий автограф - 1 арк. великого формату, без дати і підпису.

Подається за першодруком.

ПРОМОВА, ВИГОЛОШЕНА В СНЯТИНІ 14 ЛЮТОГО 1926 Р. В ЗАЛІ МІЩАНСЬКОЇ ЧИТАЛЬНІ РАВЛЮКОВІ ВАСИЛЕВІ

Вперше надруковано в журн. «Радянська література», 1940, кн. 3, с. 158-159, з приміткою від редакції: «Виписала з протоколу № 521/27 товариства «Просвіта» Наталя Семанюкович. Промова була продиктована автором протоколянтові».

Подається за першодруком.

ФРАГМЕНТИ МОЇХ СПОМИНІВ ПРО ІВАНА ФРАНКА

Вперше надруковано в ЛНВ, 1926, кн. 7-8, с. 235-238.

В ІЛ (ф. XIІ) зберігається чорновий автограф (№ 65) - 8 арк. великого формату, без дати, списаних чорним чорнилом, і перший примірник авторської машинописної копії (№ 66) - 6 арк. великого формату, без дати.

Подається за першодруком.

У першодруку зроблено деякі мовні правки: перед прізвищем К. Баденього опущено слово «Шляхтича», товпу змінено на юрбу, кофейні на кав’ярні, а іменно на а саме, і прочим на і іншим, желав би на бажав, так, як Міцкевич на як Міцкевич.

АВТОБІОГРАФІЯ

Вперше надруковано в ЛНВ, 1927, кн. 7-8, с. 193-205, під назвою «Моя біографія» із застереженням «Передрук заборонений» і з такою приміткою редакції: «За ласкавою згодою високоповажної дружини покійного друкуємо сей посмертний твір, гарний, блискучий і простий, як все, що вийшло з-під пера М. Черемшини». Одночасно автобіографія друкувалася в журналі «Життя й революція», 1927, №,6, с. 350-355. Увійшла вона і до першої посмертної збірки письменника «Верховина», 1929, с. 185-197.

Автобіографію письменник написав на прохання українського радянського літературознавця Андрія Васильовича Музички (1880-1966), який у 1925 р. почав працювати над книжкою про творчість Марка Черемшини. В листі з Одеси від 1 січня 1926 р. він просив письменника «подати ласкаво бодай найголовніші дати Вашої біографії» (ІЛ, XII, № 105). У цьому ж листі А. Музичка ставить Маркові Черемшині цілий ряд запитань. Відповіддю на лист і була розгорнута «Автобіографія», яка і до сьогодні є найголовнішим джерелом вивчення життєвого шляху співця Гуцульщини. Дані цієї «Автобіографії» були широко використані А. Музичкою у його книжці «Марко Черемшина (Іван Семанюк)», що вийшла у 1928 р. Про те, що «Автобіографія» є розгорнутим листом А. Музичці, свідчить і прикінцевий абзац тексту: «Наприкінці зраджу Вам, що ще ніхто не жадав від мене такої обширної автобіографії та що Ви, ставлячи мені стільки багато питань, робите з мене важну парсуну, із-за чого я ще готов згоноріти, як тото котє у гуцульській співанці: «Сидить коте...» У жодне з видань ці слова-звертання до адресата не вводилися, текст «Автобіографії» передруковувався за першодруками - ЛНВ і «Життя й революція». Із просторих цитат «Автобіографії», наведених у книжці А. Музички, стало очевидним, що тексти першопублікацій і автографа не ідентичні.

Невідомо, яку копію передала для публікації в ЛНВ Н. В. Семанюк,- в архіві ЛНВ вона не збереглася. Ця копія мала бути ідентичною з копією, яку одержала і редакція журналу «Життя й революція». Але хто її готував, за яким джерелом, чи робилися тут доповнення і скорочення - встановити зараз важко.

