Старицький М. П.

ПОЕТИЧНІ ТВОРИ

ЖДАННЯ

За гай скотилось сонце ясне,

Хмарок рожевих цілий рій

В безодні синій тане, гасне,

Мов злотосяйне пасмо мрій;

Вітрець упав; з садочка лине

Струмком живущим пишний дух,

З черемх убрання лебедине

Часами ронить срібний пух;

Вже гомін стих, туман над ставом

Серпанком хви́лявим ляга;

Темніша небо… і небавом

В садочок зірка дорога

Увійде легкою ходою…

Я жду і краюся нудьгою,

Шукаю скрізь палких очей…

Ось тьохнув щасно соловей -

Її ж нема! Ідуть хвилини,

Земля, здається, аж горить…

А все нема, нема зорини!

Я жду - і віком стала мить!

Вже ніч зліта крилом імлявим,

Осяйна безліччю лампад…

Ген місяць видом величавим

З-поза тополь зирнув у сад -

Її ж нема… Я муку чую:

Холоне серце… голова,

Мов кру́тінь в бурю навісную,

Мене жадоба порива…

Її ж нема!.. І враз, раптово

Рученьки білі, запашні

Лягли на ра́мена мені…

Зайнявся дух… урвалось слово…

Вуста з вустами ізлились,

І ми над зорі понеслись,

В очах палких втопивши очі…

О ніч! О любощі співочі!

О чародійні в яві сни

На святі першої весни!

1865

В САДКУ

(О. П. Д-вій¹)

Сядьмо тут, рибчино, пі кущами,-

В холодку так славно одпочити…

Подивись, яким шатром над нами

Явір цей розкинув пишні віти;

Цвітом геть укрита вся пахучим

Край його ген вишенька біліє;

Лист аж гра під променем блискучим

Та в якійсь дрімоті наче мліє;

Проти нас, мов батько між синами,

Дуб підняв своє погорде чоло,

Мов отаман, між тими дубами,

Що ростуть і шепотять навколо.

А вгорі ж нема блакиті міри,

В тій безодні потопає око…

Тихо скрізь, на серці більше віри,

І думки здіймаються високо.

1866

ІЗНОВ НУДЬГА

Ізнов нудьга, непрохана кума!

І серце буцім жде якоїсь-то отрути…

Мовчи, бездольнеє! Недовго нам тягнути,-

Доплентались, що й світла вже нема!

Чого чекать? - Одурено гадки́,

Оббрехано псалми моєї віри,

Знесилено кайданами заміри

І стоптано найкращії квітки…

Була доба, надія розцвіла -

І багатир пізнав сірому брата,

І працею заворушилась хата

На користь рідного села.

Була доба - минулися святки,

І хуртовиною розкидана отара:

Так над садок збіжить північна хмара -

І цвіт приб’є, й порозкида листки!

ДО ПОДРУГИ

Не руш, о подруго, не руш моєї врази,

Бо хоч твоя рука тендітна й молода,

А все ж поворухне і муки ті, і сльози,

Від котрих ти сама б відскочила бліда!

Не заглядай в мою отруєную душу,

Не воруши пережитих хвилин:

Нащо те пам’ятать, що я забути мушу,

Що полягло давно під попелом руїн.

Невже-таки юрбі, холодній і зрадливій,

Я звірив би нудьгу і жаль мій голосний,

Невже на регіт їх, на регіт їх кривдивий,

Я показав би враз моїх отрутих гній?!

Там є багато сліз - і не моїх єдиних,-

Багато сліз чужих, гірких і тяжких дум,

Багато крові є… Е, ні, моя дитино,

Не видам скарбу я мого людям на глум!

Ти, доню, і сама ще молода душею,

І повна гадок ти і радісних надій;

Нащо тобі знайомитись з нудьгою

І куштувати слізний трунок мій?..

В твоїх очах тепер кохання тихе сяє,-

Тобі не пережить сердечних, тяжких мук:

Он гілочка, дивись,- зелена, а всихає,

Бо бурею переламало сук.

ВЕЧІРНЯ

Ніч насунулась, на небі

Зоря засвітила.

Людські сльози і турботи

Соном оповила.

Люди сплять; усюди тиша,

Тиша та темрява…

Тільки в церкві нашій вбогій

Ще іде відправа.

Заверну лишень туди я,

На святу вечірню,

Та розважу свою душу,

Душу незагійню.

В церкві сумно; ледве сяють

Променем тлумливим

Де-не-де свічки воскові;

Голосом журливим

Дяк прочитує молитви;

Слухають їх мовчки,

Кладучи хрести на груди,

Два діди в куточку;

Перед образом святої

Матері-цариці

Тихо плаче навколішках

Одна молодиця…

І в очах такая віра

І таке благання,

Мов остання та молитва -

Першеє бажання!

Чи ти молишся так палко

За свою дружину?

Чи вже мати,- то прохаєш

За рідного сина,

За сокола вродливого,

Прохану дитину?

Далеко він, не вернеться,-

Марно на чужину

Гадками ти літатимеш…

Або, може, діти

Від холоду та голоду

Плачуть, неповиті;

Малесенькі, дрібнесенькі -

Нема запомоги,

Й за їх дрібними сльозами

Ти благаєш бога?

Або, може?.. Хто загляне

В те чужеє горе?

І німе воно й глибоке,

Як те синє море.

По щоках тільки по блідих

В тебе ллються сльози

Та від туги гнеться стан твій,

Мов од вітру лози!

ДУМКА

Хвилями котиться голос,

Мов розлягається луг;

Тихо та гарно в садочку,

Цвіту вишневого дух.

В темряві неба, високо,

Променем зірка мигтить;

Хворую душу моторно

Світом вечірнім зорить.

В серці таємничі дії,

Згага кохання і сліз;

Гадки за гадками линуть,-

Дум заповітних послід:

Стежка потрачених марно

Праці і літ молодих,

Зблідлі, прихильні надії,

Людський ущипливий сміх…

В лузі ж співа соловейко,-

Пісня захоплює дух;

Хвилями котиться голос,

Аж розлягається луг!

НА ОЗЕРІ

Як пишно тут! Покинув я весло,

Нехай пливе мій човен за водою…

Мов зайнялось вогняною стягою

На заході розтопленеє скло.

Ані дихне… Ген-ген туман густий

Вже огорта наміткою діброви;

З чола твого мов хвилі ті шовкові

Розсипались під промінь золотий.

Не ворушись! Твій образ у воді,

Мов намальований, хороший, як те небо,

Гойдається і знаджує до себе

У глибінь ту, в безкраїни бліді…

О дівчино! Кохаю і люблю!

Спинить себе не маю більше сили,-

Хоч пригорни, хоч у прозорі хвилі

Я кинусь сам і лихо потоплю!

ВЕСНА

Весна іде. Сніги чорніють;

З-під них пожовклі та бліді

Виходять руна; скрізь леліють

Озера талої води.

На плеса з вирію ключами

Високо линуть журавлі…

А з сел шляхами чи річками

Бредуть уже старі й малі

Шукать у городі придоби:

Прохарчувала їх зима,-

Позбулись хліба і худоби,

До того й пошесть, мов чума,

Забрала геть робочих з хати…

І довелось тепер шукати

Дочці і матері шага…

Плуганять босі; з холоднечі

Немов сап’янці на ногах:

Марцьовий смалить вид і плечі,

Латка́ми грає по свитка́х.

Прийшли і стали, босі й голі,

Купця чекають край стіни…

Гай, гай! Не трібні тут мозолі:

Шукають іншого пани

Неситим оком… Промінь гасне

На позолочених хрестах;

Кругом розкішне та прекрасне,

Убране, мовби на святках,

Гуляє панство, зустрічає

Собі на втіхоньку весну…

Хто ж вас, дівчатка, привітає?

Хто пустить на ніч? Чи без сну

Й без хліба вам отут стояти?

Либонь… Байдужі пишні шати…

Або здеруть тяжку ціну…

Весна їм шле гадки крилаті

На всяку втіху навісну…

1870

ВИКЛИК

Ніч яка, господи, місячна, зоряна!

Ясно, хоч голки збирай.

Вийди, коханая, працею зморена,

Хоч на хвилиночку в гай!

Сядемо вкупі ми тут під калиною

І над панами я пан!

Глянь, моя рибонько,- хвилею срібною

Стелиться полем туман.

Гай чарівний, ніби променем всипаний,

Чи загадався, чи спить;

Он на стрункій та високій осичині

Листя жагою тремтить.

Небо незміряне всипано зорями,-

Що то за божа краса!

Перлами ясними он під тополями

Грає краплиста роса.

Ти не лякайся-бо, що свої ніженьки

Вмочиш у срібну росу:

Я тебе, вірная, аж до хатиноньки

Сам на руках однесу.

Ти не лякайся, що змерзнеш, лебедонько:

Тепло - ні вітру, ні хмар…

Я пригорну тебе до свого серденька,

А воно гріє, як жар.

Ти не лякайся, щоб зло́ба підслухала

Тиху розмову твою:

Нічка поклала всіх, соном окутала -

Ані шелесне в гаю!

Сплять вороги твої, знуджені працею,-

Нас не сполохає сміх…

Чи ж нам, окривдженим долею клятою,

Й хвиля кохання - за гріх?

ДО СЛОВ’ЯН

Чи довго ще будуть нас кривдить на світі

Напасті та злоба кривава?

Чи ми ж не одної пак матері діти?

Чи жити не маємо права?

За віщо ж розрада? Для чого не милі

Братам наші щирі жадання?

Кого ми чіпали, кому причинили

Неволю, біду, руйнування?

Ми тільки боролись за власную хату,

За те, що нам дорого й нині;

Бажаємо ми і тепер небагато -

Розвою й освіти родині:

Щоб правда, свій розум і слово співоче

Та щастя - ширіли в народі!

Ми всіх пригорнули б до серця охоче,

У власній та вільній господі!

Чому не ймеш віри ти, брате-москалю,

Невже ти лякаєшся зради?

З тобою недолі нас кревно з’єднали -

Не буде між нами розради!

А ти, брате-ляше,- невже пак до суду

Між нами розлад бідолашний?!

Ой скинь-бо з очей ти колишню полуду

Та праведно глянь, необачний:

Якби єзуїти не стали між нами,

Не знали б ми вкупі недолі;

Бо ми не кували других кайданами,

Чужої не нищили волі!

Хай чех оповіда, чи ми не стояли

За справу братерню горою?

Та з Жижкою² вкупі ж діди наші дбали

Й здобули козацького строю!

Хай сербин розкаже, чи ми не братались

Оружно у щасті і горі;

За віру, за волю чи ми ж не рубались

На полі, на горах, на морі?

Спитайте словака - і той не згадає

Од нас коли-небудь образи:

Злоби не було в нашім серці й немає -

Ми хтіли б загоїти врази!

До згоди ж, до гурту, до купи, слов’яне,

Забудьмо старезнії чвари!

Вгамуймо, братове, розладдя погане:

Встають-бо на заході хмари!..

Спізнаймося сами, вважаймо на брата -

Тоді усміхнеться нам доля;

Тоді не дамо ми німоті урвати

Ні кроку слов’янського поля!

Подаймо ж ми руки на вічне кохання

І крикнім на бенкеті згоди:

«Ми цілому світу бажаєм - братання,

Поради, освіти й свободи!»

ДО АЛЬБОМУ

(О. П. К-ч³)

Хай нагада себе в цім слові

Здавен прихильний вам піїт:

- Не скривдив він святій любові

І пориванням давніх літ!

Колись байдужими перстами

Перекидаючи листки,

Ви спогадаєте і сами

Свої колишнії гадки,

Давно промучені хвилини

Рожевих образів та мрій...

Так часом пісні згук єдиний

Зрива нам згадок цілий рій!

1873

«Як часом у тебе заграє...»

Як часом у тебе заграє

Ухмилка на ясних вустах,

Мене мимохіть огортає

Якийсь несподіваний страх:

В очах твоїх відблиск блакиті,

А в серці сумир’я святе…

Чи зможеш боротися в світі,

Чи снігом твій шлях замете?

Чи ти між тієї пишноти

Розкішних осяяних заль

До рідного краю й голоти

Сховаєш на серденьку жаль?

А чи на єдвабі, на злоті

Забудеш найкращу мету

Та в тім запанілім болоті

Потопиш і душу святу?

1874

МІЙ РАЙ

Чого свої очі, чого свої милі

Вмиваєш гіркими слізьми?

Хіба ж ти не знаєш, що люди, як хвилі,

Байдужі, холодні, німі!

Кепкують над краєм твоїм сиротливим,

Ти крушишся серцем сама…

Хіба ж ти не знаєш, що в світі кривдивім

Ні ради, ні правди нема!

Якщо мене вірно, зозуле, кохаєш,

То ти на людей не вважай;

Хіба ж ти не бачиш, хіба ж ти не знаєш,

Що ти моє щастя, мій рай!

1874

«Зіходить місяць, гаснуть зорі...»

Зіходить місяць, гаснуть зорі,

З-за гаю спів несе луна...

А у минулім, як у морі.

Усе кохане порина,

Мене лишаючи з нудьгою...

Мій крине, скроплений росою!

З тобою ледве ми зійшлись

На ту хвилину - й розійшлись

До віку вічного, до суду;

Але твій образ дорогий,

Мов промінь сонячний, благий,

Зігнав з очей моїх полуду

І хоч на мить, а освітив

Пітьму моїх похмурих днів.

Де ти єси, кохана мріє?

Чи й досі очі чарівні?

Чи й досі в серці звага тліє?

Чи, може, літа дошкульні

Покрали все,- ухмилку милу,

Красу, відвагу непохилу,

І в душу змучену, німу

Уже навіяли зиму?

Чи й то... обридли бідкування,

І ти з-за хліба, з-за тепла

Якомусь пану продала

Свої найкращі поривання

Та серед розкоші й пишнот

Забула скорбний свій народ?

Ні, ні! Пробач, мій квіте красний,

За слово марне та старе:

У тебе в серці пломінь ясний

Повік, я вірю, не замре,

Бо все, що малось в ній святого,

Було не з голосу чужого,

А перемучене своє...

Ти, певно, ціле житіє

За брата прикро покладала,

Йому, як добрая сестра,

Усі скарби свого добра

Ти без жалю офірувала...

І за високий той учин

Вінок заробиш ти з тернин!

ПРОЩАННЯ

Бувай здоров, мій рідний краю,

В останній раз я спозираю

Твою довічную красу!

Прощай усе: поля, діброви,

Дніпро широкий, бір сосновий,

Убраний в раннюю росу!

Прощай садочок, мій будинок,

Де після праці одпочинок

І я, бездольний, мав колись;

Де дні точилися щасливі

І де бажання полохливі

У ритми голосно плелись;

Де ти, голубко сизокрила.

Своїм коханням освітила

Стежки життя мого сумні,

Де ти піснями серед стуми

Збудила сонні мої думи

І душу зрушила мені.

А кільки, малось тоді віри,

Які величнії заміри

Пестив і в серці я кохав -

На користь рідній Україні,

На благо їй, моїй святині,

Своє життя заповідав!

А сталось що? Зламались крила,

І я сиджу біля могили

Й питаю долю навісну:

Нащо ти серце ошукала

І замість слави дарувала

Мені заранню сю труну?

За віщо вас, мої надії,

Минулі сни, поблідлі мрії,

Окрив той морок і мана?

Невже мирська біда - облуда,

Невже на посміх тільки люду

Здалась сльоза моя сумна?

І не спом’яне ні єдине,

Як я кохав мою родину,

Як я пестив її краси?

Як вболівав було душею

Над сиротиною своєю,

Тривав на кращії часи!

Погасло світло... час спочити

І в тій безодні потопити

Розбитий серця мого рай…

Прощай же, кревная родино,

Щаслива будь - і свого сина

Лихим ти словом не згадай!

1875 року, 1 серпня

ДО И. Я. Р-А⁴

Оце переглядав колишнії листи...

Яка безодня вже лягла між тим минулим!

Давно пак діялось? А серце сном нечулим,

Мов павутиною, устиг час оплести...

І де та міць моя, надії парубочі -

Розбуркати співочим словом край,

Скропить цілющою незрячим людям очі

Й навіяти сподіванку на рай?

Нема уже юнацьких мрій ущир’я,

Затемрилось душі моєї скло,

Підкралося плазком бліде зневір’я

І холодом надії сповило...

Де ж ви тепер, товариші-братове?

Чи привітала доля вас в житті?

Чи гинете в снігах за слово нове?

Чи продали свої гадки святі?

Невже у вас припало серце гниллю

І не вража сльоза бідот людських?

Невже-таки суспільному зусиллю

Не влагодить законів обчеських?

Невже усі сердечні наші муки

Не надихнуть бодай хороших снів,

І над сльозами страдників дідів

Ще насміються знівечені внуки?

1875

«Ох і серце нудне, серце моє трудне…»

Ох і серце нудне, серце моє трудне,

Стукотиш у грудях, дзвониш, як на трумне,

День і ніч від тебе не діжду спочину,

Дай же хоч забутись на малу хвилину:

Хоч на мить позбудусь гва́лту навісного,

Хоч у сні не вчую стогону людського,-

Бо той гвалт, і стогін, і ворожі гуки

Завдають щоденно нерозважні муки!

1876

«Не сумуй, моя зоре кохана…»

Не сумуй, моя зоре кохана,

Нишком сліз не втирай рукавом:

Чи ж я винен, що скрутонька зрана

Опрягла нас тяженним ярмом?

Не помисли, моя ти порадо,-

Що до тебе я став не таким,

Що се вичахле серце не радо

Й милуванням коханим твоїм.

Що й тебе, як колись, не милую…

Не до того, сердешна, мені!

Подивись на цю руку худую -

Ой, пала вона вся у вогні.

На щоках моїх жовтих, запалих

Мов та пляма червона горить,

А у грудях, надірваних, в’ялих,

Щось рухливо стиска і щемить.

І не здужаю знять уже руки,

Щоб тебе захистить од нужди…

Прийняли вони лиха і муки,

А таки не зломили біди.

Вона нас з своїх лап не пускає,

Не дає розігнути й спини...

Вже й тепер доробився до краю,

До снаги, до німої труни!

То й всміхнутись не маю я зваги

На твій усміх коханий, ясний,

Не шукай у тім серці розваги,

Де завівся робак навісний!

Так воно, як і перше, кохає,

А одповіді ласці не дасть,

Бо запевно, натруджене, знає,

Що недовго топтатиме ряст.

Що зостанешся ти сиротою

Та дізнаєшся горя-біди;

Пройде марно тяжкою тропою

В лихолітті твій вік молодий.

Полиняють ці брови, ці очі,

Помарніє личенько твоє,-

І ніхто пожаліти не схоче,

Бо у всякого лихо своє!

Тим-то серце у мене аж в’яне,

Як рука мене лащить твоя…

Не подумай, же, серце кохане,

Що до тебе байдужим став я!

1876

НЕ ЗГАДУЙ

Не згадуй, мій друже, мій милий,

Не жур мого серця ти вкрай:

Давно занесли уже хвилі

У море безоднє наш рай:

Несила, немога, коханий,

Минуле вернути назад -

Ми тільки здратуємо рани,

Що кожен загоїти б рад.

Розстатись не зважимо духу,

А щастя зламали самі...

Не треба ж ні слова, ні руху -

Ми будьмо, як камінь, німі;

Бо й серце розбите, недуже,

Мов камінь, у грудях лежить...

Не згадуй же, голубе-друже,

Того, що не може ожить!

1876

МАРУСІ⁵

Не плач, моя доле кохана,

Шануй оченята-зірки:

Тебе оганьбила догана,

Образили пані бридкі;

Із тебе сміялися знову

На гулянці майській в гаю,-

За одіж селянську, крайову,

За мову питиму твою…

Утри свої сльози срібляні,

Глузуй з непутящих сама:

Хіба ж хто не знає, що в пані

Сумління на серці нема?

Яке їй, скажи мені, діло

До нас, роботящих людей?

Вона убира своє тіло

Для спещених, заздрих очей;

Ще змалку брехнею повита,

Вона тільки знає одно,

Щоб блиском свого оксамита

Других затопити в багно…

Душі її скарб ради злота

Бруднився чималі рази...

Чи ж варт ота панська пустота

Й одної твоєї сльози?!

1876

ДО МОЛОДІ

На вас, завзятці юнаки,

Що возлюбили Україну,

Кладу найкращії гадки,

Мою сподіванку єдину:

В вас молода ще грає кров,

В думках у вас немає бруду,

І в серці гріється любов

До обездоленого люду.

Ховайте ж ви її собі,

Не розмантачуючи всує,

Нехай ваш дух вона гартує

В житті, у чесній боротьбі.

Не забувайте рідних хат,

Де лихо гіршає щоднини...

Не можна гаяти й хвилини,

Поки ще стогне менший брат;

Поки живий, мерщій несіть

Сліпому світиво просвіти,

І в серце, смертію сповите,

Живу надію закропіть!

Вшануйте, друзі, рідну річ,

Назвіте голосно своєю

Та розженіте над землею

Непереможну, темну ніч!

Хай всяк жене, а ви любіть

Свою знесилену родину -

Й за неї сили до загину

І навіть душу положіть!!

1876

НА ПРОВОДИ

(М. П. Драгоманову⁶)

Чи доведеться, милий друже,

З тобою стрінутись, чи ні?

Чи серце труднеє, недуже

Й поляже в іншій стороні?

В тяжку хвилину розставання,

Здавалось,- весело пили,

Ширококрилі сподівання

Тобі на проводи несли;

Але в речах тремтів наш голос,

Схилявся кожен над столом,-

Немов тяжкий, достиглий колос,

Підбитий в корені серпом…

Так горе нишком підкрадалось.

Хтось пісню весело завів;

Але ж і в пісні тій, здавалось,

Гучав, мов з похорону, спів…

І час настав,- ми обнялися:

«Прощай, апостоле, прощай!»

Ти сполотнів, і полилися

У тебе сльози невзначай…

«Прощай,- ненадовго!» Надія

Нас ошукала, брате мій:

І досі тішиться й радіє

Наш лютий ворог навісний,

І досі ніч, нема просвіти,

Рука спускається слаба,

Мовчать одуренії діти

Здавен забитого раба…

Цілують руку того ката,

Що їх окручує гуртом,

І свого мученя-собрата

На чужину женуть. З сміхо́м…

Коли ж ми стрінемось з тобою,

Скажи, мій друже, ти мені?

Коли втнемо ми не такої

На нашій рідній чужині?

1876

ДО БРОНІ

До броні! Настала година слушна

Повстати за край в обороні,

Бо вже доконала неволя страшна.

До броні, слов’яни, до броні!

Ми тягар срамотних, тяжких кайданів

Носили так довго в полоні,

Що більше несила стерпіти катів.

До броні, слов’яни, до броні!

Вже села палають, мов чорний той плат,

Закутує дим оболоні,

Як звір скаженіє ненатлий наш кат...

До броні, слов’яни, до броні!

Геть набік всі чвари й змагання бридке,

З’єднаймось у братському гроні,

Всі разом повстаньмо за право людське…

До броні, слов’яни, до броні!

Нехай загориться одвагою кров,

Хай вихорем зірвуться коні

І в січу славетну нас винесуть знов...

До броні, слов’яни, до броні!

Чи слави доскочим, чи всі без снаги

Поляжем на матернім лоні,-

Розбуркали лева,- тремтіть, вороги!

До броні, слов’яни, до броні!

НА НОВИЙ РІК

Минає рік... нудний, окритий млою...

Без радощів, без ясних навіть днів…

Мов каганець, засвічений без лою,

Він не горів, а тільки-но чадів.

І чадом тим давив нам серце кволе,

Окраював сподіванкам крило…

Незчулися, як рідне наше поле

Скував мороз і снігом замело...

Але дарма! Чарки піднімем вгору,

Щоб пережить цю безпросвітню пору!

Минає рік... Ступінь знов до могили

І ще на рік постарівсь білий світ!

Підбились ми, дастьбі булої сили,

Розгублена в дорозі зниклих літ…

Проте, хоч наш припав морозом волос,

Хоч тугою пригнічене чоло,

А все ж, поки тремтить у грудях голос,

Ми крикнемо, як в давні дні було:

«За розвиток на рідній мові твору,

За слово те чарки піднімем вгору!»

Ми чесно йшли, любили щиро брата,

Кохалися в добрі його душі

І вірили, що прийдуть швидко свята,

Прогляне світ у цій німій глуші...

Що ж? Хоч думкам не сталося простору,

Але за них чарки піднімем вгору!

Минає рік... і в темряві безодні

Несе людських багато сліз і мук...

І рідшають, знай, сіячі народні,

На труд тяжкий не вистачає рук,

І не рясне зібралося нас коло:

Одні лягли в труні дочасовій,

Другі за те, щоб вище дерти чоло,

За ласощі, великопанський гній -

Запродали свою святую віру…

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Але знайшлись і куті з криці груди,

З яких біда кресала-но вогонь;

Вони несли без ляку світло всюди

І в боротьбі не стали осторонь…

Розкидані по нетрях несходимих,

На чужині, в тяжкій самотині,

Вони болять лиш за братів родимих,

Вони скорблять по рідній стороні

Й вітають нас думками в цюю пору,

Підіймемо ж за них чарки ми вгору!

«Коли засну навіки в домовині…»

Коли засну навіки в домовині

Й сира земля поляже на мені,

Чи хто згада поета на родині,

Чи прийде хто на гроб сумний, чи ні?

Кому прийти? Свої я думи-муки

Співав собі в святій самотині:

Злобителі мені в’язали руки,

А друзяки не рятували, ні!

Удвох лишень з дружиною-нудьгою

Ми плентались невідомим шляхом:

Життя пішло на боротьбу з бідою,

Не вславившись ухваленим трудом.

І от стою я край могили нині,

Під тяжею переболілих літ...

Так без роси, на спеці, у пустині

І хиріє, і в’яне вутлий цвіт!

1877

НА ПРЮ!

На прю! Без ляку і зневіри -

За правду, волю й рідний край!

Бо завзялися бузувіри

Народ наш винищити вкрай.

Повсюди чад, а ворог лютий

Пекельні бенкети справля,

Гнітить наш мозок неокутий

І точить сили, наче тля!

Хоч мало нас, та наша сила

Росте у правді наших дум -

Понесемо ж ми гордо, сміло

На вражий регіт і на глум

Новий псалом живого слова:

В йому не пагуба стара,

А світло лагоди, любови,

Братерства, волі та добра.

Угору стяг! Най кат шаліє,

Най тисне нас, та се ж на мить!

Бо іскру ту святу, що тліє,

Несила ворогу згасить:

Вона з’єдна слов’ян докупи,

Дасть силу серцю, голові -

І через скошенії трупи

Перейдуть страдники нові!

На прю ж! До смерті, до загину -

Другого викруту нема!

І хто уникне й на хвилину -

Хай буде проклятий всіма!

НИВА

- Гей ти, ниво,- в тебе гону

Од Карпату аж до Дону!

Та широка ж, як погляну,

Геть укрилась килимами,

Огорнулася лугами,

Простяглася до Лиману.

Що ж то, ниво, лихом збита,

Потом, кровію полита,

Ниньки сталося з тобою?

Не красуєшся стогами,

Не пишаєшся скирта́ми,

А глушишся лободою?

- Ой ви, жалібники-діти,

Та не вам би й говорити,

Як самі байдуже спали!

Де ж були ви? Інші руки

Завдавали рідній муки,

Реп’яхами засівали!

Колись добре я родила:

Виростала з мене сила

Ворогам на страх і горе!

А тепер я геть дичаю

І не бачу скруті краю,

Бо ніхто мене не оре!

- Правда, ниво! За сльозами

Не рушали ми з ралами…

Гайда ж в поле! Гине нива!

Додамо до праці руки:

Хоч не ми, то діти, внуки -

А таки діждуться жнива!

ПАМ’ЯТІ М. Ф. Л.⁷

Душа болить од поривання,

Німіють з туги почуття...

Яке урвалося дихання,

Яке погасло знов життя!

Не стало друга в нас, не стало.

Підбита сила ще одна -

А їх без того так замало...

О доле, доле навісна!

Чого ненатло ти лютуєш

І душу чисту, як роса,

Від нас береш, а не квітуєш

Того, хто каменем звиса?

1878

«В грудя́х вогонь, холодне повівання…»

В грудя́х вогонь, холодне повівання

Вже чую смерті над чолом...

І знов зрина пекучеє питання,

Яким заснути маю сном?

Чи в ту страшну, сподівану хвилину,

Коли перерветься життя,

Все, що любив, і сам цілком я згину?

Погаснуть враз всі почуття?

Чи та любов переживе могилу,

І буде знов моя душа страждать

За свій народ, за Україну милу,

Про неї думати, гадать?

Над селами обдертими літати

І люду, в темрявім кутку,

На боротьбу відвагу надихати

Й будити силу в сповитку?

О, коли так,- в обіймища холодні

Хоч зараз ляжу у труну,

І без жалю́, у бе́звісті безодні

На віки вічнії пірну!

1878

РЕДАКТОРОВІ

Війна, війна! Часописі лукаві

Розпалюють, розносять скрізь брехню.

Що наш народ жадає, прагне слави,

Що на страшну, кривавую стерню

В отчизні все живе нести готове

І голову, й остатній шаг, і труд...

О наймите, продажний лихослове!

Чи ти ж питав, що дума скорбний люд?

Чи ти вбачав оті хати подерті,

Де з сліз людських аж вогкість полягла,

Де голод - пан, де своєволя смерті,

Де кублиться з віків неволя й мла?

Чи ти знавав, як точить доля ржава

Ще змолоду робітничу сім’ю?

На що ж рабу обшарпаному слава,-

Щоб нею ще засіяти ріллю?

Похнюпившись, бідак одно вчуває,

Що шле господь нове нещастя знов,

І тим, де хоч, байдуже смерть стрічає,

Що точиться і дома його кров!

1879

НА СТРАСТЯХ

Голосить дзвін... В церквах сумна одправа…

Кадильний дим, осяяний вогнем,

І ницем люд...- Кому співаєш - «слава»?

Чиїм ти молишся «страстям»?

Чи відаєш: ти справді був голоті

Найщирший бог, бог мученів-рабів,

Розіп’ятий, забитий на Голготі⁸

За слово те, що зняв проти панів…

Чого ж стоять невіри і пронози,

Чого сюди на поминки прийшли

Оті, що господа, борця за людські сльози,

Самі на смерть, як бунтаря, зняли?

Не відаєш, мій люде темний, голий...

Ти молишся, щоб душу одвести,

І в розум твій не западе ніколи,

Що тешеш ти на себе сам хрести…

Як в оний час, так і тепер на муки

Віддав би ти апостолів своїх...

О господи! Коли ж той світ науки

Опросвітить твоїх дітей сліпих?!

1879

«Тяжко, важко по світу нудитись…»

Тяжко, важко по світу нудитись

Із срамотним тавром на чолі,

А ще тяжче на брата дивитись,

Як бідує на власній землі,

Як принизивсь у рабській покорі,

Відцуравшись нарешті й себе…

Бачить все й не здолать у тім горі

Помогти, бо й само ти слабе...

Ой, вся жовч закипить, заклекоче,

Здавить горло, що ледве дихнуть,

І, закривши свій вид, свої очі,-

Проклянеш ти себе й свою путь!

1879

«Де мені подітись з лютою нудьгою…»

Де мені подітись з лютою нудьгою,

Чим мені розбити злую тугу-муку?

Ох, давно я зняв би вже на себе руку,

Тільки груди давить жалість за тобою:

Що на тебе гляну, зіронько єдина,-

Мов з хреста ти знята, біла, наче глина,

Хилишся од вітру, руки мовчки ломиш

І, як перли, сльози без ридання рониш…

Ох, печуть ті сльози полум’ям неситим

Серце моє хворе надвоє розбите:

Що одна, бездольна,- ледве душа втрима,

А друга, байдужа,- все перед очима!

1879

КРАЙ КОМИНКА

В моїй хатині тепло, сухо,

Палають весело дрова;

Надворі ж оха завірюха,

Мов звір голодний завива,

І наддає пергу гризоті

Та каламуття голові...

Ох, як тепер отій голоті

Сидіть в нетопленім хліві?

Стирчить в заметах-горах хатка,

Подертий дах геть набік зліг,

Замісто шкла з паперу латка,

Крізь стіни скрізь пробився сніг;

Над піччю капає із стелі -

І глина ляпає на піл;

У хаті лава тільки й стіл,

Нема й заводу чи постелі,

Чи подушо́к посагови́х,-

Лиш двоє ряден старових

Та оберемочок соломи...

Дрібнята матері-сіроми

На їй, посинівши, лежать...

А мати, їх сердешна мати,

Немов з хреста сьогодні знята,

Не буде цілу нічку спать,

Бо треба хліба заробити:

Сидить бліда, немов мара,

Іще, здається, й не стара,

А тільки, видко, лихом бита,-

Сидить і шиє в самоті

Та на сиріток поглядає...

Каганчик ледве-ледве сяє;

Над ним снує туман густий,

В кутках горбатих аж чорніє,

Немов діди які стоять...

Дитинка стала щось стогнать

Та кашлять... в неньки серце мліє:

Звелася, нишком підійшла,

Зняла остатнюю свитину,

Укрила хворую дитину

І знов робити почала…

Тільки на віях замигтіла

Сльоза гірка та накипіла…

Так от кому страшна зима,

А нам байдуже завірюха:

В моїй хатині тепло, сухо

Й палають весело дрова́!

1879

ПРОЩАННЯ

(Олені Пчілці)

Прощаємось ми на́довго з тобою…

Кохання - глум, в невольничій пітьмі:

В своїм краю ти будеш вік рабою,

Я буду теж в рабському вік ярмі.

Не бачиться тобі, мій квіте милий,

Темницею ця просторінь степів,

Але мені... знести не маю сили -

Над думкою, над серцем кайданів.

У слушний час знемігся я нудьгою…

Відколи храм святих надій запавсь,-

Окрилося все темрявою, млою,

І воздух свій мені задушним ставсь.

І дивлячись тобі у ясні очі,

Я чую гірш публіку і ганьбу,-

Що, як страхун, тікаю серед ночі,

Знесилений, лишивши боротьбу…

Прощай, прощай! Упав і час прощання…

О, пригорни і руку щиро дай!

Я повернусь, як стихнуть тут ридання,

Коли зітхне вільніше рідний край.

1879

ПЕРЕД ТРУНОЮ

Яка манісінька лежиш ти у труні,

Моя зориночко досвітня, ясна зоре,

На заході блиснула ти мені

На жаль тяжкий, на невимовне горе!

Як квітонька, підрізана серпом,

Ти полягла зарання в домовині...

Ти світові несла новий псалом,

Хотіла стать проти його гордині;

Але та гадина - могуща і жива...

І ось твої схрестились руки білі,

Заквітчана барвінком голова,

А з-під вінка шовкові темні хвилі

Розсипались на подушці круго́м:

Між них чоло мов мрамором біліє,

Склепилися очиці тихим сном,

Отемрили їх пишні, довгі вії,

І тінь од них стрілками полягла,

Якась-то думонька таємна підвела,

Мов з подиву, твої тоненькі брови…

Про що вона? Скажи мені, промови!

Чи не сподіялась такого ти кінця?

Чи жаль життя - тернового вінця,

Який тобі діставсь од злої долі?

Чи й там нема ні щастя, ані волі,

За що боролася, сердешна, на землі.

Подай хоч словонько єдине ти мені,

Розваж нудьгу остатньої надії!

Але мовчать твої уста блідії,

Смертельная байдужість на виду...

А я стою, знеможений од горя,

Мов камінь той серед німого моря,-

І від тебе очей не одведу!

1880

«Чом не весел, мій соболю…»

- Чом не весел, мій соболю,

Чи й мені журби не знять?

Хоч у шахи я з тобою

Буду сміливо гулять?

- Ох, то туга незбавима,-

Я боровся кільки крат:

Вже давно мені очима

Ти дала і шах і мат!

1880

НЕПЕВНІСТЬ

На́вкруг нас ходили грізні хмари,

Крили сонце, гнали світло пріч;

Із багно́вищ од чумної пари

Морок слався, наче глупа ніч.

Геть шляху не видко стало, йдучи,

В тиску всяк простався наздогад;

Груди всім гнітив туман смердючий,

Мозок всім труїв пекельний чад.

А в пітьмі тій, наче пси скажені,

Лиходії кидались на всіх,

Щоб набить чужим добром кишені,

Підживить себе з бідот людських.

Правда, совість, щирість, труд і знання

З реготом топтались у багні;

Розлягались-но псарів гукання

Та розпусти вигуки гучні…

Гвалт стояв. Попавши в тя́жку скруту,

Близивсь люд до прорви навмання...

Та господь, що нам наслав покуту,

Ще не дав погинути до дня:

Проміж хмар пробився промінь божий

І осяяв певну стежку нам,-

Розточаться став туман негожий,

І вбачавсь уже кінець бідам…

Але знов зненацька грім ударив,-

Свиснув бич - і заніміла річ...

Чи остання то гримо́та з хмари,

Чи ще гірша наступає ніч?

1880

«Зорі, зорі, ясні очі…»

Зорі, зорі, ясні очі

В темній, смутній глибині,

І по синіх шатах ночі

Роєм сиплються вогні…

Мріють, тонуть в темнім морі,

На незмірних глибинах...

І на серці в тебе зорі,

І ухмилка на вустах…

Ти зориш на небо щасна

І раюєш ним сама;

Але ця природа красна

І байдужа, і німа.

Невпросима, невмолима,

Як пекельний той Харон!⁹

Їй одно перед очима,

Щоб справдити свій закон…

Де не глянь по світу - горе,

Пан тут - гвалт і тиск заліз…

Чи не більше б вийшло море

Із проли́тих миром сліз?

1880

«Як з тобою ми спізнались…»

Як з тобою ми спізнались,

Нам і зорі усміхались,

Як рядком сиділи щасно,

То цвіли садочки рясно,

А коли поцілувались -

Соловейки заливались,

Та й в усіх людей взага́лі

Очі радістю блищали…

А як час настав розлуки,

Лист пожовк і впав з розпуки,

Й над садком осиротілим

Звис мороз серпанком білим;

Соловейко втік у вирій,

Люди стали, наче звірі...

Та і в серці - з туги-муки

Завелись мені гадюки!

1880

ТЕМРЯВА

Наче ніч на серці біднім,

Думи чорні, як ті хмари...

В краї милім, в краї ріднім,

Де не глянь - страшенні чвари.

Чом не крикнеш, правдо-мати?

В пущі дикій рідні діти

Поставали... як не стати?

Довше так несила й жити!

Краще вмерти: у могилі

Відпочить на кладовищі...

Тут же стогнуть грізні хвилі

Та зростають вище й вище…

То не па́водь і не море,

Де рибалка гине в човні:

Топить нас глибоке горе,-

Ним до краю душі повні,

І проз край воно вже ллється…

Тіло ниє, мозок в’яне...

З нас, глузуючи, сміється

Щось суворе та погане!

Гей, колись братам в нещасті

Поміч ми давали гоже,

А тепер в тяжкій напасті

Нам ніхто вже не поможе…

Гей, юнацтво, чесний люде!

Тяжко слову у неволі!

Ой, коли ж то інше буде,

Ой, коли ми діждем долі,-

Щоб вона, брати, засяла

Ясним сонцем понад нами,

Люте лихо одігнала,-

Тугу, змочену сльозами!

Добувайте ж, браття, сили,

Гойте знанням темні очі...

То й подасть нам бог наш милий

Світлий ранок після ночі…

1880

ВЕСНА

Світить сонце; хоч тепла ще

Певного немає.

А в садочку стало краще -

Травка видибає,

Зацвітуть от-от черешні,

Агрус і порічки;

По стежках гуляють гречні,

Видно, панські дітки,-

У саєти розубрані,

Мов квітки пишають;

А за ними панни й пані

Оком назирають.

Щоб спинить яку пустоту;

Та дітки і са́ми

Стережуть свою пишноту,

Не положуть плями:

У ясненьких рукавичках

Граються в опуку...

Під барканом, у порічках,

Простягає руку,

Хліба просить дівчинятко,

Долею забуте,

Босе, вдягнене в дранятко,

Колючками взуте.

Змерзла бідна сиротина,

Цокотить зубами,

Та, звичайно, як дитина,

Позира очами

На забаву паненяток -

Ой, вона так мила...

Хоч би раз оте їй свято!

Й руку опустила...

Аж це враз,- чи то случаєм,-

Ми того не знаєм,-

Чи умисно,- а з наскоку

Пуць! Опука в щоку!

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Дітвора зареготалась...

А старча-сирітка,

Хоч і дуже налякалась,

Хоч в болоті щічка,

Хоч під оком, як запаска,

Синя стала пляма,

А й така їй мила ласка -

Не пести́ла мама!

Усміхнулась,- хіп у руку

Дорогу опуку,

Та назад її з розгону

Й кинула до кону…

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Діти - врозтіч що є сили…

Панії ж одразу,

Наче мак, почервоніли;

За таку образу,

Погукнули на сторожу -

Доведуть уряду...

Й вмить сирітку тую божу

Виштовхали з саду:

За барканом босим краще!

Чути, як ридає...

Світить сонце, хоч тепла ще

Певного немає!

1880

«Сиділи ми, каганчик миготів…»

Сиділи ми, каганчик миготів,

Дві тіні, тремтячи, сягали аж до мура,

А у вікно дивилась ніч понура,

А вітер вив, мов зграя пугачів.

Як помники холодні та німі,

Сиділи ми без слова і без думи,

Іще чорніш тієї ночі-стуми,

Маріло нам прийдешнє у пітьмі,-

Без просвітку, без жодної мети,

Як мертвий шлях в опаленій пустині;

В минулому лише німі руїни

Та зламані сподіванки святі…

Чого ж чекать? Боління тільки мить…

Але ми все сиділи біля мура,

Дивилась ніч через вікно понура,

І не втихав зловісно вітер вить.

1880

БАЖАННЯ

Ой, брати, мені надайте

Крила соколині:

Облечу я край свій рідний

Об одній годині;

Пошукаю, чи лишилась

Хоч одна місцина,

Де було б не знати лапи

Крамарського сина;

Де б дуби широкочолі

Гордо красували,

Де б гаї густі піснями

Весело лунали;

Де б степи, неначе море,

Хвилями котили;

Де б річки й ясні озера

Рибою кишіли;

Де б лани свої, не панські,

Слались килимами,

Красували б житом, збіжжям,

А не буряками;

Де б не бачив на сахарнях

Змученого брата,

Де б не гинули в багні тім

Зірочки-дівчата,

Де б з голодного не драли

Рваної одежі,

Де б здалеку не вбачались

Скрізь відомі вежі...

1880

«Останні сили дарма трачу…»

Останні сили дарма трачу,

Зникає марно день по дню…

Срібли́ться волос, а ледачу

Сльозу ніяк я не спиню.

Поки ще стука серце кволе,

Вона на око наліта:

У їй зневажені симво́ли

І перемучені літа!

«Сумно і тьмяно. У вікна заплакані…»

Сумно і тьмяно. У вікна заплакані

Лине холодний туман;

Хмарою грають галки перелякані;

Мчиться гринджолами пан.

В хутрі ведмежому тепло вельможному;

Огир басує шляхо́м,

Страх наганяючи люду проходному,

Кидає сніг копито́м.

Огиря пан підганяє ще віжками...

Супроти його бреде

Геть через вулицю босими ніжками

Хворе дівчатко, бліде…

«Набік!» - пан крикнув, розлігшися козирем,

Роніочи бризки кругом;

Трохи не збив тії дівчинки огирем,-

З серця стебнув батогом…

Ляско на тільці худому та хворому

Влип межи плечі батіг,

Крикнуло бідне від болю - не сорому

Й ляпнуло в паводі з ніг.

Хтось засміявся, а двірник під брамою

Крикнув: «Добряче, бігме!

Я б окропив ще не так тебе з мамою:

Блудить по шляху саме,

Ще хтось роздавить ік бісому батькові,-

З вас тільки людям напасть!»

Вибіг я з хати на поміч дівчаткові:

Труситься, гласу не дасть,

В’ється гадюкою, в кризі скобзається;

Ручки порепані скрізь,

Мокра сорочка на тілі змерзається;

Очі червоні від сліз…

Взяв її в хату, накрив кожушиною,

Чаєм гарячим зігрів...

Стихло окривджене злою годиною

Й блима з-під зморщених брів…

Тільки на очах, охмарених віями,

Сяють ще перли ясні;

Але й ті оченьки тихими крилами

Янгол склепив уві сні.

В холоді, голоді вік тобі матися,

Жить старцюванням одним;

З реготом будуть катюги знущатися

Над твоїм тілом слабим.

Зв’яне краса твоя десь під барканами,

Ще доконає зима,

І незабаром, покрашена ранами,

Згинеш під тином сама,

Жертва непрохана кривди могучої,

Що нездолана в злобі...

Краще б, не знаючи долі пекучої,

Вмерти тут зараз тобі!

1881

НА СПОМИН Т. Г. ШЕВЧЕНКА

Красувала весна, розцвітали садки,

Як ми батька востаннє стрічали;¹⁰

Коли нам, молодим, серце рвало в шматки

Од великої туги-печалі.

Між квіток і вінків ясеневу труну

Ми несли від Дніпра на могилу,

І спустили з плачем у оселю сумну

Найдорожчу, утрачену силу.

Скільки ока - Дніпро перед нами лелів

І байду́же котив свої хвилі;

А нас, бідних сиріт, товари́шів-братів,

Обнімали все думи безсилі…

І клялись ми ховать в серці твій заповіт,

Возлюбить щирим серцем голоту:

Сподівалися ми, що словес твоїх світ

Незабаром осяє темноту…

Двадцять років пройшло, вже й посивіли ми,

А усе ще ховаєм надії,

Що спадуть кайдани вікової зими,

І тоді здіймуть слово німії.

Заспівають гуртом братолюбний псалом,

В спільній праці зміцнять свої руки...

І засяє тоді над убогим селом

Світло правди, любові, науки;

І пророків своїх, що терновий вінок

Понесли за сльозу ту криваву,

Порозшукує люд між німих могило́к,

І воздасть своїм страдникам славу…

В той час ймення твоє пролуна з краю в край

І Тараса пізна всяка хата;

А поки над Дніпром, батьку наш, спочивай

Та чекай того славного свята!..

1881

«Ночі темряві з завірюхами…»

Ночі темряві з завірюхами,

Окували ви землю кригою,

Вкрили геть її білим саваном,

Приоздобили в срібло-па́морозь…

Розпустили скрізь своє військо ви,

Військо грізнеє та нежалісне -

На утіху тьмі, на користь біді

І на бенкет злий горю лютому...

Ох, і в війську тім - темінь - перший бич,

Другий - кривда, гвалт від подужого,

А що третій вже - голод, вбожество

В спілці з неміччю та хворобами.