В ІЛ (ф. XII, № 148) зберігається чистовцй автограф «Автобіографії» - 15 арк. великого формату, переписаних фіолетовим чорнилом, без дати. Тут же лист до А. Музички від 22 січня 1926 р. З листа видно, що «Автобіографію» Марко Черемшина написав у середині січня 1926 р.- 14 січня одержав лист-замовлення, а 22 цього місяця вже відіслав готовий текст. Безперечно, що сам автор не призначав «Автобіографію» для друку. Певно, що, переписавши її начисто, Марко Черемшина залишив для себе чорновик, але в архіві письменника він не зберігся. Копію для публікації в ЛНВ передала дружина письменника вже після смерті автора. Тому за основний текст «Автобіографії» Марка Черемшини треба брати чистовий автограф, виготовлений на замовлення А. Музички. Він має назву «Автобіографія», а не «Моя біографія», відсутня присвята «Моїй дружині Наталії». Текст першодруку скорочено: не згадуються імена деяких вчителів майбутнього письменника, товаришів з часів навчання у гімназії та університеті, праця серед віденських робітників, а також робітників у Делятині, про соціаліста Нарольського тощо. Інше, як уже згадувалося, й закінчення. Звертає на себе увагу й така істотна відмінність між автографом і першодруком. У чистовому автографі: «Коли так гляну назад себе, то не можу замовчати, що багато я батьків бачив, але щоб котрий батько так глибоко і безмежно любив свою дитину, як мої дєдя мене любили, цего я не бачив». У першодруку цей текст перероблено: «Коли так гляну назад себе, то не можу замовчати, що багато ясного, промінного вносила мені в життя моя дружина...» В автографі відсутнє також речення: «Жінкам не вірю, а свою жінку люблю понад усе».

В ІЛ (ф. XII, № 9) зберігається рукопис автобіографії, написаної Марком Черемшиною у 1901 р. на замовлення всеукраїнської антології «Вік», у 3-му томі якої вміщено два його оповідання. Вперше ця автобіографія повністю опублікована у виданні 1960 р., с. 425-426. Подаємо текст цієї автобіографії:

«Родився я в році 1874 на карпатському поконечу в галицькому селі Кобаках над Черемошем. Моя стариня мужики. Мій дьидя Юрій Семанюк вже за свого парубоцтва даскалував по черзі майже у кожному селі нашої галицької і буковинської Гуцульщини.

Дитиною взяв мене мій дід по нені Дмитро Олексюк за годованця, і мої найкращі спомини з хлоп’ячих літ - се життя у діда, старосвітського, бувалого гуцула, звісного з-за гостинності на всю околицю.

Скінчивши сільську школу в Кобаках, я пастушив до тринадцятого року. Учитель мій д. Еміліян Казиєвич повидів у мене охоту до книжок і раїв дьидеві, аби дали мене до гімназії. Дьидя пристав на те і тим радше, що у нас не було маєтку, а були ще дрібніші діти: брат Василь і сестра Єлена.

Дід помер, а я опинився в гімназії у Коломиї. Незаможність моєї старині приневолювала мене вже від першої класи заробляти на себе лекціями. В 1896 р. скінчив я гімназію і пішов на власну руку до Відня студіювати права на університеті, де й до сьогодні пробуваю.

З гімназії виніс я хіба обмерзіння до галицького шкільного систему. Все з нетерпеливістю арештанта дожидав я, бувало, яких-небудь ферій, щоб вирватись між народ у гори, де звичайно брали мене батьки за інструктора до своїх синів. Згадаю, однак, що за вказівкою професора д-р. Михайла Пачовського пізнав я основно українське письменство і усну словесність, а за радою проф. Петра Христофора познайомився з німецькою літературою. Найбільше враження робили на мене тоді Шекспірові твори.

Гімназистою віршував я чимало, та що ті віршовання не мали ніякої стійності, я їх кинув у піч. Лишилась ще з тих часів драма п[ід] з[аголовком] «Несамовиті», котру я написав був на феріях, по укінченню шостої гімн[азійної] класи, і вислав на тодішній конкурс виділу краєвого у Львові.

Перший відгукнувся до мене теплим дорадчим словом д. Осип Маковей, що помістив був у «Буковині» в 96-х роках моє перше оповідання з гуцульського життя «Керманич». Відтак печатались в тій самій «Буковині» мої переводи та й «Листки», на котрі д. Маковей в «Літ[ературно)-наук[овому] віснику» накинувся з іронічною усмішкою.