Не пускайте ж ви, ночі темряві,

Хоч до бідних сел вояків своїх,

А воюйте-но з містом крамарним,

Сильним дуками та заможними:

Тут поміряйтесь боєм з дужими,

Похизуйтеся міццю-силою,-

А завзяття й ми вам покажемо!

А то що́ за честь, що́ за славонька,

Бить безсилого, беззаступного,

Грабить бідного та убогого,-

На гробки нести дітей вдовиних,

Сиротить вдову безталанную,

Зоставлять її вік самісеньку

Лише з тугою непросвітньою!

1881

НА МОРІ

Я знову тут, прикований красою

Твоїх розко́ш, безкраїн чарівних,

І знов твоїм простором вільним гою

Вогонь душі, отруту ран чумни́х…

Там: у краю далекім - хуртовини

Ще кригою заковують плеса;

Там з холоду та лютої години

Дубіє люд по селах, по лісах…

А тут весна: в блакиті око гине...

Мов чаєчка, щось грає вдалині,

За хвилею з полу́дня хвиля плине

І плескотом гамує біль мені.

Небес шатро схилило в сині води

Незміряне приполіє своє;

Покірливий в час лагідної згоди

Буйнесенький лиш стиха заграє.

Куди не глянь - просторо й ясно всюди,

Страшних мурів не видко навкруги;

Не чуть плачу: далеко хижі люди,

Що й на братів готують ланцюги…

Але й тебе, вільнесеньке, у снози

Взять не здола зажера-чоловік,

Дарма тобі й північні ті морози -

Не закувать їм дужого повік!!

1881

ДОЧКА ІЄФАЯ¹¹

Якщо доля велить полягти за свій край

В несподівану, ранню могилу,

Ти, мій батьку святи, серце скорбне втримай:

Смерть моя дасть одвагу і силу!

В нетремтячій руці поведе мене сам

На майдан, до катів, до сокири...

І без жалю, без сліз похилюся я там,

З серцем, повним надії та віри:

Що одужа народ, не знесе більш ярма

І розправить натруджені груди,

Що на рідній землі зникне, щезне пітьма

Сонце правди засяє повсюди,

І на вільних полях, в ниву власну рата́й

Кине зерна добірного жита,

І красуня дочка той збере урожай,

Не даю́чи напаснику мита.

Вас, діброви, гаї, у одежі рясній

Не побачу я в щасну годину;

Але кревний нарід, в своїй згадці ясній,

Пом’яне і мою домовину…

Задави ж, батьку мій, ти сльозу на очах

За вітчизну прийми мою плату:

Подивись, я сама, зацуравши той страх,

Сміло йду з ясним оком на стра́ту!

1881

ДО УКРАЇНИ

Моя Україно! Як я тебе любив!

Твої луги, твої степи розлогі,

Дніпра ревучого славетнії пороги

І хвили золоті твоїх шовкових нив!

Як я любив у хмарах вишняку

Твої білесенькі, немов хустини, хати,

Поважну річ старих дідів чубатих

І плескіт дітвори веселий на ставку.

Як я любив у нічку весняну

Жабиний гвалт, а часом тихий стогін,

Гукання парубків, дівчат веселий гомін

І пісню з-за лугів розкішну, голосну!

Як я любив уосени в стіжках

Хліб коло хат, а ранками ясними

Селян за працею хапливою між ними

І стукіт говіркий ціпів по всіх токах.

Як я любив зимової доби

При каганці і веретін сюрчання,

І бесіди, і пісню чи ридання

Тихесеньке жіночої журби.

Як я люблю безрадісно тебе,

Народе мій, убожеством прибитий,

Знеможений і темністю сповитий,

Що вже забув і поважать себе,

Потративши свої колишні сили…

Як я люблю твої сумні могили,

Україно! Як я люблю тебе!

І ось тепер та мучена любов

Мене жене в далеку чужину…

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

УЧТА

Сіяє палац. У світлиці

По стінах, стелі, тут і там,

Горять вогні, мов ті зірниці,

На втіху спещеним очам.

Біліють обруси стягою,

Гра скло веселкою на них,

Столи аж гнуться під вагою

Потрав розкішних, дорогих.

Кругом пани святково вбрані,

Між них, мов квітник чарівний,

Тонкі панни і ситі пані -

Зійшлись на бенкет голосний.

Їдять і п’ють, що прагнуть тільки,

Аж похилилися кряжі;

Дзвенять склянки, шуршать тарілки

І цокотять по них ножі.

Музика гра, лоскоче вуха,

Палають очі від вина...

А в мене й тут ледача скруха

Зі дна душі таки зрина.

І виклика другі картини:

Степи й чернігівські бори,

Зими лихої хуртовини,

В заметах хати і двори.

Голодний люд без хліба, соли,

В своїх нетоплених хлівах,

Де не прогляне світ ніколи,

Де глупа ніч, де рабський страх;

Похилі голови від туги

Під непоборную біду,

І од старезної наруги

Тупа покора на виду.

І скрізь обличчя смерті бліде,

Рядок новеньких могилок...

Та як же й в пельку мені піде

Цей ласий, вкрадений шматок?

НА РОКОВИНИ ШЕВЧЕНКУ

(До поновлення могили)¹²

За Каневом, на горах, аж на чо́лі,

Де унизу Дніпро щось гомонить,-

Могила єсть; її дощі поволі

Розмили вкрай: дубовий хрест лежить;

І щовесни з гори рвуть хвилі глину,

Обвалюють у воду береги,

Щоб вирвати в недбальців домовину

Й на дні сховать останки дорогі…

Хто ж там лежить? Кобзар наш незабутній,

Що возприяв «терновий» за любов;

На чужині зітхнув він дух славутній

І тліном лиш вернувсь додому знов.

Ні, він не вмер! Поки ще наше слово

Лунатиме серед степів, лугів,

Його пісень розіллється чудово

Мелодія по сизій млі віків.

І заповіт братерства та любові,

Що він нам дав, як стяг, на боротьбу,

Перелетить луною в інші мови

І правдою подужає злобу.

Настане час, і з тим новим псаломом

Ми підемо по стогнах городів,

І воздамо з тимпанами та дзвоном

Хвалу йому, заступнику рабів.

Настане час... Хоч і зима панує

І в глупу ніч мовчить ще правди дзвін,-

А темний люд і поночі простує

На гору ту, де мученика тлін.

1882

ДО М. ЛИСЕНКА¹³

Жалібно́го на струнах не грай,

Мій єдиний, коханий мій друже!

І серде́нька мого не вражай,

Бо воно і без того недуже.

А утни мені пісню одну,

І широку, й веселу, як воля,-

Щоб, почувши співочу струну,

Усміхнулась і мачуха-доля!

Щоб спалахнув огонь у крові

І забилося се́рденько мляве,

Щоб роїлись заміри нові -

Стать до праці за чесне, за праве!

Сльози - неміч жіноча, слаба,

А нам треба розбуркати сили,

Щоб піднять того брата з могили,

Просвітить вікового раба.

Так не грай же сумного, не грай,

А таку вдар-но пісню завзяту,

Щоб долинула й в темную хату

І там жовч зворушила украй!

1882

ЗАБУТЛИВІ ЛЮДИ

Забутливі люди... Чи ви ж мені змала

Колись не казали щоденно, бувало,

Що нам заповідав господь розіп’ятий,

Щоб люди любились, як друзі й співбрати?

Я вчув вас... і серцем недужим радію,

Сховав заповіт той, як кращую мрію,

Ховав, і ховаю, і буду ховати...

За віщо ж докорі на мене вставати?

Невже пак за теє, що вірю слухняно,

Що слово справдиться і час той настане?

Забутливі люди... а в школі ж ви сами

Мене наставляли якими речами?

Що всі ми єдиної матері чада,

Що чесність і щирість - найперша засада…

Чого ж ви з посміхом мовляєте нині,

Що я розумінням подобен дитині?

Чого ж мене гонить повсюди догана,

Що я захищаю бездольця від пана?

Що я не боюся ворожого миру,

А руку здіймаю за правду, за щиру?

Забутливі люди... те слово гаряче

Й натхнуло відвагу у серце хлоп’яче,

Що тра пильнувать і кохати родину,

Нехибно за неї стоять до загину,

Хоч би й довелося в заранню могилу

Зложити юнацьку надломану силу!

За віщо ж тепера ту саму любову

Звете ви зрадецтвом і гоните знову

Мене, коли ціле життя я складаю

За щастя, за волю питимого краю?

Забутливі люди... а ти ж, моя мила,

Зозуле кохана моя сизокрила,-

Чи ти ж не ділила зо мною надії,

Чи ти ж не пестила коханої мрії,

Чи ти ж не спаляла юнацькую волю

На ворога встати за люд свій, за долю?

Чого ж, як бездольця схопили карати,

Ти так безнадійно схилилась на грати,

Не скажеш поради, як винести муки,

А тільки ридаєш, ламаючи руки?!.

1882

«У пишному салоні…»

У пишному салоні,

Круг чайного стола,

Розмова йшла про коні,

Про цукрові діла;

Хтось кинув тут про молодь…

І загули гуртом:

«Вона здіймає колоть,

Не учиться цілком,

Вельможних не шанує,

Не ходить по церквах:

Освіта нам руйнує

Всі скрепи й божий страх...

В заліза взять ідеї

І молодь всю, дотла!»

Я глянув тут на неї:

Вона як сніг була,

Горіли йно шалене

Їй очі-зіроньки...

Я знаю, що про мене

Не ті в тебе думки!

1882

ПОЕТУ

Як ніч, насовується туча

І небо млою окрива,

Гуркоче грім, а буря злюча

Дуби з корінням вирива,

Здіймає-гонить хвилі-гори

На почорнілім, лютім морі

І човна бідного гойда

Понад безоднею хисткою…

Погинеш, пловче, в боротьбі!

Куди й боротися тобі

З тією силою сліпою?

Не одного борця вона

Уже поринула до дна!

Під завірюху та негоду,

Серед буяння в світі зла,

Чи не піти в свою господу,

Чи не зложить і нам весла?

Замкнути серце потай миру

Й наладнувати в себе ліру

Для власних мук, для власних сліз,

Для потайних лише погріз,

Бо там, на шарварку людському,

Де брат на брата гострить ніж,

Де повселюдно йде рабіж,-

Там не чутно уже нікому

Серед гармидеру й турбот

Моїх пісень, моїх скорбот!

Ні, тричі ні! Хай краще струни

Порве мій лемент навісний!

Коли кругом у ранні труни

Борців лягає гурт тісний,

Коли юнацька сила в’яне,

А там сміється щось погане,-

Не про кохання, не про рай,

Поете, голосно співай!

Але розваж словами брата,

Що й не виходить із заліз;

Скропи росою твоїх сліз

Ті рани від ударів ката

Й душі замученій, слабій,

Відвагу піснею навій!

Не бійся вражої наруги;

З святим вогнем лети туди,

Де панування скрути, туги

Та віковічної біди...

Співай, ридай і будь готовий

Замість лаврового - терновий

Вінець узяти на чоло...

Нехай тебе роздавить зло,

Але що смерть? Хвилинна страта,

А далі - слава голосна...

Той умирать щасливо зна,

Хто зна свого любити брата,-

А за таку лише любов,

Співець, ти жити будеш знов!

МОНОЛОГ БЕЗДОЛЬЦЯ

Холод... вільготь... Мов сопілки

Завелись у грудях враз...

Швидко край... Давай горілки,

Вип’єм, друже, на цей раз!

Бач,- надворі мряка, сльота,

Тіло пухне гірш та гірш...

А на серці ж то нудота...

Ет, сповняй по вінця ківш!

Пам’ятаєш, завірюха

Била нам в піддашнє скло,

Як мене давила скруха

І рятунку не було?

Одібрав листа я з дому:

Ненька хвора, без шага,

Все-то жде мого диплому,

Цілі ночі сновига:

Всі достатки положила,

Віддала й життя мені...

Ну і жде, що юна сила

Їй скрасить останні дні:

«Син, мовляв, покриє втрату,

Осягне ще важний чин...»

А мене - шелесть! - із штату,

Не вказуючи причин!

Оголомшений, мов громом,

Я сікнувся до ножа...

Дав мені ти пляшку з ромом

І промовив: «Не вважай!

Захопи оцеє в руку

Та в горлянку перекинь...

На́бік геть безсилу муку

Ради вищих, брат, святинь,

Та й не падать же без бою,

А лягти по боротьбі!»

А залегкою рукою

Я налив тобі й собі...

Ну і став аж до знемоги

Борюкатись за життя:

Помозолив руки й ноги,

А намарно, без пуття...

Мов таврованого, гнали

Від роботи і труда:

Дні безрадісно спливали,

Як осінняя вода.

Голод, холод, безпорада,

За грядуще скритий страх,

А до того ще ізрада

Товари́шів по думках -

Довели мене до краю,

І я ждав лише часу...

Але в мент того одчаю

Стрів я дівчину-красу:

Очі - зорі, личко - гоже,

Рай - ухмилка, срібло - сміх...

Як кохав її, мій боже,

Як бажав їй щастя, втіх!

Що́ при їй і кривда, й скруха?

Але щастя тут не нам:

Бідним доля - зла свекруха,

Рідна ж мати - дукарям!

Ну й кохана... що ж пак? - Скрута,

Шкода пишної краси:

Все живе - і квітка, й рута

Прагне сонця та роси...

А навкруг іще звірюки...

Із отарою прониз...

Ех, не витримав я муки:

Він і з місця не поліз...

Ну, мене й взяли з оселі

До гратчастого вікна...

Там упевнивсь я, що в хмелі

Йно порадонька одна...

Що ж, сліпої сили криця

Нас зламала взагалі...

Ех, мій друже,- все дурниця

На запроданій землі...

Тільки в пляшці цій порада -

Є на дні багато мрій...

Хоч мені вона і вада,

Та дарма! Повніше лий!

1892

«Ніч згори зорить очима…»

Ніч згори зорить очима,

Всюди тиша млява...

Тільки в церкві світло блима,

Бо ще йде одправа.

Ой піду, щоб збутись суму,

Я на ту вечірню,

Та свою розважу думу -

Тугу неомірню…

Подивлюсь на ту голоту,

Як вона зітхає,

Як свою німу скорботу

Слізьми виливає;

Подивлюся, власні болі

Вирву геть із лона,

Та за скривджених од долі

Положу поклона!

«Дивлюсь на тебе, і минуле…»

Дивлюсь на тебе, і минуле

Знов вирина зі дна нечуле

І будить в хворім серці рій

Колишніх образів та мрій;

З тебе, красо, очей не зрушу…

В мою пустелю темну, душу,

За кілька мученицьких літ

Прилинув знов вечірній світ

І всяяв променем руїну;

Давно пере́житу хвилину

Я в хворих грудях чую; знов

Вогнем знайомим грає кров,

Тріпоче маревом натхнення.

Вуста шепочуть мертве ймення,

Надія зноситься слаба,

На серці тихшає злоба...

І знов жага на світі жити,

Чинить добро, людей любити

Й оддать душі надбитий хист

Країні рідній на користь…

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Так в сивім попелі руїни

Таяться довго ще жарини

І ждуть на бурю день за днем,

Щоб знов спалахнути вогнем.

ВЕЧІР

Вечір. Тихо, ясно…

Зірочка зоріє...

Із садочка красно

Пахощами віє;

Стеляться сутіні,

Тумани лягають;

Кетяги жесміні

В вікна зазирають.

Щось гуде струною

Над бузком жвавенько;

В лузі над водою

Тьохнув соловейко;

Пісня одгукнулась

З темрявого гаю…

Серце стрепенулось,

Змучене до краю:

Знов зрина жадання

Тихої розмови,

Щирого братання,

Вірної любови!

ШВАЧКА

Нахилилася головка,

Пасмо звисло на щоці…

І мелька невпинно голка

У худесенькій руці.

Шитво панське на коліні,

Каганець і світ дньовий...

І тремтять легкі сутіні

З-під стріластих темних вій.

Довгий кашель в довгі ночі,

Вітру стогін під вікном...

І червоні завжди очі,

Не знайомі з тихим сном.

Спина зігнута в роботі,

Зверху латаний платок...

Не смачний, мабуть, голоті!

Загорьований шматок!

«Коли від нена́тлої муки…»

Коли від нена́тлої муки

Огорне сумний тебе ляк,

І ти свої стомлені руки

Не здіймеш до праці ніяк;

Тоді, у ту скрутну годину,

Ти, зірко, мене пом’яни,

І я на пораду прилину

До тебе з південь-сторони:

Закоханим словом зігрію,

Розважу на серденьку сум,

Скрилю полохливу надію

На розвій святих наших дум;

Своєю міцною рукою

Піддержу тебе у пітьмах,

І ми тоді вкупі з тобою

Таки проверстаєм свій шлях!

СЛЬОЗА

Чи пам’ятаєш, як з тобою

Прощавсь я пізньою добою?

Вечірня зіронька зійшла

В безодні синій над горою;

Понад дібровою німою

Якась пташина проплила;

На сході геть чорніла хмара…

А ти бліда, як та примара,

Стояла з смутком на чолі,

Ламала рученьки малі

В німій скорботі - і розваги

Тобі подать не мав я зваги…

Майнула хвиля, час настав,

І блискавицею спалав

В твоїх очах огонь од муки;

Свої знеможенії руки

Кругом мене ти обвила

І тяжко, тяжко заридала…

Моя ти зоре! Чи ти знала,

Як та сльоза мене пекла?

Минули роки, сивий волос

Морозить голову, а я

Все гину, зіронько моя,

І чую твій надбитий голос,

І досі тяжко й гаряче

Твоя сльоза мене пече!

ДО ДУНАЮ

Дунаю, Дунаю! Наш діду старезний, коханий!

Чого каламутний? Чи крів’ю упився ти п’яний?

Ревеш, скаженієш, аж горами хвилі повстали,

Шумують, гвалтують, зірвати силкуються скали.

Віки пролітають, а скали ворожі, понурі

Тіснять тебе, діду,- не ймуть їх ні хвилі, ні бурі…

І марно ти стогнеш, як діти твої у неволі,

Не знаючи правди, не знаючи щасної долі.

ОСТАННЯ НІЧ

Ніч остання, без кінця і краю,

Як же довго плинеш, наче п’яна.

Ой, хутчій неси мене з аркана

В інший край, де сліз нема й одчаю,

Де нема ні гвалту, ні знущання,

Де усі гамуються страждання.

Краю рідний, мій коханий краю,

Як кохав тебе я щиро змалку,

Все віддав! І кров’ю наостанку

Я догану прадідів змиваю,

І за люд свій, за його недолю

Віддаю життя своє без болю.

Гей, надіє! Серце ниє з нуду:

Освіти хоч раз мою темницю,

Віри дай, що згин мій хоч на глицю

Прискорить прийдешнє щастя люду.

Ох, мовчиш... навколо тиша й стума…

Та і довга ж ти, остання дума!

БОРЦЮ

Скінчилася мука твоя…

Тепер зійде щастя зоря!

І в пісні зелених дібров

Воскреснеш ти, велетню, знов,

І образ за волю борця

У їй буде жить без кінця.

І поки-но волі - нарід

Ховатиме в серці твій слід:

Ти згинув, але твоя кров

Натхнула до брата любов -

І в сере, прибите згола́,

Одвагу і силу влила.

Ми в січі підіймем твій стяг

І пройдемо пасмо звитяг,

І доні розкішних долин

Прославлять в піснях твій загин;

Але без сльози на очах,

Аби не зневажить твій прах!

«Ох, і де ти, зіронько…»

Ох, і де ти, зіронько

Та вечірняя,

Ох, і де ти, дівчино,

Щире-вірная?

Чи кому зорять тепер

Ясні оченьки

У садочку пишному

Серед ноченьки?

Чи кому всміхаються

Пишні вустоньки,

Чи гаптують рученьки

Білі хустоньки?

Пам’ятаєш, серденько,

Як ти нищечки

Одчиняла по́вагом

Двері в сінечки,

А сама тремтиш уся,

Як осиченька,

Тільки паше полум’я

З твого личенька;

З палу кинусь я було

До коханої

Й занімію з любощі

Тії п’яної…

Затаївши дух у млі,

Тільки слухали,

Як то наші серденька

В міру стукали;

Як лічили час отой

Цілуваннями,

Розмовляли па́лкими

Притисканнями,

А другого дня було

В юрбі стрінемось,

То і словом ласкавим

Не обмінимось,-

Мов чужі ми змалечку,

Ані гадоньки…

Тільки в очах за́йметься

Часом правдонька:

Із-під вій зирнуть вони

Якось лагідно -

І на серці ревному

Стане радісно:

Усміхнуся в вус собі -

Зрозумілися...

Ох, коли б ті ніченьки

Та барилися!

«Тихо плине нічка дружа…»

(Посвята, моїй дочці Людмилі)

Тихо плине нічка дружа,

Одбива срібло́м вода,

І ласкаво хвиля дужа

В міру човник наш гойда.

З нас ніхто не заговоре,-

Мов завмерли, чарівні...

Ген край неба пишне море

Ніби жевріє в огні;

І у млі отій рожевій

Онде щогла огрядна,

Наче лебідь ясноперий,

То зрина, то порина.

Берег зник в тумані сизім,

Ширше стало моря скло...

І в гаданні мовчазливім

Я забув своє весло…

1883

ЖАРТ

- Грицю, Грицю! Йди до тина,

Підсоби на перелаз!

«Ет: не хочу: не дитина!»

- Та послухай-бо хоч раз:

Я собі сколола ногу…

«Байдуже!» - Ось глянь плече

Мов опухло, їй же богу!

«Ану де?» - Тут боляче,

І палає права щічка...

Дай її я притулю

До твого, мій квіте, личка!?

«Та тули вже!..» - От люблю,

Що слухняний... Ще ружанка

Ось на шийці - поміркуй!

«О?! Отут, моя коханко?»

- Ой, боюся! Не жартуй,-

Серце в мене заслабеньке…

«Ану-ну! Я до щоки...

Ох, яке ж воно любеньке,

Не візьму себе й втямки!»

- А не віриш, як я муки

Відбуваю щочасу́?

«Та сідай уже на руки -

Світ за очі понесу!»

1889

«Що не день, то гірша мир трухлявий…»

Що не день, то гірша мир трухлявий,

Все кона у безпробуднім сні,

І нема чим дихать правді млявій

Під ярмом розпусти у багні;

Над усим панує язва люта,

Братолюбства висхло джерело,

Розум дба про кара і про пута,

Серце вкрай злобою прогнило;

У льохах за за́сувами слово,

По торгах у куряві любов,

І нема, хто б гуконув раптово

На круків, що точуть людську кров.

Люд погруз у рабіжах, у крамі,

Пада ниць перед бичем магог…

Спорожніли віковічні храми,

І забутий милосердя бог!

Гей, з’явися ж, визволитель слову,

І глаголом розбуди людей,-

Щоб забилось серце пухле знову,

Щоб теплом повіяло з грудей,

Щоб усім огидло зле, негоже,

Щоб любов спалахнула в очах

І щоб враз до ніг твоїх, мій боже,

Люд припав покаянний в сльозах!

1890

ДО МИКОЛИ ЛИСЕНКА

(На спомин 18 ст. ст, марця 1893 р.)

Пів-третя десятка, мій брате, мій друже,

Гучить твоя кобза, народові служе,

Гучить голосна та правдива, і спів

Її на мамону не звів.

Не муза блискуча - розкошів заб

Не дуків рабиня була твоя слава,

А дівчина проста з пониклим чолом

Співала тобі свій псалом…

Співала вона про тяжкую недолю,

Що брата скувала на панському полю,

Про тугу Украйни співала - й пісні

Її були журні й сумні.

У рам’ї, у смугах, з безсилої муки

Паня вона брала на репані руки,

Дзвонила залізом на шиї, і страх

Палав в божевільних очах.

І поглядом диким у глупі години

Нудьгу наганяла на душу дитини,

І в серце ронила з очей щоразу

Криваву, пекучу сльозу.

Ні пишної долі, ні панської ласки

І ждать було годі від теї жебрачки…

Проте не відсунув ти музу лиху,

А з нею пішов по шляху.

Як муза, і сам ти збратався з нуждою,

Та все, знай, прямуєш міцною ходою

З надією в бога, що хмари чадні

Перейдуть на сонячні дні.

Були колись свята, рясніла громада,¹⁴

Вітаючи волю, безпечна та рада...

А гримнула буря й змела втікачів,

Лишивши-но жменю борців…

Та й ті то лягли у безверхі могили,

Та згибли під гнітом незрячої сили,

То, звірившись в людях, забувши братів,

Здалися на ласку…

Ти всі пережив оті, друже мій, бурі

І сонячні свята, і будні понурі,

Та з вірою в серці і з ясним чолом

Співав заповідний псалом…

Піввіку минуло - посивів твій волос,

А й досі лунає почесно твій голос

І щирістю правди, ясно́тою мрій

Полоха запроданців рій.

Байдуже! У сльоті посвітньої мраки,

З’явились дотепні, трудящі юна́ки,

І світиво правди у темряві дні

Піднімуть угору вони…

Ти чуєш їх поклик і щирий, і юний?

Накручуй же сміло на кобзі ти струни,

І най стануть всім за проміння ясні

Твої невмирущі пісні!

«Темно. Ліс. Якісь примари…»

Темно. Ліс. Якісь примари...

Ні тропи, ані шляху́…

Криють небо збиті хмари,

Додають іще жаху…

Вітер виє псом голодним,

Мряка ріже по виду,

І під тим дощем холодним

Я до цвинтаря бреду…

Розікрали всю поклажу,

Окрім серця й голови,

І тепер на путь сю вражу

Порожнісінькі сакви!

А були вони ззарання

Вщерть заповнені, як тра -

Й наукового надбання,

І душевного добра.

І кип’ячих сил без міри,

І хороших, красних мрій,

І святої в правду віри,

І гартованих надій,-

Що шляхом отим широким

Рушить дружество рясне

І щасливим, світлим оком

Стріне сонечко ясне…

А шляху́ усе немає,-

Темінь, пуща, ліс кругом...

І докірливо киває

Хвоя стріпаним чоло́м..

«Хай тепера рида в мене кобза сумна…»

Хай тепера рида в мене кобза сумна,

Бо луна в їй пригнічених стогін;

Але разом з плачем хай розбудить струна

До братерського лиха відгомін;

Хай склика до борні за нещасних братів

На той шлях і тернистий, і трудний,

Де б по наших хрестах люд хоч чоло підвів,

Перше сильний, а ниньки - недужний…

А веде отой шлях до чертога з промінь:

Де сія наша слава безпляма;

Ой, на маєм скропить кров’ю кожну ступінь:

Щоб дістатись до рідного храма…

Хоч не ми, то сини від дверей пресвятих

Відіб’ють і відкотять каміння,

І засвітять свічки в ставниках дорогих,

І осяють величне склепіння,-

І без ярем, заліз, з непохилим чолом

Ввійде люд у святині забуті,

І з сльозами в очах заспіває псалом

За борців, що погинули в скруті,

Борючися за край і за щастя ясне,

Під вінцем страстотерпним одваги,-

Оттоді вже й струна щось веселе утне

На вітання яскраве звитяги…

1895

НА СМЕРТЬ М. В. КОВАЛЕВСЬКОГО¹⁵

З неба скотилась зоря променистая

В темну глибінь океана;

В мирі порвалася чесна та чистая

Жизнь, за братерство віддана…

Згасла лампада, що блимала лагідно,

Гріла на світлі пориви,

Згасла самотньо, і згасла негадано,-

Бо вже не стало оливи.

Всю її, друже, вкінець осирочений,

Витратив гойно на дру́гих…

Був і в останній ти час заклопочений

Знять боротьбу за наруги…

Серце, і душу, і працю невтомную

Клав ти за нашу неславу,

Вік побивавсь за темноту голодную,

За її долю криваву…

Хто ж твою буйну, від туги похилену,

Зняв і к братерському лону?

Хто твою тугу, тяжку, неосилену

Стишив до вічного сону?

Вмер ти один, не зігрітий порадником,

Вмер, як борець, серед поля...

Мов насміялась над спільним упадником

Наша щербатая доля…

Спи ж супокійно на лоні холодному,

Брате наш, друже єдиний!

Слава і дяка борцеві народному,

Вічная пам’ять родини!!

1900

«Парно, душно, як ніколи…»

Парно, душно, як ніколи…

Все куня у млявім сні,

Лиш бринять пестливо бджоли

До гвоздик, що ген рясні

Пишні мліють в сутім злоті,

Від жаги аж цвіт позблід...

Я ж холону й на спекоті,-

Бо на серці в мене лід!

МОНОЛОГИ ПРО КОХАННЯ

I

Там, де місяць поняв срібним сяйвом пишноту долин

І знялось із садів-вертоградів пахуче дихання,

Що здурманює кров чарівною красою хвилин,-

Там спалала жага і злилося з захватом кохання…

Чи ти знаєш той край, де голубиться збещений Ніл

До розпалених скель і шепоче про любощі п’яне?

Де шаріє смоква́ і дим в’ється з нагірних кадил,

Та в блакиті яркій, під промінням леліє і тане?

О, розко́ші там скрізь... Але ти над усі чарівна;

Сріблошатий Ліван,- а біліш твоє чоло Лівану;

Жаркий колір троянд, вабить всіх та краса запашна,

Але вуст твоїх пал запашніший троянд Дагестану.

Ой там зорі ясні і пиша між яскравих блідий,

Але очі твої за ті зорі яскраві ясніші;

У пустелі палкій тішать душу джерела води,

Але перса твої солодощів і втіхи повніші.

Огрядна і струнка мліє пальма на злоті піску,

Але їй не дістать до приваб твого дивного стану;

Лотос повен таїн між латаття в прозорім ставку,

А в твоїх таїна́х більше ваб, і жаги, і дурману!

Ти - богиня краси, ще якої не бачив Едем,¹⁶

У обіймах твоїх і зростають: і гинуть пориви…

Будь моєю «ханим» і прилинь в мій бає́чний харем

Нап’ємося ми чар і замрем у розкошах щасливі!..

II

Не за́хвати солодкого зомління,

Не пестощів пекучая жага

З’ясують нам ті чарівні боління,

Які любов у серця вимага.

Кохання - спів, зальот душі - не тіла,

Зоря з-за хмар: веселка дощова;

Вона ростить у нас незримі крила

І до країн незнаних порива.

Душа у нас болить від самоти́ни,

Рвучися все з земних важких заліз,

Вона жада поради і дружини,

Жада розкош в багатті спільних сліз…

Зі мною ти, моя красо богине,-

Що́ мовити? Душа у нас одна -

І цілий мир в очу́ твоєму гине,

І світ новий, баєчний вирина…

О люба ніч! Ти появляєш мрії

Й невиразні краси в зористій млі...

Як чарівно́ ген промені блідії

Мереживом срібляться по землі!

В обіймища сплелись сутінів зграї,

Отрутою пашать нічні квітки,

І шепотять про втіхи в темнім гаї

До місяця закохані мавки́…

Все повно чар і виростає з міри,

Минулеє з прийдешнім ізлилось;

Душа зорить, в дитиннім сяйві віри,

Бажається незбутнього, чогось....

Зріднили нас незмислені хвилини

І за́хвати розкошів неземних;

Вчуваються і пісні янголині,

І тихий дзвін струн легких, золотих…

Моя красо! Моє святе кохання,

З тобою я зіллю своє буття -

Тобі віддам усі свої бажання,

В тобі знайду весь світ, всі почуття!

III

Ні, ні - не те! Любові сила

Необорима, чарівна;

Вона весь божий світ скрасила,

І ним орудує вона!

Вона з’явилась в творчім слові

І благу спільному сприя:

Кохання тане у любові,

Але любов у нім буя!

А ваша втіха - дика рвія,

Звірина хіть і гвалт ножа:

Вона себе лише вважа,

А інший мир їй зайва мрія...

Хоч завались, хоч пропади -

Коханцям мало в тім біди!

Моя ж любов, є зовсім дру́га:

Прихил до люду, до бідах,

Яких призначення - наруга,

Нужда, бідота, праця, страх...

Які добра повік не мають,

Які від голоду конають,

Для ситих все віддаючи -

Спочивок навіть уночі,

Яких бліді, нужденні діти

Не знають забавок, сміху́

І в’януть в хліві чи в льоху,

Мов під серпом пониклі квіти,-

Вони лиш чули день у день

Прокльони й сльози рідних нень!

Моя любов гамує муки

Борцям і в місті, і в селі -

За благо всіх, за світ науки,

За спільне щастя на землі...

Он глянь: при лампі, у кімнаті

Сидить, немов з хреста ізнятий,

Химерний тружень, голова

Йому схилилась, і слова

Лягають кров’ю на папері;

У персах клекіт, стогін, хрип...

І чується жіночий хлип -

Хтось ревно плаче поза двері…

Йому ж байдужий смерті жах,

А сльози щастя на очах!

А ген жіноча постать знову -

Свята провісниця зорі;

Вона несе бездольцям мову,

Що гвалту згаснуть вівтарі...

А ті бездольці, темні, дикі,

Її ж волочать до владики

І, мов буруни навісні,

Ревуть: «Розпий її, розпни!»

І жаром огнище палає,

І стогне всюди темний брат…

Невже ж до сліз його, до втрат

У вас і жалощів немає?

О ні! Людині взагалі

Ми віддамо свої жалі!

Нехай же зіллється кохання

З любов’ю в спілці лагідній -

На вірне, дружнє побратання,

На розріст чесний добрих дій.

Нехай душа твоя, крулевно,

Примусить нас любити ревно

Й віддати щиро ту любов

За рідний край, за рідну кров!

О, в спілці тій є творча сила,-

Вона зжене неправду пріч,

Вона розвіє хмуру ніч

І всім дасть волі й щастя крила,

Бо та любов є світ у млі

І о́дслід бога на землі!

1900

«І гвалт, і кров... Справляє бенкет сила…»

І гвалт, і кров... Справляє бенкет сила,

Роз’ятрена, з запеклістю в очах,

З гадюками, що в’ються, наче крила,

І з піною на зціплених устах.

За нею вслід рабів густа отара,

Озброєна залізом та вогнем;

Ладе́н з них всяк, за цяцьку в півталя́ра,

Знущатися над братом-бідарем!

І брата брат катує, ріже, коле,

Незбройного кладе, мов ті снопи,

І трупом геть укрилось рідне поле,

Покрасилось від рідної ропи…

Раби сліпі! Знаряддя нижче влади!

За що, про що ви губите братів?

Із вашої сліпоти та розради

Й наковано на світі кайданів!

Де ж правда та! Де ж та любов над нами?

Невже ж вона порожнява одна?

І мусить люд, ярмований віками,

Пить з власних сліз отрути ківш до дна!

Холоне кров... німіє серце в грудях...

Та прояви ж, мій боже, правий гнів,

Поглянь на скрут, що зашморгом на людях

Від посіпак неситих та катів!!

Але вгорі безжурно та яскраво

Весна пиша під перлами роси...

І навіть се побоїще криваве

Не нівечить окольної краси!

«Місто спить. Млою густо повиті…»

Місто спить. Млою густо повиті,

Маячать кам’яниці жахні...

Знишкло все; тільки збещені, ситі

Ще чигають на втіхи смачні;

Наласуючи за́ день утробу,

Тра додать їй розкош і вночі,-

Вдовольнити нервову хворобу,

Іншу жизнь для ухіття рвучи…

І спішаться вони до пристанищ,

Де нужда і знущання змели

Цілий смітник заласних поганищ

Для дітей привілейних землі,

Де розпуста гуля без покрови,

Де нема ні порад, ні жалю;

Де жага й милування любові

Продаються у п’янім хмелю;

Де щоночі від смерку до рання

Топлять мозок і душу в багні,

Де конає гірке безталання

Попід тином чи в річці на дні…

Ба! Яке ж ласунам отим діло

До загублених кривдою літ?

Їм аби молодісіньке тіло

Та не в’ялий, не стоптаний цвіт…

Їм аби лише сміх розлягався,

Повний ласих, дівочих понад,

Щоб сп’янило цілком їх заласся,

Щоб здурманив геть мозок їм чад…

А коли серед гвалту гидко́го

І дівоча сльоза забринить -

То вона не розжалить нікого,

А ще більше розбурхає хіть…

І буя, скаженіє содома,

П’яний бенкет шумить і гуде,

Поки звалить поганців утома,

Поки зляже нетребство бліде…

Місто спить; кам’яниці-озії

Бовваніють у хмуристій млі;

Вже й тружденні заплющили вії,

Спочивають старі і малі;

Стихло горе велике, і болі

На хвилину забуло життя...

Тільки дочки щербатої долі

Марно ждуть від образ забуття!

1902

«Ніч. У хаті зимно, темно…»

Ніч. У хаті зимно, темно:

Каганця дастьбі...

Бідна мати плаче ревно

В скрутоньці-журбі....

Хлипа з голоду дівчатко

З-під рядна в кутку;

Під грудима немовлятко

Скигле в сповитку;

На той плач голодний в хаті

Й вітер заодно

Виє, знай, в шибки дірчаті,

Плаче жалібно...

По стіні з гнилої стелі

Крапає вода:

Мабуть, в бідного оселі

І стіна рида!

«Згасло світло; темрява надворі…»

Згасло світло; темрява надворі,

А на серці ж як у бурю в морі…

Знай, блукаю круг сумної хати,

І нема з ким серця розважати,

Розпитатись, побалакать стиха

Про недолі та про наші лиха,

Як собі у скруті дати раду.

Ех! Немає у нас, браття, ладу…

Всюди ніч - хоч виколи ти око,

А до бога,- сказано,- високо!

ЗУСТРІЧ

В снігах несходимих Сибіру,

Де темні бори лише мрілись,

В тайзі, на етапнім привалі,

Вони несподівано стрілись.

Крізь млу ледве сонце шаріло,

Бурульки іскрились на хаті…

Він був у казьонних кайданах,

Вона - у казьоннім халаті.

Покрикнули з диву сп’янілі,

Обличчя спалахнули жаром;

І всяк постеріг би відразу,

Що те палахтіння недаром…

І час, і нудьга, і в’язниця

Поклали на бранців ознаки;

Проте у їх очах горіли

Й тепер поривання однакі.

Зірвалось вогнистеє слово,

Сплелись переможені руки...

Була в тім нерво́вім стисканні

Безодня і щастя, і муки.

Круки аж чорніли на вітах,

Присипаних снігом, ялових,

І карканням крили розмову

Від пильних ворожих варто́вих.

А мова лилася, кипіла,

Як па́водь по гатях весною:

Про злі у розлуці пригоди,

Про скутки нерівного бою...

«Ми дружнє за правду боролись,

Не сплямили зрадою броні

І чесно,- промовив він стиха,-

Тепер опинились в полоні.

Нехай ще шаліють сіпаки,

Поки не збентеживсь нетяга,

Нехай нас катують в неволі,

А все ж пак за нами звитяга!

Кати на знущання скували

Залізом тяжким наше тіло…

Душі ж їм і дум не скувати -

Буятимуть скрізь вони сміло…

Чим більше проллється за брата

Навкруг неповинної крові,

Тим швидше по світу настане

Ясне панування любові…»

«Тим швидше...» Хтось крикнув: «В дорогу!»

І впала хвилина розстання...

У неї пробилась сльозина,

У нього зірвалось зітхання…

Від брязку заліза шумливо

Знялося з ялин гайвороння,

А сонце черво́нистим оком

Дивилось, немовби спросоння.

1902

БОРВІЙ

Чорне хмарище суне по́вагом,

Заступає світ, стеле темряву;

Розпанахалось, завихрилося,

Мов страховище з пекла зрушене,

Огорта навкруг землю крилами…

Оперезане скрізь гадюками,

Сизо-білими, волохатими,

Що сплітаються, розплітаються

І звисають вниз грізним кетягом…

Душно, млосяно, і задуха та

Мов гнітить усе важким каменем:

Ані способу вільно дихати,

В голові гуде, думи сковані,

В серці млявому рабські острахи…

Притаїлось все, пополохалось

Перед з’явищем тучі грізної:

Вітерець ущух - ані подиху,

Змовк веселий гай - ані шелесту,

Знишкли пташечки-щебетушечки,

Поховалися кібці, шу́ляки,

Ластівки лише не злякалися,-

У повітрі, знай, сміло плавають,

Ріжуть стрілами проти хмарища.

Люди з острахом незміркованим

Тучі ждуть тії лиховісної.

Багатирщики зачиняються

По своїх дворах і по горницях,

Затуляючи вікна коцами,

Щоб не чути їм грому-гуркоту;

Позасвічують ще й лампадочки,

Щоб не бачити спалу блискавки,-

Так жахаються смерті наглої:

Жаль їм злинути з світу ласого,

Від утіх-розкош - в ніч беззоряну,

Що на той пак світ, на суд праведний…

А сіромі пак на ті заходи

Часу вільного дастьбі й хвилоньки:

Йно про те вона побивається,

Щоб не зніс потоп їй хатиноньки,

Не забрав добра їй убогого

Із худобою, а то й з дітками,

Чи недужими - батьком, матір’ю.

Що їй думати про гріхи свої?

Гвалт безжалісний, скрута, горенько

Та темнота - ось відповідники!

Що лякатись їй смерті наглої?

Не дало життя втіх і радощів,

А дало лише муку, нуждоньку,

То хоч смерть ота угамує їх,

В ямі темній дасть їм одлежатись.

А вже хмарище, туча грізная

Геть насунулась, низом стелиться,

Досягаючи лісу крилами,

Ніччю криючи небо збурене...

Ось розшарпалась світлом-пломенем,

Засліпила всім очі злякані,

Обізвалася грізним гомоном

І занишкла знов, притаїлася...

Та зненацька враз як не сказиться:

Заревла, мов звір, диким вигуком,

Покотилася вихрем-бурею,

Геть ламаючи, що не трапиться,

Заяскрилася блискавицями,

Із страшних гармат разом вдарила,

Аж земля кругом іздригнулася,

В хлющі пінявій потопаючи…

Не журіться ж, гей, бідарі мої,-

Горобина ніч - вам не мачуха!

Сміло глянемо в вічі борвію

Та зміркуємо усе розумом,

Може, зірвемо ще й порадоньку

Від бунто́вника навіженого?..

Після борвію гляне сонечко

І огріє всіх рівним променем,

Вороги життя згинуть про́падом,

А повітря скрізь оздоровшає:

Після борвію легше дихати,-

Із заліз думки вириваються,

Серце в грудях б’є якось сміливо,

І скриляється знов надіянка,

Що й окривдженим правда станеться!

1902

ХРЕЩЕНСЬКА НІЧ

(Посвята дорогій Люді)

По синим волнам океана...¹⁷

У ніч водохресну тайничу,

Як глупа настане пора,

Хтось гонить конем ясногривим

По хвилі холодній Дніпра;

Кінь рине насупроти виру...

Скалки аж довкола летять:

Боки йому димом парують,

Вогнем йому очі горять.

За ним бунчуки й хоруговки

Аж мають у синявій млі,

І стеляться синім туманом

По мерзлій, німотній землі.

Де б’ють і клекочуть пороги,

Здіймаючи піну до дна,-

Стоїть серед «пекла» там скеля,

Під нею печера сумна.

В тій скритій від миру печері,

Під дужим кремінним хрестом

Лежить якийсь гетьман незнаний,

Лежить без клейнод кістяком…

Нема йому місця в родині:

Могилу, де гетьман лежав,

Розрив лихий ворог до краю,

По полю кістки розметав.

Але ж їх до батька Славути

Скотили струмки весняні...

А той свого сина останки

Сховав у печері-труні.

Там хрест... то не хрест - удовиця

Кремніє від туги не вік,

І в ніч під водохреща ронить

Криваву сльозину щорік.

І скоро та крапля гаряча,

Зайнявшись червоним огнем,

Прониже мерця потайного -

Підводиться гетьман живцем…

Здіймається маревом білим

На білім огнистім коні

І вихорем лине в клейнодах

По рідній своїй стороні…

Зорить і не може пізнати:

Де мрілись простори степів,

Тепер простяглись залізниці

Й повстали будови дворців;

Вбача він обдерті хатини,

Дівчат по сахарнях вбача -

І вітром спішиться у Канів,

На раду військову влуча.

Горить його серце нудьгою,

А очі палають стидом,

Що крів’ю геть змив Україну

Та й стиснув ще гіршим ярмом.

І от він стає на майдані,

Здійма дорогого шлика,-

І кличе козачество славне,

Усе Запоріжжя склика:

Зове Богуна,¹⁸ Кривоноса,¹⁹

Зове і надію одну -

Свого безталанного сина,²⁰

Що рано поліг у труну…

До всіх він тепер присягає

І руки до бога здійма,

Що зве за голоту повстати,

Якій і просвітку нема,

Яку колись в давню годину

Запродав він сам старшині.

І гетьмана голос лунає,

Склика вояків до борні…

Але того клику не чують

Колишні чубаті брати:

Одні полягли на могилах,

Других повкладали кати,

А треті сього відцурались,

Чим перше святили слова,

А гетьман у скруті-розраді,

Як перш, до поспільства взива:

«Вставайте, сини мої, квіти!

Не гніть перед катом спини,

Клянусь, розіб’ю ваші пута,

Свої поквітую вини».

Але перемучені діти

У лаву не сходяться тут...

І жде їх безрадісний гетьман,

Аж поки не крикне когут…

Тоді, застогнавши, сідає

На білого змія-коня

І лине назад до порогів

Крізь води й ліси навмання.

І там у печері глибокій

З жалем до хреста припада,

І молить за край свій у бога

Та тяжко гіркими рида.

І б’є себе з розпачу в груди,

Кляне свій безщасний талан,-

Поки не поляже кістками,

Як здійметься ранній туман.

1902

НА РІДНІМ ПОПЕЛИЩІ

Я знову тут, на рідній стороні,

У тім селі, де літа молоденькі

Мої пливли, мов у рожевім сні,

Під променем любові й ласки неньки...

Мій боженьку, як діялось давно,

Коли тут був, щасливий до безмір’я,

Коли життя всміхалось чарівно,

А в серці ще не кублилось зневір’я,

Коли стинавсь я з кривдою в бою

І ворогів топтав не раз під ноги...

Тепер же я на цвинтарі стою,

Підбитий вкрай від трудної дороги...

Ось церківця... Вона була колись

Біленькою, високою, стрункою;

А ниньки дах замшився, покрививсь,

І, мов стара бабусенька з клюкою,

Будова вся пригнулась до землі;

З п’яти хрестів, що сяли на чолі,

Тепер один похилений, іржавий,-

Мов час поклав на йому слід кривавий...

Дзвіниця... ні, друга́: ця на стовпах,

А та була з кружганками, висока:

Звідтіль не раз топив я своє око

По темрявих, замислених лугах,

Де на́двечір Сула мигтіла злотом,

Ховаючись під ярі береги...

А в другий бік, поза сільським болотом,

Оксамитом хвиліли сікняги,

Мов обрус той на низині барвистій:

За ним тяглись плахти картатих нив,

А далі ліс стягою бовванів

І гинув десь у далині імлистій...