«Дзвінок» (львівський) містив теж мої короткі оповідання і малюнки, а в колишній львівській «Зорі» я трібував себе під псевдонімом Василя Заренка. Писав я теж і до «Громадського голосу», а його ж редактор д. М. Павлик дуже гаряче до мене обізвався. Та й тільки!

Марко Черемшина

взглядно Іван Семанюк

Відня, дня 4/1 1901 н. ст.»

Подається за чистовим автографом.

ЙОРДАН

Вперше надруковано у станіславському журналі «Пролом», 1919, № 1, с. 15-17.

В ІЛ, ф. XII, зберігається чорновий автограф оповідання (№ 114, 4 арк. великого формату, списані хімічним олівцем) під назвою «Бабин Йордан» і два примірники машинописної копії (№ 15) - 4 арк. великого формату, без дати, з правками автора.

Подається за першодруком.

КОЛЯДНИКАМ НАУКИ

Вперше надруковано у програмі студентського вечора «Vivat academia!», Берлін, 13 січня 1922, українською (с. 31-32) і німецькою (с. 5-6) мовами (переклад Густава Шпехта).

До Марка Черемшини звернулася з листом від 19 грудня 1921 р. «Спілка студентів-українців в Німеччині» з проханням надіслати якийсь ще не друкований твір для альманаха, який заплановано було видати для допомоги студентам-українцям.

В архіві письменника (ІЛ, ф. XII, № 125) зберігається чорновий автограф 1 арк. великого формату, списаний з обох боків олівцем і 1-ий примірник непідписаної машинописної копії. Тексти автографа і машинописної копії збігаються.

Подається за автографом.

_____________

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Вичитування тексту: Оксана Боров’як

Черемшина Марко

ЛІТЕРАТУРНО-КРИТИЧНІ ВИСТУПИ. СПОГАДИ. АВТОБІОГРАФІЯ

265

Друкований текст для вичитування взято з:

Марко Черемшина. Новели. Присвяти Василеві Стефанику. Ранні твори. Переклади. Літературно-критичні виступи. Спогади. Автобіографія. Листи

Київ, «Наукова думка», 1987.

Серія «Бібліотека української літератури»

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Вичитування тексту: Оксана Боров’як

© Форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2021

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2021

¹ - Будзиновський Вячеслав (1868-1935) - український письменник і культурно-громадський діяч демократичного напряму.

² - Коли б не звісно нам, що фабула основується на факті, то, може і догадувались би, що вона запозичена з роману Достоєвського під заг[оловком] «Браття Карамазови».- В[асиль] З[аренко].

Достоєвський Федір Михайлович (1821-1881) - великий російський письменник. Згаданий у рецензії роман «Брати Карамазови» написано у 1879-1880 рр.

³ - Сошенко Іван Максимович (1807-1876) - український художник, педагог, друг Т. Г. Шевченка.

⁴ - Гребінка Євген Павлович (1812-1848) - український і російський письменник, брав участь в організації викупу Т. Г. Шевченка з кріпацтва.

⁵ - Жуковський Василь Андрійович (1783-1852) - російський поет, один з основоположників російського романтизму. Брав безпосередню участь в організації викупу Т. Г. Шевченка з кріпацтва.

⁶ - Академія мистецтв у Петербурзі. На клопотання К. Брюллова Шевченко був зарахований до Академії мистецтв стороннім учнем 21 травня 1838 р.

⁷ - Брюллов Карл Павлович (1799-1852) - російський художник, професор Петербурзької Академії мистецтв. Брав діяльну участь у викупі Т. Шевченка з кріпацтва.

⁸ - Мартос Петро Іванович (1811-?) - поміщик, відставний штабс-ротмістр. Його коштом видано «Кобзар» Т. Шевченка 1840 р.

⁹ - Рєпнін - Волконський Микола Григорович (1778-1845) - російський державний діяч, князь, поміщик з містечка Яготина. У 1816-1834 рр. був малоросійським військовим губернатором. Т. Шевченко познайомився з ним у 1843 р. в Яготині.