Тепер лісів не видно вже стяги,

Картки нивок мізерніші, дрібніші,

Сула всиха, порідшали луги,

Йно скупчились рядки могил тісніше...

Колишнєє, забуте почуття

Цілком мене зненацька огортає,

І що з віків немає вороття -

Із мрійної безодні виринає...

Ген, де оті запали могилки,

Я бавився з сільською дітворою:

Ховалися, гулялись, а весною

По бурчаках ми ставили млинки...

За цвинтарем, проміж зелених стін

Розлогих лип, вела у двір дорога;

Крізь тінь густу здаля світився він,

Аж усміхавсь... Але ж то що? На бога!

Немає лип... Одна верба стара!

Хто ж вас зрубав, мої рясні, єдині?

Я кинувся - не пізнаю двора:

Все в валяві - руїна та руїна!

З будинку ген лиш пе́чища ребро,

А де була теплиця - купа гною...

Хтось закупив батьків моїх добро

Та й винищив хижацькою рукою…

Розідрані на шмаття ризи ті

Й розпродані гвалтовно на базарі...

Все зникло, все! І спогади святі

Витатимуть хіба йно у примарі...

Там був рундук; у гай та у садок

Вели звідтіль широкі, пишні сходи;

На сходах тих заслухувавсь байок

Від нені я про наші злі пригоди;

Співала теж вона мені й пісень,

Журливих-но, безрадісних лишень,-

Голубила, чесала, а порою

Й росила шовк волос моїх сльозою…

Хоч би найти могилу... Ох, шкода:

Тепер садка і гаю - ні сліда!

Зостались-но випадком дві тополі,

Мов свідки ті пере́житої долі...

Де ж ділися високі явори,

Що вартою стояли понад ставом?

Там я любив вечірньої пори

Допильнувать, коли зірки небавом

Займалися в безодні угорі

І в склі води гойдалися скалками.

Там я не раз за мріями, думка́ми

Просиджував до ранньої зорі;

Там я уперш почув душі тремтіння

Від на́диху почу́ттів неземних;

Там я дізнав і щастя, і боління

В її очах сп’яніло-чарівних...

Де ж та краса? Де ті розкішні шати,

В яких тоді пишалося життя?

Ох, час-пора усе позабувати...

Чому ж нема тим мукам забуття?

Стою чужак на ріднім гробовищі...

Я озирнувсь... аж ні! Нові хатки

Скрізь виросли, немовби ті грибки

Після дощу, на панськім попелищі...

Де темріли столітнії дуби,-

Яріють скрізь селянські огороди,

Обсаджені кущинами верби...

Друга краса, уже другої вроди!

Он зарипів високий журавель,

Між вишняком пройшла струнка дівчи́на,

Зірвалася з патлатих конопель,

Щебечучи, дрібнесенька пташина,

Побіг ярком дзвінкий дитячий сміх:

Усюди рух, усюди повно втіх,

Та, певно, й сліз усюди є доволі...

Я задавив свої жалі та болі

І позирнув навколо веселіш,-

Бодай сльоза й котилась за сльозою…

Померлого нічим не воскресиш,

Нове життя своєю йде чергою!

Вітаю ж я коханих спадщиків!

Ростіть, цвітіть і добувайтесь долі,

Аби не знать ні гвалту, ні неволі,

Які й тепер іще гнітять батьків…

1902

«О, дякую, що ти прийшла-таки…»

(Посвята моїй дочці Марусі)

О, дякую, що ти прийшла-таки...

Я цілу ніч в безсонні знемагався,

З примарами химерними вагався,

Розважував сполошені гадки...

Вони отут безладним роєм грали,

Сміялися над марієм старим

І в тиші злій немовби дорікали,

Що я життя своє пустив на дим...

Ох, та невже ж?.. Відкинь тяжку заслону

І відчини затемрене вікно...

Як хороше! В повітрі дух від крону

Та резеди розлився чарівно...

А сонячно - мов світла ціле море

Влилось сюди і хвилями буя...

Не сонце то, а ти, небесна зоре,

Порадонько єдиная моя!

Не віднімай з моїх грудей правиці,

А лівую лиши тут на чолі:

Від подиху моєї чарівниці

Стишаються і болі, і жалі,

Тяжкі думки вмірковуються тихо,

Все менше й менш пала душа вогнем.

І віриться, що спільне наше лихо

Розвіється за теплим, ясним днем.

1902

«Не спиться... Знов чорнії думи…»

Не спиться... Знов чорнії думи

Обсіли, мов галич, мене;

Знов постать бліда серед стуми

Сон з вій моїх млявих жене...

Та постать немовби знайома,

Зринає із мрійної мли:

В обличчі і смуток, і втома

Тяжкими знаками лягли...

І погляд, повитий сльозою,

Питима на мене схиля,

Й на серце, пошарпане з бою,

Мов ложить загійне зілля́…

Я чую - поржавлені струни

Щось давнє, забуте бринять:

Старі відчиняються труни

І мертвих здіймається рать…

Їх образи віються колом

Над ліжком, над темним столом...

І чується в тиші покволом

Немов похоронний псалом:

«Безщасне житейськеє море,

Негод воно повне та бур,

Як миру незважене горе...

Не жур його, нене, не жур!

Багато і хиб, і знесилля

Він мав на своєму шляху,-

Бо зрана приборкано крилля

Йому у годину лиху;

Багато він знівечив крови

На марну, щоденну бридню,-

За те ж і дізнався любови

Та спалу святого вогню;

За те він довідався й муки,

Напився докірливих сліз...

Пора ж і зложить йому руки:

Свій тягар уже він довіз...

Поглянь, його серце холоне,

Спинитися може щомить...

Прийми ж свого сина на лоно

І будем владику молить:

«...Пробач, Христе-боже, рабові

І вільні й невільні вини

Та з ласки, з святої любови

Прийми у оселі ясні,

Впокой його душу у щасті

Нового з святими буття,

Де нєсть ні страждань, ні напасти,

А єсть безконечне життя!»

Знов тиша, і стума, і мука…

Заснути - ніяк не засну...

А серце так болісно стука,

Немов забивають труну…

1902

«Ніч. Замовкли денні речі…»

Ніч. Замовкли денні речі…

Надокру́г німа стіна...

Тільки іноді з-під печі

Чути голос цвіркуна,

Та годинник однотонно

Гомонить, знай,- цок та цок…

І нудливо, мовби сонно,

Бродять тіні від думок:

То тремтять, неначе струни,

То божаться у штики,

То витягуються в труни

Чи у шибениць рядки…

Жах з кутка незряче око

Аж у душу закида...

А в пітьмі годинник цока

Та цвіркун відповіда...

«З напасником нашого слова та правди і волі…»

З напасником нашого слова та правди і волі

Поклав я життя на боріння,

За теє знайшлось і своїх необачних доволі,

Що вергали в мене каміння...

І от я доплентавсь під ним аж до самого краю,

А все ж тут стою непохилим...

Як ляжу у ямі, тоді вже згадають,- я знаю,-

Й мене словом теплим та щирим!

«Коли ми уперве кохались…»

Коли ми уперве кохались

Уранці життя навесні -

До нас ясні зорі зближались

І чулись небесні пісні,

Злітали з душі поривання,

Як мрія свята, дорога:

І гинули в щасті жадання,

І гасла у раї жага…

Злетіло і друге кохання

Над південь, у спеки розгар:

Квітки здурманили жадання,

А ночі навіяли чар...

Спалахнуло серце жагою.

Злились у цілунку вуста,-

І в п’янім, солодкім напою

Захмарилась цнота свята!

Ну, потім кохання змінилось

Задушливим чадом загар:

Вже кволому серцю й не снилось

Ні раю, ні сонячних чар...

Високі, святі поривання

Горіли у п’янім огні,

І тліли небесні надання,

І марно псувалися дні…

А ось непомітно підкрався

І захід вечірніх хвилин:

Про любощі й втіхи зостався

Безсилий-но спогад один...

Тріпочеться серце від жалю,

Що годі вернути назад -

І згублену ясність кришталю,

І рій святобливих понад…

Кінець би!.. Так повні докору

За днями дні тягнуться знов,

Смутні, як одгомони бору,

Журливі, як шепіт дібров!..

АРТИСТУ М. К. САДОВСЬКОМУ²¹

(Експромт у день бенефісу)

Артисте, друже, чудодіє,

Віншую з святом я тебе.

Най твій талант всім серцем гріє

І підживля усе слабе...

Най усміхнеться неньці доля,

Тобі ж сповнить сакви сріблом,

Нехай твоя міцніша воля

Зігріти рідний край теплом!

«Занадто вже. Чим дихати нема!..»

Занадто вже. Чим дихати нема!

Затягнено арканом наші шиї...

Панує скрізь і злоба, і пітьма...

Терпець урвавсь, але живі надії.

О люде мій! Не жди ані чудес,

Ні милості від того, хто панує:

Не долине́ твій стогін до небес,

І молитви твої гарячі - всує…

Надійся лиш на себе і свій дух

Скріпляй, зміцняй в братерськім поєднанні,

Аби вогонь у грудях не потух,

А ще збуяв на лютім катуванні!

Ет, глупа ніч не буде вікувать,-

Потрухнуть геть в ярмі ворожім снози;

Життя несе непереможну стать,

Воно і нам осушить ревні сльози.

О, вірю я, що з’явиться вона,

Загублена, сподіваная воля -

У промені, як пишная весна,

В вінку ряснім з квіток свого вже поля!

І з світочем яскравим у руках,

З ухмилкою несказаної вроди,

З відрадістю у лагідних очах

І з прапором любові, правди, згоди!

СОН

Я бачив сон... Ні, марилось уяв -

Він і тепер стоїть перед очима.

Безмежний степ, укритий снігом, спав

Чи мертвий був, як пустель несходима.

Ні кущика, ні горбика кругом,

Ні плямоньки на дикому роздолі,

Тільки туман звисав густим рядном

І сонце крив у сірому приполі...

Ні руху скрізь, ні згуку... І вітрець

Був скований в повітрі отяжілім...

Усе живе замерзло нанівець

У савані одноманітно-білім...

Від півночі йно кралась хмура мла,

Здіймаючи таємні, чорні крила...

І в темінь ту страхо́винну несла

Мене якась необорима сила...

Холола кров, і мозок ціпенів,

У душу жах сліпе наводив око,-

А я летів од теплих, ясних днів

В обіймища холодні злої ночі!

Зближалася межа мого життя,

Зривалися останні його хвилі...

Звідтіль уже немає вороття -

Я серцем чув, що опинюсь в могилі...

І я вітав востаннє небокрай,

Де світло вже лиш окравкою мрілось.

Прощай, прощай, роди́но, ясний рай,

Яким жило, яким це серце билось!

Ізійде знов там сонечко ясне́,

Тепло і світ розіллє по країні,

Надію дасть, що лихо промине,

Що доленька покращає людині -

Й одурить знов окривджений народ...

Ох, не радіть тобі ясній блакиті,

Бо пан тобі - ніч, морок, сніг і льод,

А боротьба безкрая в хижім світі,

Без просвітку, без певної мети...

Чи світла ж ти добудеш до боріння,

Чи досягнеш хоч краплі щастя ти

За труд тяжкий, за вікове терпіння?

Не знатиму, не чутиму вже я

Ні мук твоїх, ні стогону, ні плачу…

Прощай, прощай, родинонько моя,-

Довіку вже тебе я не побачу!!

1903. 24 серпня. Дарниця

НА СПОМИН КОТЛЯРЕВСЬКОГО²²

Сто років, сто літ потонули у млі,

Як голос твій знявся на рідній землі.

В ту добу все нишкло, могильні хрести

Жалобою неньку вкривали;

Як з дуба рве буря пожовклі листи,

Так дух наш народний вривали:

І брязкав у путах зганеблений труд,

І гинув у рабстві наш люд!

Розпуджено гвалтом недолі орлів,

Що люд од напасників крили;

Сплюндровано славне гніздо вояків,

Розкопано навіть могили -

І скрізь, де українське серце жило,

Повіяло смерті крило.

Але на сконанні козак-січовик

Поклав на могилі бандуру,

Порадницю тиху, з якою він звик

Ділить свою думу понуру...

А вітер степовий побіг по струні,

Й озвалися згуки сумні.

Поніс буйний вітер до мазанок-хат,

До латаних стріх з очерету,

А звідтіль долинув до панських палат

Та й влучив у серце поета:

Озвалось співоче на пісню свою,

Як пташка до пташки в гаю!..

Хвала тобі й слава во віки віків,

Ратаю родинного слова!

І борвій гвалтовний його не згасив,

Ширіє укохана мова,

Бо з серця до серця голосить, луна

Свята, невмируща струна!

Повстав ратай слова, наш славний співець,

Дав струни нові тій бандурі,-

І пісня по краю з кінця у кінець

Знялась серед посвисту бурі,

Збудила другі голоси, і гуртом

Зложився величний псалом.

Як сонце у надрах і моря, й землі

Пробуджує твори живущі,

Так ріднеє слово у рідній землі

Викликує сили немрущі;

Скриляє воно і єднає братів -

І падають скови рабів.

Хвала й вам, братове, що світич ясний

У серці сховали в негоду:

Горить він за неньку, за люд мовчазний,

За спільну освіту й свободу...

Вперед же, юна́ки! Угору наш стяг,

Де правда - там сяйво звитяг!

«Ранок похощами віє…»

Ранок похощами віє;

Ясно й широко вгорі,

І рожевим світлом мріє

Риза пишної зорі,-

Вся у перлах, самоцвітах,

В легкім плетиві з хмарин…

І от-от загра по вітах

Промінь золотом рясним…

Ген над срібною рікою

Коливається туман,

І яскравою росою

Оксамитний грає лан;

Але тихо ще в долині -

Не підійме сонних вій...

І прозористі сутіні

Повні там баєчних мрій:

Мов веселкової казки

Не скінчили дивні сни…

Всюди барви, всюди ласки

Чарівничої весни;

Всюди чується обуда

Від німого забуття...

Ждеш і сам якогось чуда,

Визволенного життя...

Гей, зникай усе негоже,

Прокидайся, кревний люд!

Ощасти ж, ласкавий боже,

Наш новий, суспільний труд!

1903

«Ой знущались з мого слова…»

Ой знущались з мого слова,

В рідне кидали каміння,

А воно, живуче, знова

Одягалося в проміння,

Окрилялось в дивні згуки

І будило, знай, орлицю -

Нашу матір - зняти руки

До синів своїх оспалих,

Що калічаться з несили,

Щоб своїх хоч діток малих

Рабським духом не труїли...

І огнисте слово лине,

Пробива задублі груди

І добро для всіх єдине -

Волю й правду - сіє всюди…

1903

«Болить моє серце... холоне в грудях…»

Болить моє серце... холоне в грудях,

А ніч кругом чорна, понура...

Крізь стуму на мене вдивляється жах

Сліпими очима з-за мура.

У комині вітер аж квилить, гуде,

На вікна сльозами дощ пада...

А там у кімнаті обличчя бліде

Лежить на подушці безвладо…

І часом доноситься стогін відтіль,

Слабий, наче шепіт криниці,

А в серці здіймає несказаний біль,

Туманить гіркою зірниці…

В тім стогоні все моє кволе буття,

І втіхи, і смутки, й надії,

І прикре, побите в борінні життя,

І лихом розвіяні мрії…

В тім стогоні серця холонуча кров,

Отруєна в бої сучаснім;

Остання порада, остання любов,

Що в’яже з цим світом напасним…

Той стогін проймає, катує мене,

Рве серце нікчемне кліщами...

А в комині вітер щось квилить сумне,

Та дощ кропить вікна сльозами...

«Як урочисто тут, замовк величний бір…»

Як урочисто тут, замовк величний бір,

Неначе храм по молитовнім співі;

В вечірню млу понявсь його сумний убір,

У померки таємно-полохливі…

Верхів’я хвой горять, немов ті ставники

Перед ясним, незміреним склепінням:

Там скрізь життя, і світ, і радощів знаки,

А тут внизу все темриться змертвінням…

І тихо, тихо скрізь... Задумані стоять,

Мов велетні часів баєчних, хвої,

У лави рівні скрізь вшикована їх рать,

Готова стать до боротьби лихої,-

Там лементу не чуть, катів людських нема,

А лагода ласкаво віє всюди...

Смолистих пахощів кадило проніма

Знеможені, натрудженії груди…

Проте хапливо йде сліпої ночі час,

Вже йно шпилі кривавить меркло пломінь,

Аж ось на вищому спала́хнув і погас

Відрадісний та жизнедайний промінь,-

І впала смерть - не смерть, безчулий сон - не сон,

А забуття злетіло до істоти;

Але у тиші тій не згуки похорон,

Не стогони безрадної скорботи,

А чується ясніш велика таїна,

Вбачається життя другого мрія,-

Якийсь чудовий спів у безвісті луна

І порива до неземного рвія:

Бажається збагнуть, обнять неосяжне́,

Проглянути в конечне щастя мира...

І щось могутнєє охоплює мене,

І на душі у Правду стигне віра!

«Мов бачу тихую оселю…»

Мов бачу тихую оселю

В якомусь світлі чарівнім:

Кахляну грубу, білу стелю,

Дубовий сволок, а на нім

Медяники і легуміни

Та зілля всякого пучки,

У візерунки вбрані стіни,

В віконцях мутяні шибки,

Великий килим серед хати

У кармазинових квітках,

На образах блискучі шати,

З рядками перлів по кутках,

Тремку, химеристу веселку

Округ лампади на святках...

Бабуню, згорблену в кріселку,-

Конечне, з кужелем в руках;

Любовно-лагідні години,

До всіх прихильні почуття...

Як втішен згад тії картини,

І як нема їй вороття!

1903

«Чертог сіяв... Вона на сцені грала…»

Чертог сіяв... Вона на сцені грала

Й веселістю легурною няла́

Людські серця,- аж гоготіла зала...

А там десь геть її дочка мала

В гарячці злій, без пам’яті металась

На проханих, нежалісних руках...

А ненька тут на сцені побивалась,

Ховаючи зусильно в серці жах:

Запроданка! Що ж діять у неволі?

А кат правець на сльози не вважа...

І треба крить од миру серця болі,

З сміхом ярким в йому носить ножа,-

Бо сміх отой їй дасть хоч копійчину,

Хоч крихотку злиденного добра,

Яке злегчить її слабу дитину...

І страдниця актьорка-мати гра:

Любов іще напружує їй сили,

А мука все ж і ті перемага...

Бридкі пісні геть залу роз’ятрили,

І захватом реве й буя жага...

Шалений крик... Всі потребують «біса» -

І потурай, виходь, хоч на заріз:

Який їм жаль, що знемага актриса,

Що серце їй пройма отрута сліз...

Аж ось таки зомліла і упала,-

Не витримав наруги звиклий хист:

На мить одну занишкла смутно зала,-

А через мить у ній розлігся свист…

1903

ДОБРАНІЧ!

Добраніч змученим, нужденним,

Усім трудовникам щоденним,

Які й разу́ не склали рук;

Добраніч гвалтом недобитим,

Що віддали всі сили ситим,-

І заробили пекло мук.

Добраніч тим, что цілі ночі

Від кривди слізьми ятрять очі,

Не знавши й змалку красних днів;

Добраніч страдникам за брата,

Яким є доленька щербата

Серед темниць, серед снігів…

Добраніч вам хоч на хвилину:

Ми будем стражами спочину

До перших променів зорі...

Тоді гукнем: «Вставайте, браття,

Та, повні спільного завзяття,

Поставим правді вівтарі!»

1903

МОЛИТВА

О господи, пробач мої благання!

Не раю я в предвічного молю -

Безжурного, святого існування,

Прозорого спокою кришталю…

За сяйвом зор, в байдужому безміррі,

У тихому пристанищі райськім,

Душа живе у непорушнім мирі,

В самодовлінні святкові́м.

Турботою там серце не сповите,

Йому чужі - скорботи і жалі:

Життя людське від його сяйвом скрите,

Дастьбі йому печалі до землі…

Не має струн нетлінне на відгомін

До зе́мної утіхи і злоби,

До тих країн, де не втихає стогін,

До сліз людських, до крові й боротьби…

Не рви ж, молю, струн серця задля раю,

Хоч пекло дай, а мук не одбирай:

Я мир любить, ним вік боліть жадаю,

В його добрі чувати серцем рай!

«Всьому кінець... надії вже нема…»

Всьому кінець... надії вже нема…

Кудись везуть... сумні якісь розваги...

В останній раз вітаюсь з усіма

І одірвать очей не маю зваги…

Прощайте ж ви, ріднесенькі краї,

Осяяні, оздоблені красою,

Де в боротьбі точились дні мої,

Де ворог наш знущався наді мною,

Де заздрість зла вергала з-за кутка

На страдника і стріли, і каміння,

Вербуючи і з дружнього гуртка

Поплічників - без серця, без сумління -

Гнобителю природних наших прав...

О, скільки бід, розрад і катування

На тім шляху тернистім я дістав

За серця жар, за вибухи змагання,

За сіянку моїх питимих мрій,

Сподіванку народного пробудка!

Не раз мене всипав наклепів рій -

І від кого ж? Від брата-недолюдка!

А спільники, що в супрязі були,

Дивилися байдуже на цькування...

Але тепер всі рани зажили,

Німіють враз болящі почування,

А йно росте незміряна любов -

До всіх моїх колишніх супостатів,

До друзяків, що били б, певне, знов

І клямили ще більше у сто кратів,

До спільників тяжкої боротьби,

До рідних дум, до пісні голосної,

До стогону бездольної юрби,

До реготу сваволі навісної,

До нив, степів, омочених плачем,

Обвіяних зітханням, хирне-кволих,

Упораних тяжким нужди бичем,

Насичених кривавицею, голих,

До зор ясних, до сонця, до тепла,

До завірюх, до збуреного моря…-

Пробачте ж цей останній вибух горя,

Простіть за все, не пам’ятайте зла!!

1903

«О, вернись, моя музо, на мить…»

О, вернись, моя музо, на мить…

Уже сонце зникає за море...

Моє серце болить і горить:

Щось на мене встає необоре,

В темних шатах, хвилює, як мла,

І морозяним холодом віє -

Вічна ніч ото крила зняла!

Затримайся ж на хвилю, надіє,

Моя музо, вернися на мить!

Я не раз тебе кривдив жорстоко,

Заставляв сльози праведні лить,

А тепер на потемрене око

Накипа і у мене сльоза,

І зневір’я-гадюка нечуле

В мою душу сумну заповза,

Та маріє стягою минуле,

Тільки впоперек любій меті...

Але все ж серед буднього чвару

Там були й поривання святі;

І ясну, чарівливу примару

Не згубив я у померки ті:

Вона вабила серце до бою,

В йому гріла широку любов...

О, пробач люті жарти з тобою,

Моя музо кохана, і знов,

Пишнобарва, прилинь на прощання,

Та у пісні бездольцю навій

Перебуті давно сподівання

І веселкове сяєво мрій!..

1903

ЗВИТЯГА

Коли, бува, в борінні за життя,

Зневірений неправдою людською,

Бажаю я й жахаюсь небуття

Під тяжкою смертельною нудьгою,-

Тоді іду помарить край ставка,

Де лагода та сяєво блакиті,-

І на душі хуртовина зника,

І прагнеться спокою в цілім світі...

Самотньо тут: не чуть ні череди,

Ні гомону, ні людського докору...

Ось пасма з верб схилились до води,

Любуючи у глибину прозору;

А лоно вод, мов дзеркало ясне,

Розкинулось в барвистій, пишній рамі,

І вітерець його не сколихне,-

До верхніх віт він лащиться в нестямі.