¹⁰ - Рєпніна Варвара Миколаївна (1808-1891) - російська письменниця, близький друг Т. Шевченка.

¹¹ - Афанасьєв-Чужбинський Олександр Степанович (1816-1875) - український і російський етнограф, письменник. З Т. Шевченком познайомився у 1843 р. Під час другого приїзду Шевченка на Україну, у 1845-1847 рр., вони разом подорожували по Лівобережжю.

¹² - Костомаров Микола Іванович (1817-1885) - український і російський ліберально-буржуазний історик, письменник, етнограф, публіцист, один із засновників і діячів Кирило-Мефодіївського товариства. З Т. Шевченком познайомився весною 1846 р. в Києві.

¹³ - Куліш Пантелеймон Олександрович (1819-1897) - український буржуазний письменник, історик, фольклорист, етнограф, критик і перекладач. З Т. Шевченком познайомився 1843 р. у Києві. Разом брали участь у діяльності Кирило-Мефодіївського товариства, в якому П. Куліш стояв на ліберально-буржуазних позиціях.

¹⁴ - Гулак-Артемовський Семен Степанович (1813-1873) - український композитор і оперний співак, автор першої української опери «Запорожець за Дунаєм» (1862). З Т. Шевченком познайомився восени 1838 р. в Петербурзі.

¹⁵ - Маркевич Микола Андрійович (1804-1860) - український дворянський історик, письменник і етнограф, автор п’ятитомної «Истории Малороссии» (М., 1842-1843). З Т. Шевченком познайомився 1840 р. в Петербурзі. Очевидно, Марко Черемшина тут має на увазі українського фольклориста і етнографа Опанаса Васильовича Марковича (1822-1867), який познайомився з Т. Шевченком під час навчання в Київському університеті (закінчив 1846 р.) і був членом Кирило-Мефодіївського товариства.

¹⁶ - Савич Микола Іванович (1808-1892) - один з найактивніших членів Кирило-Мефодіївського товариства, належав до його революційно-демократичного крила. З Т. Шевченком познайомився у 1846 р.

¹⁷ - «Товариство святого Кирила і Мефодія» - Кирило-Мефодіївське товариство - таємна політична антикріпосницька й антица- ристська організація, заснована в грудні 1845 р.- січні 1846 р. в Києві групою інтелігенції, яка гуртувалася навколо Київського та Харківського університетів. Т. Шевченко вступив до товариства у квітні 1846 р. Товариство ставило своїм завданням ліквідацію кріпосного права і національної нерівності, скасування дворянських привілеїв, об’єднання всіх слов’янських народів у федеративну руспубліку. У березні-квітні 1847 р. внаслідок зради товариство було розгромлене, провідних його членів заарештовано і після слідства заслано у віддалені губернії. Найтяжче покарано Т. Шевченка - його заслано солдатом в Окремий Оренбурзький корпус з резолюцією Миколи І «під найсуворіший нагляд із забороною писати й малювати».

¹⁸ - Толстая Анастасія Іванівна (1817-1889) - дружина віце-президента Петербурзької Академії мистецтв Ф. П. Толстого. З Т. Шевченком познайомилася заочно у 1856 р., разом з чоловіком клопоталася про звільнення поета із заслання і надання йому дозволу проживати в Петербурзі.

¹⁹ - Тургенєв Іван Сергійович (1818-1883) - російський письменник. Він знав про Т. Шевченка ще з 40-х років, але особисто познайомилися вони в середині лютого 1859 р. в Академії мистецтв і відтоді часто бачилися. Пізніше І. С. Тургенєв написав «Спогади про Шевченка».

²⁰ - Марія Марковичка - Марко Вовчок (Вілінська Марія Олександрівна, 1833-1907) - видатна українська і російська письменниця революційно-демократичного напряму. Про Т. Шевченка вперше довідалася від свого чоловіка О. В. Марковича, члена Кирило-Мефодіївського товариства. Т. Шевченко високо шанував творчість Марка Вовчка, листувався з нею. Особисто вони познайомилися 24 січня 1859 р. в Петербурзі. На спогад про цей день Т. Шевченко написав вірш «Марку Вовчку».