Йно ластівка, легурно снуючи,

Черкне й змутнить яскраве скло часами:

Спалахнуть враз там золота ключі

І побіжать вогнистими скалками...

Але ж і тут пригодонька мала -

І шелюги щось хиляться похилі:

Цю весну все геть повідь поняла,

І над звичай далеко мріють хвилі...

Ой лишенько! Ген глибоко в воді

Здебільша все латаття потонуло,

І згинуть там квітки його бліді,-

Озвалося у мене серце чуло,-

Білесенькі, із золотим денцем,

Мов чарочки болотяного пана,

Сплітались тут чаруючим вінцем

Та перлами вбиралися щорана...

А ниньки їх бруньки на батогах

Заледве вже й маріють під водою,

І згине цвіт в заклеплених гробках,

Не втішившись небесною красою...

Але проте жадоба й в них буя

Зирнуть на світ, почуть весни дихання,-

Й до сонечка аж пнуться... Бачу я

Та пізнаю душею й їх страждання...

І от щодня дивлюсь я в водне скло,-

Що станеться з моїми квітоньками.

Ой світе мій! Перерветься стебло,-

Воно вже скрізь наструнилось нитками...

І я, сліпий, болію за сліпих,

За їх палке й нікчемне поривання;

Не бачить вам проміннів золотих,

Як і мені другого існування!

А чудо йде... ромен болотяний

Досяг межі хисткої оболоні -

І сріблом скрізь розсипавсь цвіт рясний

На синьому прозористому лоні,

Мов зіроньки небесні ті, з яких

Зринає нам надія і розвага...

Я затремтів від поривань святих

І вигукнув у захваті: «Звитяга!»

1903, 10 березоля

«Ох, тяжко! Під гнітом пошарпане серце холоне…»

Ох, тяжко! Під гнітом пошарпане серце холоне,

Здається, що я, і брати, і все рідне у морі кривавому тоне,

А зверху ще давить якась невміркована сила.

Невже під ногами у мене чорніє розкрита могила?!

ПСАЛОМ

(Переспів)

Богородице і діво,

Мати божа пресвята,

Вчуй псалом наш милостиво

Край пречистого хреста:

Той псалом - запекла кров,

Той псалом - батьків стогнання,

Серця вільного ридання,

Духу вільного благання,

Люду вільного любов!

Хай летить вона, огниста,

З голосним та вільним дзвоном

До осель твоїх, пречиста,

А ти зложиш перед троном

Бога правди, бога волі

Наші сльози, наші болі!

Піднесіть же вільні співи,

Наші лицарі поштиві!

Хай бентежаться катуші,

Зламле вежі наша туга,

Знайде й в вражім стані друга,

Бо й там люди, і там душі.

Ніч була. Орел-потвора

Пута в пазурах тримав

І пере́д світом дрімав;

Коли це схопилась бора,

Грім розлігся, залунав,

Освінула блискавиця

Темінь дику, нічняну -

І прокинулася птиця,

Геть знялася в вишину

Й занесла колишні чвари

За північні, чорні хмари.

О, срамота вам, литвини,

Коли в місті Гедиміна²³

Паде, сяде птах кривавий;

Вас осудять діти, внуки,

Що, знесилившись від муки,

Віддали корону слави!

А чи ж вам схиляти спини -

Своїй міці зневірять?

Будем жить в своїй країні

І в своїй труні лежать!

Гей, брати мої, до зброї:

Хай воскресне кревний люд,

Від сподіванки святої

Дочекаємося чуд:

Розпадуться наші пута,

І з проясненим чолом

Вільна братія, розкута

Заспіва святий псалом:

«Богородице і діво,

Мати божа пресвята,

Вчуй псалом наш милостиво

Край пречистого хреста;

Той псалом - запекла кров,

Той псалом - батьків стогнання,

Серця вільного ридання.

Духу вільного благання,

Люду вільного любов!»

ЛОРІ²⁴

О, поклади лілеї рук

На мої очі вже слабії,

Щоб духом злинув серед мук

І в млі пашистій бачив мрії

Крізь біль лілей!

Згаси в очах жаркі вогні,

Скрий квітку вуст рожеву, милу,

Нехай забудусь в тихім сні...

Щоб гвалт думок знайшов могилу

І зник у сонній далині,

Віддавшись любому вітрилу,

Крізь біль лілей!

«Двері, двері замкніть! Затушкуйте вікно!..»

Двері, двері замкніть! Затушкуйте вікно!

Ох, і сили терпіти немає:

Хтось кричить, проклина, хтось рида жалібно

Й моє серце ножами проймає!

Через стіни, крізь піл отой лемент вліта,

І страдниче лице молодиці

Як у очах стоїть, наді мною вита,

Й моє серце пронизують глиці.

Знаю... вчора пішов у похід чоловік

А чи, може, й на вічне розстання...

Скрут і туга тепер оселились навік

І не втихнуть ніколи ридання.

Б’ється в груди вона, нерозважна вдова,

Рве волосся шовкового хвилі...

Немовлятко кричить... її всю порива,

Але груди сухі та безсилі!

І об піл, і об стіл головою товче

Безпорадна, безпомічна мати:

Ох, якби не дитя...- серце рве боляче,-

А то б знала, як тугу сквитати.

Ой, замкніть, зачиніть двері ці і вікно...

Більш терпіти вже сили немає:

Знов хтось тяжко кричить, хтось рида жалібно

Й моє серце ножами проймає!

2 квітня 1904

______________

ПРИМІТКИ

У даному томі вміщено більшість оригінальних поезій М. Старицького і кращі з його оригінальних драм. Автографи та авторитетні копії з них зберігаються в основному в рукописному відділі Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР (далі - ІЛ).

Твори розміщені в хронологічній послідовності. Тексти подаються за публікаціями та джерелами, в яких зафіксовано вияв останньої авторської волі.

Під текстами наводиться авторська дата. Але значна кількість віршів М. П. Старицького не датована не лише в автографах, у прижиттєвих публікаціях, а й у підсумковій збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904» (К., 1908). У цих випадках у примітці вказується редакторська дата - за часом першодруку, якщо немає інших аргументів. Вірші, вперше надруковані у збірці «З давнього зшитку. Пісні і думи» (К., 1883, ч. 2) та в альманасі «Рада» (К., 1883, ч. 1) датуються часом подання їх до цензури - в кінці 1881 або на початку 1882 р. При датуванні деяких віршів враховано присвяти їх певній події.

Твори збірки «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904» теж не всі датовані. Але оскільки письменник підготував цей рукопис для цензури у 1903 р., такі вірші, у випадках відсутності інших підстав для датування, позначаються цим роком. Деякі з поезій, створених М. П. Старицьким в останні роки життя, вміщено в «Літературно-науковому віснику» в 1902 р., частину надруковано в цьому журналі вже після смерті поета. Датуються вони двома останніми роками життя поета.

Тексти подаються за сучасними правописними нормами із збереженням основних лексичних, морфологічних особливостей авторської мови, характеру авторської пунктуації.

Імена, назви, вирази, що коментуються, в тексті позначаються суцільною цифровою нумерацією в межах одного твору. Переклади іноземних текстів друкуються у підрядкових виносках з ремаркою Ред. і позначені зірочками. У драматичних творах скорочення типу 25 л., Анна Петр., п. розкриваються повністю беззастережно (25 літ, Анна Петрівна, пан). Редакторські кон’єктури подаються у квадратових дужках.

У кінці книги вміщено пояснення малозрозумілих сучасному читачеві слів і виразів.

ПОЕТИЧНІ ТВОРИ

Перші оригінальні поетичні твори М. П. Старицького, що дійшли до нашого часу, датовані 1865 р. У 1868 р. вони з’являються друком у львівській «Правді», а згодом публікуються у львівських журналах «Нива», «Зоря», «Літературно-науковий вісник», у Франкових збірниках «Молот», «Товариш», в газетах «Діло», «Буковина», «Руслан», у різних антологіях та альманахах: «Луна», «Вік», «Акорди», «З потоку життя», «Розвага» та ін.

У 1870-ті роки М. Старицьким уже було написано кілька десятків поезій, але видання їх у київських друкованих органах було справою складною, а іноді й неможливою, зважаючи на цензурні утиски, викликані Емським актом (1876), згідно з яким на Україну було заборонено ввозити з-за кордону українські книжки, друкувати українські переклади з іноземних мов, влаштовувати театральні вистави українською мовою.

У листі до М. Драгоманова від 30 листопада 1876 р. М. Старицький скаржиться: «Не знаю я справді, що мені з моїми ліричними творами робити? Оце знов за літо набралось їх чимало, та, певно, жодна цензура не пустить» (Архів Михайла Драгоманова. Т. 1. Листування Київської Старої громади з М. Драгомановим (1870-1895 рр.). Варшава, 1937, с. 180). Того ж року один із членів Старої громади, громадсько-культурний діяч ліберально-буржуазного напряму Ю. Ю. Цвітківський повідомляє М. Драгоманова, що Старицький привіз із села «порядний запас різних нових творів, дуже багато ліричних... та про видання їх тут нема чого й думати» (там же, с. 207).

Сам М. Старицький у 1877 р. підсумував уже набутий негативний досвід: «У нас тут утиски щодня робляться більші та більші» (Старицький М. Твори. У 8-ми т. К., 1965, т. 8, с. 685).²⁵ Того ж 1877 р. Головне управління в справах друку заборонило альманах «Батьківщина», до якого входили й вірші Старицького (т. 8, с. 685).

Тільки 1881 р. М. Старицькому пощастило видати в Києві свою першу збірку оригінальних творів і перекладів під назвою «З давнього зшитку. Пісні і думи», ч. 1. У 1882 р., поповнивши збірку новими творами, він звернувся до цензури за дозволом на друге видання. Петербурзький цензурний комітет, розглянувши збірку після київського окремого цензора по іноземній цензурі, 22 квітня 1882 р. повідомив Головне управління в справах друку, що чотирнадцять віршів «через свою крайню тенденційність» не можуть бути дозволені до друку. Головне управління висновок схвалило, повідомивши про це 1 травня 1882 р. київського окремого цензора (Центральний державний історичний архів у Ленінграді (далі - ЦДІАЛ), ф. 776, оп. 21, спр. 28, ч. 1, арк. 205). В кінці травня М. Старицький пише до редактора газети «Діло» В. Г. Барвінського з приводу цих цензурних втрат: «Повернулась з цензури мені нова книжка моїх поезій, що я оце зараз друкувати маю; між ними 15 (тут помилка, насправді 14.- М. М.) поезій, і найкращих, цензура зачеркнула» (т. 8, с. 458). Друге видання збірки із цензурними скороченнями вийшло в Києві у 1883 р. В передмові до нього автор писав: «Перший том захопив кращі часи, а другому не пощастило».

Восени 1880 р., після того як було дещо послаблено репресії та утиски царизму, М. Старицький приступив до організації літературного альманаху «Рада», але в передбаченні цензурних ускладнень попереджав авторів: «Не ремствуйте, якщо не швидко появиться з друку книжка... поки рукопис перейде всі митарства, то пройде з півроку» (т. 8, с. 449). М. Старицький помилився - перший випуск альманаху «Рада» вийшов з друку аж у 1883 р. з цензурними вилученнями. Старицький сповіщав читачів у спеціальному тексті «От издателя», надрукованому на окремому аркуші, вміщеному після титулу: «По незалежним од мене обставинам збірник «Рада» запізнився і вийде в світ у двох частинах».

З приводу другої частини (вийшла в світ 1884 р.) Головне управління в справах друку теж вказувало київському окремому цензору (6 червня 1844 р.) на необхідність вилучити ряд віршів, оскільки в деяких із них є «занадто прозорі натяки на торжество ворожих сил» (ЦДІАЛ, ф. 776, оп. 21, спр. 28).

Є підстави вважати, що не вся поетична спадщина М. Старицького збереглася, зважаючи на умови, в яких доводилося йому творити,- жорстокі адміністративні та цензурні утиски, поліцейський нагляд, обшуки. В одному з листів він згадував, як служниця, ховаючи якось від начальника жандармського управління, «закопала два здоровенних зшитка моїх власних поезій в болото, і вони згнили там» (т. 8, с. 610). Згодом Старицький знову скаржився, що багато його поезій «розгубилось і розвіялось по вітру» (т. 8, с. 649).

Маючи з часом уже значний поетичний доробок, письменник намагався видати найповніший корпус своїх поезій. У 1903 р. він, підбадьорений схвальним відгуком І. Франка, який у статті «Михайло П[етрович] Старицький» висловлював жаль, що М. Старицький «не здобувся на те, щоб опублікувати в одній заокругленій цілості ті свої твори, між якими є речі справді коштовні і викінчені формою і змістом» (Франко І. Зібр. творів. У 50-ти т., К., 1982, т. 33, с. 238),²⁶ активно приступив до підготовки такого видання. Письменник звернувся до київських видавців, мав уже з ними певну домовленість (але все те вилилось «в одну порожню балачку»), апелював він і до відомого бібліографа, критика, фольклориста М. Ф. Комарова («Чи не знайшли б Ви... видавця в Одесі»), до І. Франка («А як там у Вас, можна б се видати?») (т. 8, с. 647-649).

Проте ці заходи за життя М. Старицького не увінчались успіхом, і найповніша збірка його поезій вийшла друком лише 1908 р. у Києві під заголовком «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», видана дочкою письменника Людмилою.

Поява друком підсумкової збірки безперечно стала важливим фактом - і як явище літературного життя, і з огляду текстологічних аспектів. Справа в тому, що деякі вірші М. Старицького після першої публікації більше не друкувалися, інші видавалися із значними змінами проти першодруку, викликаними часом цензурним втручанням. Автографи або аутентичні копії з них, в яких поезії датовані автором, збереглися в дуже незначній кількості, тому не завжди є можливість точно визначити рік їх написання, в переважній більшості вірші друкувалися не датованими. Вихід найповнішої збірки поезій, виданої посмертно, природно викликав потребу визначити можливість сприймати уміщені в ній тексти як вияв останньої авторської волі.

Тривалий час однотомник 1908 р. вважався найавторитетнішим корпусом поезій М. Старицького і становив єдине джерело для перевидань. Однак згодом, після видання 1944 р. (Старицький М. Поезії (Вибране), Київ - Харків), збірка 1908 р. втрачає свою текстологічну незаперечність, при виборі текстів стали звертатися до попередніх видань, автографів, що породило текстологічний різнобій. Причиною того, що за основу почали обиратися інші джерела, була підозра про можливе втручання сторонніх осіб, оскільки тексти більшості віршів однотомника значно різнилися від уже відомих публікацій та автографів. Особливо насторожувала відсутність у вірші «До слов’ян» наявної в попередніх виданнях шостої строфи про спільність з російським народом:

З тобою давно ми працюєм на полі

Розросту науки й освіти,

З тобою давно ми шукаємо волі -

Її нам з тобою ділити.

Вилучення цієї строфи видавалося не випадковим, оскільки, як уже зазначалося, до видання була причетна дочка письменника Л. М. Черняхівська-Старицька, що давало підстави вбачати можливе коригування саме нею окремих віршів, особливо тих, які мали певний політичний відтінок.

Сумніви стосовно ситуації з віршем «До слов’ян» були поширені на весь однотомник. Але таке категоричне нехтування збіркою 1908 р. могло б бути виправданим тільки за умови незаперечного ствердження факту фальсифікації всього видання (див.: Зубков С. Д. Посмертне видання як основне джерело тексту поезій М. П. Старицького.- Питання текстології. Поезія і проза. К., 1980, с. 257).

Звернення до проблеми аутентичності тексту поезій М. П. Старицького, вивчення фактів та свідчень, порівняльний аналіз текстів однотомника та інших видань і автографів дозволили не тільки порушити питання про правомірність використання однотомника як основного джерела текстів, а й дати на нього ствердну відповідь.

Підставою для доведення текстологічного авторитету збірки 1908 р. і відсутності стороннього втручання в тексти стало з’ясування двох основоположних моментів. Перший - це виявлення безпосередньої участі самого поета у підготовці видання, а відтак - відповідності його останній авторській волі і другий - з’ясування характеру внесених у тексти правок, їх естетичної правомірності.

Історія публікації збірки, зафіксована в листах, мемуарах, документах, показує, як активно Старицький приступив до підготовки видання - звертався до різних видавничих спілок, окремих осіб (т. 8, с. 647, 648).

Із листа, адресованого І. Франку, відомо, що М. Старицький у березні 1903 р. підготував до видання «оригінальних поезій до 125... та добереться й до 150, а перекладів і переспівів... аркушів на 20-25. Так що разом 30-35 арк.» (т. 8, с. 650). У збірці 1908 р. вміщено 124 оригінальні поезії, том має біля 30 аркушів.

Готуючи збірку, Старицький зважав на можливі цензурні ускладнення, передбачаючи, зокрема, заборону друкувати поетичні переклади на українську мову, та шукав засобів обійти їх: «Поезії, бачте, треба переписати всі на карточку, улаштувати порядок (до цензури), і то хитро... тоді переписати в зшиток і подати до цензури... А для набору треба знов другий порядок (бо маю право змінять), значить, і другий зшиток. Виходить, потрібно мать три списки - 1 на карточки і два у зшитках... Мені радили (навіть близькі до цензури люди), щоб я подав хаотичну нерозбірну мішанину, перетасувавши недоладно своє і чуже, поеми, лірику, байки, епос, не поминаючи, де оригінальне, де позичене і у кого; а потім при друці, як я маю право змінять порядок, то й розтасувати все до ладу: під I отд[ілом] - свої власні, під II - переспіви, під III - байки... Хто купить, розірве книжки на 3 частини і оправить окремо: тоді й байки можуть піти, а іначе їх не пропустять» (т.8, с. 647-648).

Видання 1908 р. і відбиває цей «маскувальний» хаос, до якого вдався автор. Текст збірки поділено на два розділи: «Лірика» і «Поеми». Розташування віршів у розділі «Лірика» справді видається довільним. Оригінальні та перекладні твори подано вперемішку - ані за хронологією, ані за тематикою, при багатьох творах знято джерела перекладів і переспівів, які були вказані у прижиттєвих виданнях, датовано лише 70 поезій та одну поему.

Отже, однотомник 1908 р. як кількістю вміщених творів, так і «хитро улаштованим порядком» відбиває волю автора, його ідею сформувати змішаний рукописний корпус тільки для проходження цензури.

Треба думати, що передусім був виготовлений цензурний примірник, оскільки робота над видавничим варіантом була недоцільною до цензурного висновку (Питання текстології. Поезія і проза, с. 261).

Як відомо з листів Старицького, передбачалося видання його поезій і в столиці. «У Петербурзі хтять теж видавати,- пише мені Лотоцький» (т. 8, с. 648). Лотоцький - письменник, публіцист і громадський діяч буржуазно-націоналістичного напряму - згодом у своїх мемуарах засвідчив, що до Петербурга було надіслано саме той рукопис, який для цензури виготовив сам М. Старицький: серед поезій було багато перекладних, здебільшого з великих поем російських поетів, які автор розбив на частини і довільно перемішав, щоб приховати їх походження та отримати цензурний дозвіл.

Передбачення М. Старицького справдились, щоправда, вже після його смерті: Головне управління в справах друку повідомило 3 листопада 1905 р. Санкт-Петербурзький цензурний комітет, що рукопис може бути дозволено до друку (ЦДІАЛ, ф. 776, оп. 21, ч. 1, спр. 760, арк. 44).

Оскільки в Петербурзі з різних причин збірка не вийшла у світ, родині поета було повернуто рукопис, і в тому вигляді, в якому він пройшов цензуру, його було видано через кілька років.

Відкриває збірку своєрідний епіграф-застереження: «Складала цю книжку тепла рука,- видає холодна, через те у виданні можуть трапитися пропуски та неточності: рука, що мала їх виправити, не візьме вже пера».

Суть його прочитується як неможливість виправляти «неточності», оскільки автора вже нема. Ряд наступних видань також засвідчили винятково толерантне ставлення до збірки 1908 р.- як до вияву останньої авторської волі.

Інший вагомий аргумент для твердження про зафіксовану у збірці авторську волю і відсутність стороннього втручання - текстологічний аналіз уміщених поезій, порівняння їх з текстами, відомими з попередніх видань та поодиноких автографів, аналіз зафіксованих відмін.

Характер цих відмін, уважний аналіз правок, внесених у більшість віршів, стверджує велику творчу роботу, яку міг здійснити лише сам автор. Правки мають безперечно художню мету: послаблення сентиментального тону, усунення русизмів, неприродних наголосів, поліпшення мелодійності звучання, образності визначень. Багато правок надають віршам гострішої публіцистичної наснаги, посилюють соціальну загостреність виразів. Зрозуміла й зміна датування окремих творів. Вона засвідчила активне творче втручання поета в текст деяких поезій, їх «друге народження» - доопрацювавши вірш, автор ставив дату нової авторської редакції, оскільки ці редакції мали кардинальний характер.

Водночас в окремі вірші внесено кон’юнктурну правку, виходячи з цензурних вимог. Йдеться про пом’якшення «крамольних» висловлювань, послаблення соціальної гостроти. Зважаючи на багаторічні сутички з цензурою, М. Старицький мав намір згодом дещо «нишком вставити», «розтасувати все до ладу», можливо, й повернутись до первісного тексту. Але оскільки збірка видавалася без нього, то деякі вірші так і лишилися в пристосованому для цензури варіанті, а з огляду на те, що більшість автографів на сьогодні не відомі, іноді важко встановити послідовність окремих редакцій. Навіть у випадках такої правки очевидним є її творчий характер.

Аналіз відмінностей тексту збірки 1908 р. від інших джерел показує, що правки у вірші внесені самим автором. Наведені факти дають підстави вважати, що посмертне видання 1908 р. «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904» відтворює текст, підготовлений 1903 р. самим поетом, і є останнім виявом авторської волі.

ЖДАННЯ

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», К., 1908, с. 105-106.

Подається за першодруком.

В САДКУ

(О. П. Д-вій)

Вперше надруковано в збірці «З давнього зшитку. Пісні і думи», К., 1883, ч. 2, с. 109, з датою - 1868 р. Автограф зберігається в ІЛ (ф. 15, № 6). Вірш в автографі закреслено олівцем, текст ідентичний першодруку, але датований іншим роком - 1886. У збірці 1908 р. поставлена дата - 1866 р. У цій публікації додано посвяту, в 13 рядків внесено правку, спрямовану на вдосконалення художньої форми твору: послаблено сентиментальність звучання (в холодочку змінено на під кущами, немовби у віночку - яким шатром над нами), усунуто ускладнені звороти (Проти нас старезний між дідами - Проти нас, мов батько між синами), введено прямий порядок слів (погорде своє чоло - своє погорде чоло).

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 97.

ІЗНОВ НУДЬГА

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1868, № 20, с. 236, під заголовком «Думка», під псевдонімом «Гетьманець». У 1883 р. вірш опубліковано в збірці «З давнього зшитку. Пісні і думи», ч. 2, с. 9-10, без заголовка, із значними змінами порівняно з першодруком. Наводимо обидва варіанти.

«Правда»

ДУМКА

І знов нудьга, мов рясою ченця,

Укрила серденько, повнісіньке отрути,

Мовчи, бездольнеє; недовго нам тут бути,-

Дотягнемо як-небудь до кінця!

Пора спочить: уже прийшла зима,

Непрохана лягла, скувала все морозом...

Серед могил ми зупинились возом,

Бо й світла в каганці нема!

Чого бажать? розбилися гадки,

І бурею поламане все гілля;

Відгадані всі загадки, прислів’я

І потолочені найкращії квітки.

Була весна - надія розцвіла,

І рідний брат пізнав рідного брага,

І працею заворушилась хата

На користь рідного села!

Була доба! - минулися святки

І хуртовиною розкидана отара:

Так над садком, бува, біжить півнішня хмара,

І смалить цвіт, і розкида листки.

«З давнього зшитку»

І знов нудьга, непрохана кума!

І серце буцім жде якоїсь-то отрути...

Мовчи, бездольнеє! Недовго нам тягнути,-

Доплентались, що й світла вже нема!

Чого чекать? Одурено гадки́,

Оббрехано псалми моєї віри,

Знесилено кайданами заміри

Й столочено найкращії квітки...

Була доба, надія розцвіла -

І рідний брат пізнав рідно́го брата,

І працею заворушилась хата

На користь рідного села.

Була доба - минулися святки,

І хуртовиною розкидана отара:

Так над садок збіжить північна хмара -

Й посмалить цвіт, порозкида листки!

Текст видання 1868 р. І. Франко майже повністю (за винятком двох рядків) навів у розвідці «Михайло П[етрович] Старицький» і дав йому високу оцінку: «Думка» Старицького стоїть на чільнім місці його оригінальних поетичних складань... Старицький мав на думці власне ті загальноросійські злигодні, а не що інше, пишучи свою першу «Думку». Для характеристики настрою тогочасної інтелігенції цей вірш «є не менш цінним документом, як рівночасні вірші Некрасова або й інших тодішніх російських поетів, що в своїх поезіях торкалися «злоби дня» (с. 240-241).

Готуючи найповніше зібрання своїх поезій, М. Старицький звертається не до першодруку, схваленого І. Франком, а до тексту збірки «З давнього зшитку», але при цьому знімає заголовок, вносить правки стилістичного характеру. Зокрема уточнюються і міняються деякі вирази, усуваються нагромадження приголосних, неприродні наголоси: Й столочено найкращії квітки - І стоптано найкращії квітки, Й посмалить цвіт - І цвіт приб’є; Пізнав рідно́го брата - Пізнав сірому брата.

Подається за збіркою «Поезія М. П. Старицького. 1861-1904», с. 119. Датується за першодруком.

ДО ПОДРУГИ

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1868, № 22, с. 258-259, під псевдонімом «Гетьманець». І. Франко, цитуючи 10 рядків цього вірша у розвідці «Михайло П[етрович] Старицький», зазначав, що в цій поезії мало можна побачити індивідуального (як і в інших тогочасних віршах Старицького, навіть коли вони торкаються ліричних струн його душі, відносин до любої жінки), у ній ідеться не про власний світ поета, «його таємний біль», а про загальну реакцію, що «тяжіла тоді на кожнім інтелігентнім росіянині і кидала тінь навіть на його найінтимніші, особисті відносини» (с. 241).

Подається і датується за першодруком.

ВЕЧІРНЯ

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1868, № 28, с. 331, під псевдонімом «Гетьманець».

Подається і датується за першодруком.

ДУМКА

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1868, № 32, с. 382, під псевдонімом «Гетьманець».

Подається і датується за першодруком.

НА ОЗЕРІ

Вперше надруковано в збірці «З давнього зшитку. Пісні і думи», 1883, ч. 2, с. 110, з датою -1869 р. Автограф зберігається в ІЛ (ф. 15, № 6), має ту саму дату. У виданні 1908 р. вірш не датовано. В тексті зроблено кілька мовностилістичних правок. Наприклад, заміна у рядку Я кинусь сам і лихо потоплю на Я кинуся і лихо потоплю усуває збіг приголосних, вирівнює інтонаційне звучання.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 189. Датується за автографом та першодруком.

ВЕСНА («ВЕСНА ІДЕ. СНІГИ ЧОРНІЮТЬ…»)

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 145-146.

Подається за першодруком.

ВИКЛИК

Вперше надруковано в збірці «З давнього зшитку. Пісні і думи», 1883, ч. 2, с. 111-112. Автограф зберігається в ІЛ (ф. 15, № 6), датований 1870 р. З деякими відмінами цю поезію подано як пісню Левка в опереті «Утоплена», лібретто М. Старицького, музика М. Лисенка (альманах «Нива», 1885, с. 60). Існує народний варіант поезії «Виклик» (Пісні та романси українських поетів. К., 1956, т. 2, с. 174-175). У виданні 1908 р. вірш не датовано. В тексті зроблено мовностилістичні правки: спрощено ускладнені конструкції, окремі вирази замінено на більш образні еквіваленти (холодну росу змінено на срібну росу, нічка поклала - нічка приспала), усунуто повтори (Перлами-зорями... Грає перлиста роса - Перлами ясними... Грає краплиста роса).

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 95-96.

Датується за автографом.

ДО СЛОВ’ЯН

Вперше надруковано майже одночасно у двох львівських журналах: «Основа», 1872, № 14, під назвою «Поклик до слов’ян», за підписом «Гетьманець»; «Правда», 1872, т. 5, № 1, під назвою «Поклик до братів слов’ян», за підписом «Гетьманець» (з нотами М. В. Лисенка до цього вірша).

У 1876 р. з’являються публікації цього твору з деякими відмінами: в альманасі «Чайка» та в газеті «Київський телеграф» (16 квітня, № 45).

Згодом М. Старицький, готуючи до видання свою збірку поезій «З давнього зшитку. Пісні і думи» і вже маючи цензурний дозвіл (5 травня 1882 р.), на останньому етапі вирішив вмістити в ній цей вірш як програмний. До цензурного комітету він подав текст, дещо відмінний від надрукованого в «Чайці», і тому київський цензор В. Рафальський 24 вересня 1882 р. звернувся до Головного управління в справах друку щодо виявлених розбіжностей у друкованому варіанті й рукопису, наголошуючи, що найсуттєвіша відмінність «полягає у 8-й строфі вірша і через наявні у цій строфі вирази про спільну малоросіян з поляками «недолю», про те, що й тих і других «заковали кайданами» і «знищили їх волю» і винуватцями цього, очевидно, «москалі», то я б уважав дозволити надрукувати вірш у попередній його редакції, тобто друкованій». Але на запит Головного управління Санкт-Петербурзький цензурний комітет дав дозвіл на публікацію, мотивуючи тим, що «у вірші сам автор, звертаючись до слов’ян, радить їм, як дітям одної матері, забути давні чвари і міцно згуртуватися між собою, бо тільки при одностайній їх дії німці не в силах будуть відірвати навіть клаптик слов’янської землі» (ЦДІАЛ, ф. 776, оп. 21, спр. 28, ч. 1, арк. 252- 253, 259-260).

Хоча на обкладинці збірки «З давнього зшитку» стоїть рік виходу - 1883, вона з’явилась друком в кінці 1882 р., що засвідчують листи М. Старицького, датовані 26 листопада 1882 р.: до М. І. Костомарова («Посилаю вам тільки що спечену мою книжку, 2-у частину «Пісень і дум»); до В. Г. Барвінського («Посилаю Вам... 10 книжок «Пісень і дум» 2-ї частини») (т. 7, с. 459, 458).

У цій збірці вірш має заголовок «До слов’ян», окрему римську пагінацію. В ньому та сама кількість строф, що й у першодруці. Порівняно з першодруком загальне спрямування і провідна думка не змінилися, переважна більшість різночитань має на меті заміну чи уточнення окремих виразів: розвою - освіти, пишались - ширілись, сподавню - колишню, гнули - нищили, свободи - волі, сподавнії - старезнії та ін. Є й вагоміші зміни: у восьмій строфі наголошено на причетності єзуїтів до існуючого «неладу» між поляками й українцями. Але це все-таки були зміни винятково творчого характеру.

Згодом, у 1902 р., у збірці «Вік» цей вірш подано фактично за першодруком, під заголовком «Поклик до братів слов’ян», з датою -1872 р., із незначними змінами у дев’яти рядках.

Отже, на той час, коли М. Старицький почав готувати найповніше видання своїх поезій, існувало дві редакції вірша: першодрук 1872 р. (з незначними відмінностями 1902 р.) і текст 1883 р. В архіві зберігся недатований список, зроблений рукою Людмили Старицької (ІЛ, ф. 15, № 1), ідентичний публікації 1883 р. В цьому списку є позначки олівцем, що мають переважно графічний, а не текстовий характер, тому виявити їх автора практично неможливо. Лише кілька правок (у 31, 51, 56-му рядках) зроблено чорнилом.

Переважна більшість правок спрямована на художнє вдосконалення текстів - поліпшується інтонаційне звучання, добираються чіткіші визначення, усуваються неправильні наголоси, посилюється виразність думки: невже не однієї ми матері діти змінено на чи ми ж не одної пак матері діти, за віщо ж зневага - за віщо ж розрада, рідної освіти родині - розвою й освіти родині, та щастя ширілись в народі - та щастя ширіли в народі, та з Жижкою ж вкупі діди наші дбали,- та з Жижкою вкупі ж діди наші дбали, тоді нас ніхто не здолає - тоді усміхнеться нам доля, ні кроку слов’янського краю - ні кроку слов’янського поля.

Суттєві зміни, внесені у цей список, стосуються лише шостої строфи, яка була помічена дужкою (олівцем), а потім закреслена чорнилом. Постає питання - чому автор, який нещодавно перед цим опублікував цей вірш у збірнику «Вік», знову повернувся до нього? Ймовірно, могло бути дві причини. Перша і вирішальна - поява статті Івана Франка «Михайло П[етрович] Старицький» і критичні зауваження, висловлені в ній щодо цього вірша. Другою причиною можна вважати той факт, що М. Драгоманов, який у 1871 р. опублікував дещо схожий твір, вважав, що Старицький скористався його текстом, відповідно переробивши, «перелицювавши». І. Франко у своїй статті практично зняв звинувачення на адресу Старицького. Зіставивши й проаналізувавши обидва тексти, він зробив висновок: «Коли б мені випало висловити категоричний суд про відносини обох віршів Драгоманова й Старицького, то я сказав би, що ми маємо тут діло з двома зовсім окремими творами, хоч і на одну тему», «що про якийсь плагіат не може бути ані мови» (с. 252). Очевидно, бажання відкинути будь-які підстави для подібних звинувачень спонукало Старицького повернутися до цього твору, щоб усунути можливі текстуальні збіги.

Проте основним стимулом до вдосконалення вірша безперечно стала доброзичлива й аргументована критика І. Франка, яка викликала відповідну реакцію М. Старицького. Після появи друком статті Франка він пише: «Шлю Вам, ласкавий пане, моє сердечне спасибі: хоч перед смертю довелося почути «не зле тихе слово»... Я прочитав тільки першу частину Вашої розправи, але й з перших стрічок видно Ваші щирі, приязні відносини на строго критичному грунті» (т. 8, с. 636).

Зроблені Старицьким правки явно були зумовлені Франковими оцінками. Так, Франко зауважив «не зовсім ясний термін про рідний розвій родині», і цей рядок відповідно змінюється. Франко схиляється загалом до другої редакції вірша - 1883 р., явно віддає їй перевагу - і Старицький повертається до цього тексту.

Отже, усі ці факти дають підстави твердити, що зміни в «Поклику до братів слов’ян» були внесені самим Старицьким: адже закреслена саме та строфа, в якій І. Франко вбачав певну невиразність вжитого терміна. Повернення Старицького до тексту 1883 р., принагідно схваленого І. Франком, також видається не випадковим. У світлі сказаного Франком Старицький не бачив необхідності переробки, доопрацювання цієї строфи, він її просто викреслив, зваживши, що в ній повторювалася вже висловлена попередньо думка про єднання з російським братом.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 1-2.

ДО АЛЬБОМУ

(О. П. К-ч)

Вперше надруковано в збірці «З давнього зшитку. Пісні і думи», 1883, ч. 2, с. 107. У виданні 1908 р. в текст внесено деякі виправлення: замінено перший рядок, що викликало необхідність дальшого поліпшення римування, усунуто нагромадження приголосних в останньому рядку (Зриває спогадів в нас рій - Зрива нам згадок цілий рій).

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 118.

«ЯК ЧАСОМ У ТЕБЕ ЗАГРАЄ…»

Вперше надруковано в збірці «З давнього зшитку. Пісні і думи», 1883, ч. 2, с. 23. У виданні 1908 р. в текст внесено незначні стилістичні правки.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 156.

МІЙ РАЙ

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1868, №33, с. 391, під псевдонімом «Гетьманець». Вдруге із значними змінами вірш опублікований 1883 р. у збірці «З давнього зшитку. Пісні і думи», ч. 2, с. 108. Правка була внесена автором в зв’язку із зауваженнями Франка щодо невдалих переінакшувань М. Старицьким старих і творення нових штучних слів: «Досить буде одного прикладу: в поезії «Мій рай»... маємо таку строфу:

Тобою ганьбують, мій цвіте ружняний,

Ти всюди, усюди сама...

Хіба ж ти не знаєш, що в світі крижнянім

Ні віри, ні правди нема?

Чому поетові заманулося замість звичайного у нас «рожевий» ужити зовсім нечуваної й етимологічно неможливої форми «ружняний», сього не можемо догадатися. Але, раз учепившись за сю форму, він мусив для рими викувати слово «крижняний» (с. 263).

Ці самі зауваження висловлював І. Франко значно раніше, у листі до М. Драгоманова від 22 грудня 1882 р. Очевидно, через нього вони стали тоді ж відомі Старицькому, оскільки при доопрацюванні він особливу увагу звернув на критиковані вирази, замінивши, зокрема, такі форми, як «ружняний», «крижняний». В однотомнику 1908 р. цей вірш вміщено за виданням 1883 р. («З давнього зшитку. Пісні і думи») без змін у тексті, поставлено лише дату - 1874 р., чим документально засвідчено авторське втручання в текст уже після появи першодруку.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 125.

«ЗІХОДИТЬ МІСЯЦЬ, ГАСНУТЬ ЗОРІ…»

Вперше надруковано в збірці «З давнього зшитку», 1883, ч. 2, с. 16-18, під назвою (за першим рядком) «Зіходить місяць, гаснуть зорі...», без дати. У 1885 р. під назвою «Чудова ніч» вірш опубліковано в журналі «Зоря» (№ 21, с. 246), під псевдонімом «Гетьманець», з датою - 1875 р. Вміщено вірш також у виданні 1908 р., без дати.

Вірш був у числі чотирнадцяти творів, заборонених цензурою при розгляді збірки «З давнього зшитку». У висновку Петербурзького цензурного комітету вказувалося, що «автор, згадуючи кохану ним жінку, цікавиться питанням, де вона тепер? І припускає спочатку, що вона, можливо, з-за хліба і тепла продалася якому-небудь багатієві і серед розкошів бенкетів забула свій скорбний народ; потім, каючись у своїх похмурих думках, звеличує її як жінку самостійну, вистраждану, повну сил і вогню, котра не словом, а ділом довела, що здатна пожертвувати життям для брата, який бідує весь свій вік під важким гнобленням, і що тому до кінця свого життя вона нестиме страдницький вінок» (ЦДІАЛ, ф. 776, оп. 188, од. зб. 217, арк. 202-202 зв.). М. Старицькому вдалося обійти цензурну заборону, і вірш був надрукований у другій частині збірки «З давнього зшитку».

Усі три тексти різняться між собою. Першодрук налічує 39 рядків, замість двох останніх проставлено крапки (очевидно, цензурне вилучення), друга публікація має 35 рядків, третя - 42. Ці редакції мають значні текстові відміни. У другій публікації інший початок вірша, замість Зіходить місяць, гаснуть зорі подано Чудова ніч, блискочуть зорі, уточнено окремі вирази, грунтовно перероблено 16-20-й рядки, поетичний образ «мрії» набув більш романтичного звучання:

«З давнього зшитку»

Чи так же в очах чарівних

Твоїх кохання й сила сяє?

Чи, може, літа дошкульні

Покрали все - вогонь і вабу,

Тебе постаріли на бабу.

«Зоря»

Чи так же очі чарівні

Коханням, силою сіяють?

Чи, може, літа ледяні

Вогонь і вроду погасили,

Тебе постарили, зв’ялили.

Крім того, вилучено 23-28-й рядки («Чи й то... обридли бідкування»... і далі), доопрацьовано й розширено закінчення:

«З давнього зшитку»

Не словом - ділом ти життя

За брата щиро покладала

. . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . .

«Зоря»

Не словом - ділом ти стояла

За край, за брата у ярмі...

Тепер сама, либонь, в тюрмі

Ти лиха тяжкого дізнала...

Але безстрашно, до кінця

Ти донесеш свого вінця.

Іще значніших змін зазнав текст, вміщений у збірці 1908 р. Зовсім змінено початок:

«Зоря»

Чудова ніч, блискочуть зорі,

З-за гаю спів несе луна...

А із колишнього, мов з моря,

Знайома мрія вирина

Й витає знову надо мною...

«Збірка 1908 р.»

Зіходить місяць, гаснуть зорі,

З-за гаю спів несе луна...

А у минулім, як у морі,

Усе кохане порина,

Мене лишаючи з нудьгою...

Внесено уточнення і суттєві правки в уже редаговані в «Зорі» рядки, поновлено за першодруком без змін вилучені в тексті «Зорі» 23-28-й рядки, додано нове закінчення:

«Зоря»

Не словом - ділом ти стояла

За край, за брата у ярмі...

Тепер сама, либонь, в тюрмі

Ти лиха тяжкого дізнала...

Але безстрашно, до кінця

Ти донесеш свого вінця.

«Збірка 1908 р.»

Ти, певно, ціле житіє

За брата прикро покладала,

Йому, як добрая сестра,

Усі скарби свого добра

Ти без жалю офірувала...

І за високий той учин

Вінок заробиш ти з тернин!

Можливо, ці зміни були викликані не лише міркуваннями художнього вдосконалення тексту, а й необхідністю уникнути згадки про тюрму, конкретну вказівку на яку замінив образний «вінок з тернин». Як показують зіставлення всіх цих публікацій, зміни зазнали й окремі слова і вирази, поступовому редагуванню піддавались і початкові рядки, і закінчення.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького 1861-1904», с. 80-81. Датується 1875 р.

ПРОЩАННЯ («БУВАЙ ЗДОРОВ, МІЙ РІДНИЙ КРАЮ…»)

Вперше надруковано в газ. «Руслан» (Львів), 1906, 22 лютого (7 березня) Автограф зберігається у Львівській науковій бібліотеці ім. В. Стефаника АН УРСР (відділ рукописів, фонд Барвінських, № 4663, папка 302).

Подається за першодруком.

ДО И. Я. Р-а

Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, т. 4, с. 161-162, під заголовком «До І. Білика», з датою - 1876 р. М. Старицький мав намір опублікувати цей вірш у другій частині збірки «З давнього зшитку». Головне управління в справах друку, дозволивши до публікації збірку, запропонувало вилучити цей твір. М. Старицький включив поезію у підсумкове видання, змінивши заголовок та дату - 1875 р. В тексті уточнено деякі вирази (Не приспішить - Не влагодить), усунуто русизм (успів - устиг), замінено нейтральне панове на братове та ін. Очевидно, в посмертному виданні сталася друкарська помилка, і в заголовку замість «И» надруковано «Н». Зважаючи на те, що в назві першодруку було подано правильний ініціал Білика, відповідно відновлюємо його і в публікованому тут тексті.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 18.

«ОХ І СЕРЦЕ НУДНЕ, СЕРЦЕ МОЄ ТРУДНЕ…»

Вперше надруковано в альманасі «Луна», 1881, с. 64. У виданні 1908 р. у тексті усунуто незвичні наголоси, знайдено вирази, відповідніші настроєвості поезії. Чисто суб’єктивні відчуття, виражені в рядках: Бо німий той стогін і життя темря́ве // наче шашіль точать моє серце ржаве, в новій редакції набули соціальної спрямованості: Бо той гвалт, і стогін, і ворожі гуки // Завдають щоденно нерозважні муки!

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 191.

«НЕ СУМУЙ, МОЯ ЗОРЕ КОХАНА…»

Вперше надруковано в збірці «З давнього зшитку. Пісні і думи», 1883, ч. 2, с. 20-22. У виданні 1908 р. вірш має значну кількість правок. Уже в першому рядку Не сумуй, моя зірко кохана звично-нейтральне зірко змінено на поетичне зоре, так само у третьому рядку Чи ж я винен, що лихо нас зрана невиразне лихо - на скрутонька, у виразі На щоках моїх блідих романтичне блідих заступило життєво правдивіше жовтих. Тобто автор послідовно визначенням не дуже виразним знаходить художньо місткіші відповідники. Драматичне спрямування цієї ліричної поезії зумовило часом і зміну ритму поетичної мови: спокійно оповідне А в надірваних грудях помалу на драматично напружене А у грудях, надірваних, в’ялих. Ці та ряд інших виправлень надають творові зовсім іншої, порівняно з першою редакцією, художньої наснаги.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 126-127.

НЕ ЗГАДУЙ

Вперше надруковано в збірці «З давнього зшитку. Пісні і думи», 1883, ч. 2, с. 114-115. У виданні 1908 р. в тексті зроблено одне виправлення: у рядку Не можна, несила, коханий вираз не можна посилено синонімічним нагнітанням - несила, немога.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 132.

МАРУСІ

Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1902, т. 18, кн. 6, с. 130-131. І. Франко писав, що ця поезія М. Старицького «читається тепер мов згадка якоїсь історичної хвилі», коли «серед інтелігентного жіноцтва пішла мода носити українські народні костюми. Розуміється, не обійшлось без насміхів». Далі Франко зазначив, що вірш написано в розпал російського «народничества», коли народні костюми були «символом політичної та соціальної ідейності» (с. 255-256). Навіть високо оцінений Франком вірш Старицький при підготовці підсумкового видання вдосконалює, міняє окремі вирази, наприклад: сентиментальне моя рибко на поетичніше моя доле, усіх - других, із-за - ради. Зміною лише одного слова тих на нас у рядку До нас, роботящих людей поет демонструє свою причетність саме до роботящих людей. Так само у рядку Хіба ж ти не знаєш, що пані незначна редакція Хіба ж хто не знає, що пані розширює осуд з особистого до узагальненого.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 33.

ДО МОЛОДІ

Вперше надруковано в збірнику «Молот» (Львів), 1878, с. 38, під заголовком «До молодежі», за підписом «St». Автограф зберігається в ІЛ (ф. 72, № 113). М. Старицький після публікації в «Молоті» подав цей вірш до цензури в складі другої частини збірки «З давнього зшитку». Однак Головне управління в справах друку серед віршів, які не можуть бути надруковані «через свою крайню тенденційність», першим назвало саме цей. М. Старицький зачитував цю поезію на літературних вечорах, про що свідчить напис на звороті автографа: «Читаний на роковинах Т. Г. Шевченка 22 марта 1898 р.».

Цей вірш М. Старицький разом з іншими у 1884 р. надіслав І. Франкові у складі своєї, рукописної збірки (зберігається в ІЛ, ф. 3, № 1858). Крім того, вірш був опублікований у збірнику «Вік» (1900, с. 278). Тексти рукописної збірки, збірника «Вік» збігаються з першодруком, за винятком різночитань у двох місцях.

Автограф відмінний від першодруку, на дві стро́фи більший, текстуально збігаються лише три перші строфи, решта шість - зовсім відмінні:

Бо зло буя, бо гвалт кругом,

А між слов’ян немає згоди...

Так заспіваймо ж ми псалом

Братерства, рівності, свободи.

Забудьмо чвари вікові,

Подаймо руки, як братове,

І на пролитій в нас крові

Збудуймо щастя народове.