²¹ - Щепкін Михайло Семенович (1788-1863) - російський актор, основоположник критичного реалізму в російському і українському театральному мистецтві. Працював у театрах Харкова, Полтави, Києва (1816-1824), у Малому театрі в Москві (1824-1863). З Т. Шевченком вони зустрілися 1843 р. у Києві і з того часу їх єднала щира особиста дружба. У грудні 1857 р. М. Щепкін приїхав до Нижнього Новгорода, щоб побачитися з Т. Шевченком, який повертався із заслання.

²² - Олдрідж Айра-Фредерік (1805-1867) - видатний негритянський актор-трагік. У 1858-1867 роках гастролював в Росії і на Україні. Т. Шевченко познайомився з Олдріджем у грудні 1858 р. в Петербурзі, де актор грав роль Отелло в однойменній трагедії В. Шекспіра. Це знайомство переросло в щиру дружбу.

²³ - Сераковський Зигмунт Гнатович (1826-1863) - польський революційний демократ. З Т. Шевченком познайомився в Оренбурзі, куди був засланий у 1848 р. за намір перейти російсько-австрійський кордон для участі в революційних подіях у Галичині. Повернувшись до Петербурга у 1856 р., він зблизився з російськими революційними демократами, 28 березня 1858 р. зустрівся з Т. Шевченком і підтримував з ним дружні стосунки до кінця життя.

²⁴ - Станкевич Олександр Володимирович (1821-1912)-російський письменник. З Т. Шевченком познайомився 1858 р. у Москві, подарував йому книжку віршів Ф. І. Тютчева.

²⁵ - Желіговський Едвард Вітольд (літературний псевдонім Антоній Сова; 1815-1864) - польський революційний демократ, поет, перекладач. Перебуваючи на засланні в Оренбурзі, заочно познайомився з Т. Шевченком. 1858 р. вони зустрілися в Петербурзі. 19 вересня 1859 р. Т. Шевченко написав вірш «Подражаніє Едуарду Сові».

²⁶ - Далі чверть сторінки рукопису обірвано,- очевидно, там була ще одна цитата з творів Шевченка про «мужицький рай». - Ред.

²⁷ - Паліцш Йоганн-Георг (1723-1788) - німецький астроном-самоук, походив із селян.

²⁸ - Семилітня війна 1756-1763 рр.

²⁹ - Равлюк Василь Тимофійович (1872-1955) - український культурно-громадський діяч, педагог, один із засновників таємних студентських гуртків у Коломиї і Станіславі, філій культурно-освітнього товариства «Просвіта», приятель Василя Стефаника, Марка Черемшини, Леся Мартовича, про яких залишив спогади.

³⁰ - «Просвіта» - культурно-освітня і громадська організація, заснована 1868 р. у Львові. «Просвіта» відкривала хати-читальні, видавала календарі, популярні брошури. Спочатку діяльність «Просвіти» мала ліберально-буржуазний характер. З кінця XIX ст. ця організація стала осередком пропаганди ідей українського буржуазного націоналізму.

³¹ - Волчківці - тепер с. Вовчківці Снятинського р-ну Івано-Франківської області.

³² - Бадені Казимир (1846-1909) - австрійський реакційний політичний діяч, намісник Галичини, президент міністрів і міністр внутрішніх справ, уславився «кривавими баденівськими виборами» в Галичині 1897 р.

³³ - Йдеться про польську і чеську буржуазію, яка брала активну участь у політичному житті австрійської монархії.

³⁴ - Вольф Юліус (1862-?) - німецький буржуазний економіст.

³⁵ - Шенерер Георг (1842-1921) - австрійський політичний діяч.

³⁶ - Адлер Віктор (1852-1918) - австрійський політичний діяч, соціал-демократ, один із лідерів так званого австро-марксизму.

³⁷ - Пернерсторфер Енгельберт (1850-1918) - австро-німецький політичний діяч, лідер австрійської соціал-демократії.

³⁸ - Шугмайєр - австрійський соціал-демократ.

³⁹ - Люегер Карл (1844-1910) - австрійський буржуазно-політичний діяч, голова німецької християнсько-суспільної партії.

⁴⁰ - Зінгер Ізидор (1857-?) - австрійський економіст, доцент Віденського університету, редактор ліберально-буржуазної газети «Die Zeit».

⁴¹ - Менгер Карл (1840-1921) - австрійський буржуазний економіст.

⁴² - «Січ» - українське земляцьке студентське товариство у Відні, засноване 1868 р. Марко Черемшина брав активну участь у роботі цього товариства, був його головою у 1898-1900 рр. Пізніше віденська «Січ» зійшла на буржуазно-націоналістичні позиції.

⁴³ - «Родина» - український робітничий гурток у Відні, заснований членами студентського товариства «Січ». У цьому гуртку студенти вели культурно-просвітню роботу.

⁴⁴ - Сембратович Роман (1876-1906) - український публіцист і журналіст, редактор німецькомовних газет у Відні «X-Strahlen» і «Ruthenische Revue», приятель Марка Черемшини.

⁴⁵ - Могильницький Андронік - галицький адвокат, належав до радикальної партії.

⁴⁶ - Товариство фабіанців - реформістська організація, заснована 1884 р. в Англії буржуазною інтелігенцією. Члени товариства цікавилися соціальними питаннями, обстоювали дрібні реформи, але заперечували революційну боротьбу.

⁴⁷ - Шніцлер Артур (1862-1931) - австрійський письменник і драматург, імпресіоніст.

⁴⁸ - Вурстель-Пратер - віденський міський парк.

⁴⁹ - Ціцерон Марк Туллій (106-43 до н. е.) - римський оратор і політичний діяч, автор трактатів на юридичні теми («Про державу», «Про закони», «Про обов’язки»).

⁵⁰ - Константин Великий (285-337) - перший римський імператор, що визнав християнство. Він переніс столицю Римської імперії в Константинополь, названий так на його честь.

⁵¹ - Юстініан I (483-565) - візантійський імператор. У 529 р. за його розпорядженням було видано збірник імператорських указів - «Компіляція Юстініана», важливе джерело римського права.

⁵² - Закони (лат.).- Ред.

⁵³ - Ухвали сенату (лат.).- Ред.

⁵⁴ - Укази магістратів (лат.).- Ред.

⁵⁵ - Розпорядження керівників (лат.).- Ред.

⁵⁶ - Відповіді та міркування розсудних (лат.).- Ред.

⁵⁷ - Чотири книги законів Гая (лат.).- Ред.

⁵⁸ - Заголовки кодексу Ульпіана (лат.).- Ред.

⁵⁹ - П’яти книг Юлія Пауля (лат.).- Ред.

⁶⁰ - Збір Мойсейових і римських законів (лат.).- Ред.

⁶¹ - Ватіканські уривки (лат.).- Ред.

⁶² - Устав Валентиніана III з 426 р.- збірник законів, виданий римським імператором Валентиніаном III Флавієм Плацидієм.

⁶³ - Григоріанський, Гермогеніанський і Теодозіанський кодекси - збірники римських законів, укладені юристами Григоріаном (284-305), Гермогеніаном (IV ст.) та імператором Теодосієм II (408-450).

⁶⁴ - Споріднення по батьківській та материнській лінії (лат.).- Ред.

⁶⁵ - Зафіксування Корнелійового закону (лат.).- Ред.

⁶⁶ - Сміт Адам (1723-1790) - англійський вчений, основоположник буржуазної політичної економії.

⁶⁷ - Ламброзо Цезар (1835-1909) - італійський буржуазний психіатр і криміналіст.

⁶⁸ - «Карний злочинець» (нім.).- Ред.

⁶⁹ - описка: Марко Черемшина народився 13 червня 1874 р., що стверджується метрикою, виданою 28 вересня 1888 р.

⁷⁰ - Йдеться про маловідому українську письменницю Марію Колцуняк (Кузьмову; 1884-1922).

⁷¹ - «Русалка Дністровая» - український альманах, що вийшов 1837 р. у Будапешті. Упорядниками й авторами більшості вміщених у ньому фольклорних записів, перекладів і літературно-публіцистичних творів були М. Шашкевич, Я. Головацький та І. Вагилевич. Альманах відіграв визначну роль у становленні нової української літератури на західноукраїнських землях. І. Франко вказував, що «Русалка Дністровая» була для свого часу явищем наскрізь революційним.

⁷² - «Правда» - український літературно-науковий і політичний журнал, орган «народовців». Виходив у Львові у 1867-1898 рр. Спочатку дотримувався ліберально-буржуазних позицій, а з кінця 80-х років став виразником ідей української націоналістичної буржуазії.

⁷³ - Нечуй-Левицький Іван Семенович (1838-1918) - видатний український письменник-реаліст, автор повістей «Микола Джеря», «Бурлачка», «Кайдашева сім’я» та ін.

⁷⁴ - Квітка-Основ’яненко Григорій Федорович (1778-1843) - перший видатний прозаїк нової української літератури, автор повістей «Маруся», «Конотопська відьма», «Сердешна Оксана» та ін.

⁷⁵ - ...дяка Никифора Розбіцького...- цю реальну особу Марко Черемшина зробив одним із персонажів своєї драми «Несамовиті», де у 6-ій яві 5-ої дії на сцену виходить «гайдук із дяком Розбіцьким».

⁷⁶ - Пачовський Михайло Іванович (1861-1933) - український письменник і педагог. Його книжку «Билини і думи» Марко Черемшина рецензував у журн. «Зоря», 1897, № 10.

⁷⁷ - Мається на увазі праця українського літературознавця буржуазно-націоналістичного напряму О. Огоновського «Історія літератури руської» (тт. I-VI, 1887-1894).

⁷⁸ - тобто з часів Київської Русі. Договори київських князів Олега, Ігоря і Святослава з греками датуються 907, 911, 945 і 971 рр., а пам’ятка давньоруської літератури «Слово» Даниїла Заточника - другою половиною XII - першою половиною XIII ст.

⁷⁹ - Чайченко Василь - літературний псевдонім Бориса Грінченка (1863-1910).

⁸⁰ - Мова йде про одне з найбільших видань українського пісенного фольклору, укладене Я. Ф. Головацьким,- «Народные песни Галицкой и Угорской Руси» (тт. I-IV, М., 1878).

⁸¹ - тобто проти марнування студентами часу в шинках за сварками і дуелями (від нім. кнайпа - шинок і бурш - студент).

⁸² - «Общество студентов из России» - студентське земляцьке товариство у Відні, членами якого були студенти з Росії.

⁸³ - Левицький Євген (1870-1925) - на час навчання Марка Черемшини у Віденському університеті був головою товариства «Січ». У ранній період своєї громадсько-політичної діяльності дотримувався прогресивних поглядів, був одним із засновників радикальної партії. Пізніше перейшов на позиції буржуазного націоналізму.

⁸⁴ - «Ді Югенд» («Die Jugend») - тижневик, що видавався в Мюнхені.

⁸⁵ - Борковський Олександр (1841-1921) - український культурно-громадський діяч, працював директором гімназії в Дрогобичі.

⁸⁶ - Дмитрієв Микола (1867-1908) - адвокат, український культурно-громадський діяч, видавець полтавського журналу «Рідний край» (з 1906 р.).

⁸⁷ - Яричевський Сильвестр (1871-1918) - український письменник і педагог, навчався разом з Марком Черемшиною у Віденському університеті.

⁸⁸ - Кічура Мелетій (1881-1939) - український поет, адвокат за фахом, вчився разом з Марком Черемшиною у Відні. Після Великої Жовтневої соціалістичної революції жив на Україні.

⁸⁹ - Демець Павло - товариш Марка Черемшини по навчанню у Віденському університеті.

⁹⁰ - Альтенберг Петер (1859-1919) - псевдонім австрійського поета-декадента Рішарда Енглендера. 1912 р. у Львові в перекладі українською мовою вийшла збірка його оповідань «Як я то бачу...»

⁹¹ - «Жандарм» - первісна назва драми І. Франка «Украдене щастя».

⁹² - Заклинський Роман (1852-1931) - український письменник і літературознавець.