Сліпому люду понесім

В хатину сяєво просвіти,

І в серце, тугою сповите,

Живу надію закропім!

Угору ж стяг, а світоч - в руки,

І, що б не сталося,- вперед!

Під гаслом правди і науки,

Під гартом вражих приверед!

Ми насталим і серце, й волю,

І чересло на переліг,

Та нашу знищеную долю

Поведемо через поріг...

І не поклонимось кумиру,

Як не вклонивсь і наш співець,

Що за любов, за правду щиру

Прияв стражденницький вінець!

У збірці 1908 р. текст вірша наближено до першодруку, хоча дві перших строфи ідентичні автографу, в третю строфу внесено зміни. Особливо виразна зміна в четвертому рядку, який відмінний у всіх варіантах. В автографі він звучить так: В культурній, чесній боротьбі. Очевидно, Старицький спостеріг деяку двозначність цього виразу, бо в кожній наступній редакції цей рядок піддавався редагуванню: у першодруці - У невсипущій боротьбі, у збірнику «Вік» - У чесній, славній боротьбі, у збірнику 1908 р.- В житті, у чесній боротьбі. Останні чотири строфи видання 1908 р. становлять редагований варіант першодруку.

Порівняно з першодруком послаблено різкість окремих виразів. Замінено, наприклад, Бо стоголовий людський кат // Лютує, дужчає щоднини на Не забувайте рідних хат, // Де лихо гіршає щоднини.

Але відмінність останньої редакції полягає не лише у прагненні художньої досконалості, а й у зміні загального спрямування твору, де заклик до молоді набув іншого змісту, вийшовши за межі міжслов’янської незгоди. Вірш дістав високу оцінку І. Я. Франка (с. 254).

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 179-180.

НА ПРОВОДИ

(М. П. Драгоманову)

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 34-35, під назвою «На проводи (М. П. Драгоманову)». Автограф зберігається в ІЛ (ф. 15, №6), має назву «На проводи - другу», датований 1876 р. М. Старицький мав намір опублікувати вірш у другій частині альманаху «Рада», але Головне управління у справах друку не дало дозволу, оскільки в ньому «висловлюється надто прозорий натяк на те, що надія не здійснилась, що й досі ще панує лютий, ненависний ворог, що й досі ніч, нема просвітку, опускаються руки, мовчать одурені діти здавен забитого раба» (ЦДІАЛ, ф. 776, оп. 21, спр. 28). Вірш наведено також в листі М. Старицького до М. Драгоманова від 30 листопада 1876 р.: «Ось які вірші вилились оце до тебе: прийми їх за щире поривання» (Архів Михайла Драгоманова, т.1, с. 180).

Усі тексти мають різночитання. Першодрук на шість рядків повніший за автограф, замість цих рядків в автографі проставлено крапки (після рядка Нас ошукала, брате мій...). Очевидно, М. Старицький перед публікацією вірша працював над ним, удосконалював, доповнював місця, колись позначені крапками.

Однак текст, наведений у листі до М. Драгоманова, на одну строфу більший, ніж у першодруку, де замість опущеної строфи стоїть рядок крапок. Ідеться про строфу, що починається словами: Цілують руку того ката... Зважаючи на зміст цієї строфи, зрозумілий цензурний характер її вилучення.

Деякі різночитання текстів мають стилістичний характер: замість здибатись - стрінутись, стомлене - труднеє та ін.

Високу оцінку цій поезії дав І. Франко у статті «Михайло П[етрович] Старицький». Навівши повністю вірш, він далі зазначав: «Хвалити сей вірш значило б марно тратити слова. Кожний, читаючи його сам, відчує і правдивість чуття, яким він надиханий, і ту концентрацію та інтенсивність його, що дає поетові в маленькім образочку виявити далеко більше, ніж вимовляють слова, і старанність його форми» (с. 240).

Подається за першодруком. Восьму строфу поновлено за листом М. Старицького до М. Драгоманова.

ДО БРОНІ

Вперше надруковано в збірці «З давнього зшитку. Пісні і думи», 1883, ч. 2, с. 8-9, з підзаголовком «На повстання болгар проти турків». У виданні 1908 р. знято підзаголовок, текст зазнав правки. Так, рядки Палають вже села, мов чорний той плат, // Дим вкрив наші села й болоні змінено на Вже села палають, мов чорний той плат, // Закутує дим оболоні. Здійснено заміну ще деяких рядків, окремих слів. Цю поезію М. Старицького високо оцінив М. Т. Рильський: «Не було, може, після Шевченка українського письменника, котрий так глибоко розумів і так палко обстоював ідею єднання слов’янських народів, як Михайло Старицький... Коли авторові цих рядків захотілося привітати віршем 1-й Всеслов’янський мітинг у Москві (2 квітня 1942 р.- М. М.), то епіграфом до свого звернення поставив він слова Михайла Старицького: «До броні, слов’яни, до броні» (Рильський М. Зібр. творів. У 20-ти т. К., 1986, т. 15, с. 85).

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 63. Датується 1876 р., оскільки повстання болгар проти турків почалося в квітні цього року.

НА НОВИЙ РІК

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 2, с. 26. Автограф зберігається в ІЛ (ф. 15, № 6), датований 1883 р. Публікація у збірнику «Вік» (1902, т. 1, с. 294-295) датована 1877 р. Публікації і автограф різняться тим, що текст автографа вдвічі коротший. Рукописна збірка 1884 р., надіслана М. Старицьким Франкові, містить найповніший текст вірша, датований 1883 р. Віддаючи вірш до друку у збірник «Вік», М. Старицький вміщує варіант, відмінний і від автографа, і від тексту в рукописній збірці, і датує його 1877 р. Саме ця дата видається переконливою датою написання вірша, виходячи з таких факторів, як поява Емського акта 1876 р. та відповідно - реакція поета на утиски, в результаті яких «рідне наше поле// Скував мороз і снігом замело». У виданні 1908 р. текст має однакову кількість строф і рядків з публікацією 1902 р. Але при цьому вірш значно відредагований в плані дальшого художнього вдосконалення. У рядку Знесилював сподіванкам крило відбулась заміна - Окраював сподіванкам крило, що увиразнило думку; в іншому рядку усунуто збіг приголосних І постарівсь на рік ще знову світ - І ще на рік постарівсь білий світ; усунуто русизми (занесло - замело) та ін. Перед прикінцевою строфою один рядок позначено крапками, можливо, це вилучення цензури.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 177- 178. Датується 1877 р.

«КОЛИ ЗАСНУ НАВІКИ В ДОМОВИНІ…»

Вперше надруковано в альманасі «Рада», 1883, ч. 1, с. 366. У виданні 1908 р. в текст внесено уточнення, змінено неприродний наголос: з подру́гою-нудьгою - з дружиною-нудьгою; прохідне слово зараз замінено змістовнішим визначенням: в’яне зараз квіт - в’яне вутлий цвіт; неприродне для української мови к могилі замінено - на гроб сумний.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 161.

НА ПРЮ!

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1882, № 24, під назвою «На бій» (Пісня болгарська)». У 1883 р. опубліковано в збірці «З давнього зшитку. Пісні і думи», ч. 2, с. 6-7, під назвою «На прю! (З болгарського)».

Вірш відомий і з листа М. Лисенка до М. Драгоманова від 12 березня 1877 р. У ньому Лисенко розповідає про концерт у Києві, на якому хор виконав «мій югославський гімн (з укр [аїнського] текста - «На прю! без ляку і зневіри» на чеську)». Всі українські пісні виконувались на концерті у перекладі на чеську мову, не допомогли заходи Лисенка, який «їздив до Дондука (князь О. М. Дондуков-Корсаков.- М. М.), аби він клопотав дозвіл співати по-українському в концерті» (Архів Михайла Драгоманова, т. 1, с. 151).

В. У. Олійник схилявся до думки, що «На прю!» - це оригінальний вірш М. Старицького. Адже Лисенко називає його «югославським гімном», а не перекладом з болгарської. «Коли б це був не оригінальний вірш М. Старицького, а переклад, то нічого було б робити подвійний переклад: ще раз перекладати для концерту з української мови на чеську - простіше було б виконати його мовою оригіналу» (Старицький М. Вибрані твори, К., 1971, с. 459).

До вказаного листа М. Лисенко додав текст вірша «На прю!», який має деякі відміни порівняно з публікацією у збірці «З давнього зшитку». Зокрема в ньому відсутній підзаголовок, у рядку Вона з’єдна нас всіх докупи не зовсім виразне нас всіх замінено на конкретне - слов’ян, рядок На турський регіт і на глум змінено: На панський (турський) регіт і на глум. Додане в дужках слово «турський», як вважає В. І. Олійник,- вказівка на те, що основне слово тексту «панський» було перекладено на чеську мову як «турський» для надання віршеві «югославського колориту».

Вміщено вірш також у виданні 1908 р. без підзаголовка і з правками смислового та стилістичного спрямування. Заміна слів турський регіт на вражий регіт позбавляє текст іноземного колориту. Ряд інших виправлень має на меті наближення деяких реалій до конкретних умов вітчизняної дійсності: За правду, волю за наш край! - За правду, волю й рідний край!; Перелили вже бузувіри // Скорботи чашу через край - Бо завзялися бузувіри // Народ наш винищити вкрай. Зроблено також уточнення, що мають на меті поліпшити ритмомелодику звучання, позбутись важких конструкцій: Нас мало дуже, але сила - Хоч мало нас, та наша сила; І як хто з нас на крок одлине - І хто уникне й на хвилину; заміну невдалих словотворів, уникнути збігу приголосних: У нас в правдоті наших дум - Росте у правді наших дум та цілих виразів: І на замученії трупи // Повстануть страдники нові - І через скошенії трупи // Перейдуть страдники нові.

Особливо визначальна правка виразу турський регіт. Зважаючи на лист М. Лисенка, ця форма була введена винятково з метою надання віршеві іноземного звучання і поступово зазнавала змін: турський - панський - вражий.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 28. Датується 1877 р. на підставі листа Лисенка.

НИВА

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1885, № 18, с. 207, під псевдонімом «Гетьманець», без дати. Дату написання - 1877 р.- називає І. Франко у статті «Михайло П[етрович] Старицький» (с. 255). Готуючи до видання другу частину своєї збірки «З давнього зшитку. Пісні і думи», а також другу частину альманаху «Рада», М. Старицький поряд із іншими творами подав до цензури і цей вірш. Але в обох випадках його було заборонено друкувати на тій підставі, що тут автор, очевидно, «розуміє Україну, забиту горем і политу кров’ю, яка докоряє своїм дітям за те, що вони мирно спали в той час, коли чужі руки мордували її та засівали реп’яхом» (ЦДІАЛ, ф. 776, оп. 21, спр. 28). Після публікації в «Зорі» М. Старицький надрукував вірш під своїм прізвищем у Москві в журналі «Гусляр» (1889, № 2).

Цей вірш входив до рукописної збірки поезій, яку М. Старицький надіслав І. Франкові у 1884 р. Текст його, дещо відмінний від першодруку, Франко повністю навів у згаданій статті, високо оцінивши ідейну спрямованість твору, його «бадьорий, патріотичний дух».

При підготовці збірки поезій 1908 р. М. Старицький повертається до першодруку, хоч і вносить у нього деякі зміни: усуває неправильні наголоси: Коли сами мирно спали - Як самі байдуже спали, посилює соціальну загостреність: Хоч не ми, то, може, внуки // Дочекають того жнива - Хоч не ми, то діти, внуки // - А таки діждуться жнива!

Згадував у радянський час про цю поезію Максим Рильський: «Михайло Старицький завжди і скрізь був вірний собі і вірний тій ниві, про яку сказав він у прегарному своєму вірші:

Гей ти, ниво, твого гону

Від Карпатів аж до Дону!»

Ці рядки і цю поезію Рильський називав як поетичний символ зближення «наших споконвічних земель» (Рильський М. Зібр. творів. У 20-ти т., т. 15, с. 84).

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 86-87. Датується за статтею І. Франка «Михайло П[етрович] Старицький».

ПАМ’ЯТІ М. Ф. Л.

Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1895, т. 4, с. 161, з датою - 1876 р. У виданні 1906 р. поставлено іншу дату - 1878 р., зроблено деякі уточнення: замість Зламалась сила - Підбита сила, а останні два рядки після доопрацювання надали іншого смислу зверненню до долі:

«Житє і слово»

Чого ненатло так лютуєш?

І душу ясну, як кришталь,

Від нас береш, а не рабуєш

Того, кому й хвилини жаль?

«Збірка 1908 р.»

Чого ненатло ти лютуєш

І душу чисту, як роса,

Від нас береш, а не квітуєш

Того, хто каменем звиса?

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 221.

«В ГРУДЯХ ВОГОНЬ, ХОЛОДНЕ ПОВІВАННЯ…»

Вперше надруковано в альманасі «Луна», 1881, с. 64. У виданні 1908 р. додано четверту строфу.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 72.

РЕДАКТОРОВІ

Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1902, т. 18, кн. 6, с. 129-130. Цей вірш разом з іншими було заборонено цензурою до друку у збірнику «З давнього зшитку. Пісні і думи». У виданні 1908 р. вірш набув гострішого публіцистичного звучання. В ньому зроблені окремі уточнення і виправлення, що мали на меті усунути риторику, надмірний пафос. Риторичне звернення

Чи ж ти ходив по тих хатах обдертих,

Де вікова неволя й чорна мла? -

змінив опис селянського бідування:

Чи ти вбачав оті хати подерті,

. . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . .

Де кублиться з віків неволя й мла?

Так само змінено і рядки

На що ж старцям здалася тая слава,

Чи закрасить вона біду свою -

на картину конкретнішу і більш вражаючу:

На що ж рабу обшарпаному слава,-

Щоб нею ще засіяти ріллю?

Високу оцінку дав поезії І. Франко: «По вибусі Російсько-турецької війни, коли при перших стратах російського війська... по всій країні пішов окрик обурення, півурядова рос [ійська] преса силкувалася заглушити його квасно-патріотичними окриками».

Навівши у статті про Старицького цей вірш повністю, І. Франко далі зазначає: «Можна сміло сказати, що в ту пору на Україні не було поета, що міг би був здобутися на таке сильне та енергійне слово і не взяти в нім ані одної фальшивої ноти» (с. 256, 257).

У виданні 1908 р. вірш має 20 рядків, а в рукописній збірці І. Франка - 32. Невідомо, чому М. Старицький вилучив 12 рядків закінчення, які в рукописній копії подано після риски:

А й то: чи є тобі до тії крові діло,

До стогону болячого, до сльоз?

Ти в розкошах пестуєш своє тіло,

З тепла нашлеш ти ворогу погроз!

З своїх кімнат ти не почуєш гуку

І брязкоту меча з чужим мечем;

Людська біда тобі піде на руку -

Розпродаси її ти з баришем,

Прославишся ще патріотом всюди

І за шага собі ти купиш рай...

І може, ще на помник для Іуди,

Хоч знехотя, а зважиться наш край?!

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 136.

НА СТРАСТЯХ

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 214.

Подається за першодруком.

«ТЯЖКО, ВАЖКО ПО СВІТУ НУДИТИСЬ…»

Вперше надруковано в літературному збірнику «Ватра» (Стрий), 1887, с. 62, під заголовком «Тяжко дивитись», під псевдонімом «Гетьманець». Автограф зберігається в ІЛ (ф. 15, № 6). У другому випуску «Ради» твір був заборонений цензурою. У першодруку та автографі вірш мав дату - 1876 р., у збірці 1908 р. іншу дату - 1879 р. Зміни, зроблені в тексті видання 1908 р., посилили соціальну загостреність твору, піднесли художню виразність образу знедоленого брата: Як блука у моральній сліпоті, // Не пізнавши й самого себе - Як принизивсь у рабській покорі, // Відцуравшись нарешті й себе.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 160.

«ДЕ МЕНІ ПОДІТИСЬ З ЛЮТОЮ НУДЬГОЮ…»

Вперше надруковано в збірці «З давнього зшитку. Пісні і думи», 1883, ч. 2, с. 117. У виданні 1908 р. текст зазнав деяких уточнень, в ряді випадків знайдено місткіші визначення: замість мою тугу-муку - злую тугу-муку, поліпшено ритмічну організацію: Та жаль груди давить, серце, за тобою - Тільки груди давить жалість за тобою.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 170.

КРАЙ КОМИНКА

Вперше надруковано в альманасі «Луна», 1881, с. 59-61, під заголовком «Зимовий вечір». Автограф зберігається в ІЛ (ф. 78, № 566), датований 1879 р. У виданні 1908 р. у тексті зроблено кілька правок: діалектній формі проз знайдено літературний відповідник крізь; введенням алітерації посилено художню виразність образу: стогне завірюха - оха завірюха; заміна одного лише слова поліпшила інтонаційний малюнок: Нема й заводу тут постелі // Чи подушок - Нема й заводу чи постелі // Чи подушок...

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 15-16.

ПРОЩАННЯ

(Олені Пчілці)

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 157.

Твір написано у зв’язку з вимушеним виїздом М. Старицького з Києва, щоб уникнути репресій за зв’язок з революційно настроєною інтелігенцією.

Подається за першодруком.

ПЕРЕД ТРУНОЮ

Вперше надруковано в альманасі «Луна», 1881, с. 61-62. У 1902 р. опубліковано у збірнику «Вік». Автограф зберігається в ІЛ (ф. 15, № 6), вірш має заголовок «Край труни», текст перекреслено олівцем. У виданні 1908 р. зроблені незначні уточнення: яснозора - ясна зоре та ін.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 84-85.

«ЧОМ НЕ ВЕСЕЛ, МІЙ СОБОЛЮ…»

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 44.

Подається за першодруком.

НЕПЕВНІСТЬ

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 164-165.

Подається за першодруком.

«ЗОРІ, ЗОРІ, ЯСНІ ОЧІ…»

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 120.

Подається за першодруком.

«ЯК З ТОБОЮ МИ СПІЗНАЛИСЬ…»

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 7, с. 131, під заголовком «На мотив з Гейне». В антології «Акорди» (Львів), 1903, с. 95, вірш надруковано під заголовком «На мотив народної пісні». Автограф зберігається в ІЛ (ф. 15, № 6) без заголовка, текст перекреслено олівцем. У виданні 1908 р. вірш теж не має заголовка. Датування твору різне: у першодруку поставлено 1893 р., в автографі - 1887 р., у збірці 1908 р. дату уточнено - 1880 р. У виданні 1908 р. Старицький вніс кілька стилістичних правок: замість злинув в вирій - втік у вирій, засяли - блищали, розстання - розлуки.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 129.

ТЕМРЯВА

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 152-153.

Подається за першодруком.

ВЕСНА («СВІТИТЬ СОНЦЕ; ХОЧ ТЕПЛА ЩЕ…»)

Вперше надруковано в збірці «З давнього зшитку. Пісні і думи», 1883, ч. 2, с. 30-32. У виданні 1908 р. текст має значну кількість правок.

«З давнього зшитку»

Вже набрунились черешні

«Збірка 1908 р.»

Зацвітуть от-от черешні

«З давнього зшитку»

Виховані дітки

«Збірка 1908 р.»

Видно, панські дітки

«З давнього зшитку»

Простягає руки

Христа ради дівчинятко

«Збірка 1908 р.»

Простягає руку,

Хліба просить дівчинятко.

«З давнього зшитку»

Вітром вдягнене в дранятко

«Збірка 1908 р.»

Босе, вдягнене в дранятко.

«З давнього зшитку»

Хоч би раз їй оте свято!

«Збірка 1908 р.»

Хоч би раз оте їй свято!

«З давнього зшитку»

Коли це,- чи то случаєм -

«Збірка 1908 р.»

Аж це враз,- чи то случаєм -

«З давнього зшитку»

Усміхнулась, взяла в руку

«Збірка 1908 р.»

Усміхнулась,- хіп у руку

«З давнього зшитку»

Діти - врозтіч од огиди...

«Збірка 1908 р.»

Діти - врозтіч що є сили...

«З давнього зшитку»

Наче крейда, стали бліді

«Збірка 1908 р.»

Наче мак, почервоніли

«З давнього зшитку»

За барканом тобі краще!

«Збірка 1908 р.»

За барканом босим краще!

У новому варіанті уточнено характеристики, відповідно до контексту (Наче крейда, стали бліді - Наче мак, почервоніли); динамізовано дію (взяла в руку - хіп у руку), а останній рядок звучить уже не описом конкретного випадку, а соціальним узагальненням.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 234-235.

«СИДІЛИ МИ, КАГАНЧИК МИГОТІВ…»

Вперше надруковано в альманасі «Луна», 1881, с. 62-63. Автограф зберігається в ІЛ (ф. 15, № 6), датований 1871 р. У збірці 1908 р. дату змінено на 1880 р., відбулася й заміна окремих слів та виразів на чіткіші, образніші: вітер злий щось безнадійне вив - а вітер вив, мов зграя пугачів; нам вбачалося - маріло нам, уточнено вираз стосовно контексту: безлюдяній пустині - опаленій пустині, усунуто русизм: ждать - чекать; знайдено місткіші відповідники: не вгавав вітер вить - не втихав зловісно вітер вить.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 19.

БАЖАННЯ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1889, № 8, с. 132. Цензура заборонила друк цього твору у збірнику «Малороссийский театр» (1893) У виданні 1908 р. текст зазнав удосконалення. Відбулася заміна деяких слів, що більше узгоджуються з контекстом. У рядку Де б гаї густі, темряві // Піснями лунали здійснена редакція: Де б гаї густі піснями // Весело лунали. В іншому випадку: Де б в сахарнях я не бачив поет уник збігу приголосних, зробив більш логічні ритмічні наголоси: Де б не бачив на сахарнях. В останньому рядку невдало поєднувалось пишались щодо тюремних мурів, нова редакція усовує цю невідповідність заміною пишались на вбачались. У першодруку остання строфа звучала значно енергійніше і мала більш конкретну адресу авторського звинувачення:

Де б не драли на податки

Сорочок і шкури,

Де б здалеку не вбачались

Скрізь тюремні мури...

Можливо, що поет дещо пом’якшив цей текст (змінив, наприклад, тюремні мури на відомі вежі) у передбаченні цензурних ускладнень або й на вимогу цензури.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 168.

«ОСТАННІ СИЛИ ДАРМА ТРАЧУ…»

Вперше надруковано в альманасі «Луна», 1881, с. 63. У виданні 1908 р. текст докорінно відредагований. В одних випадках знайдено більш поетичні визначення: Минає марно день по дню... // Посивів волос - Зникає марно день по дню... // Срібли́ться волос, в інших - місткіші: життям ще серце тліє - ще стука серце кволе та ін.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 117. Датується за першодруком.

«СУМНО І ТЬМЯНО. У ВІКНА ЗАПЛАКАНІ…»

Вперше надруковано в альманасі «Рада», 1883, ч. 1, с. 356-358. У виданні 1908 р. в текст внесено художньо доцільні зміни. Поліпшено мелодійність звучання першого рядка: Сумно і тьмяно. У вікна заплакані замість Сумно і те́мряво. В вікна..., вираз лізе холодний туман змінено на лине холодний туман, що надало поетичного забарвлення думці; змінено неприродні наголоси (В санках біжить якийсь пан - Мчиться гринджолами пан), невиразні слова - змістовнішими визначеннями (покрита вся ранами - покрашена ранами; хмарою линуть галки - хмарою грають галки).

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 162.

НА СПОМИН Т. Г. ШЕВЧЕНКА

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1889, № 6-7, с. 89. Автограф зберігається в ІЛ (ф. 15, № 6), датований 1881 р. Вірш був серед заборонених цензурою у другому випуску альманаху «Рада». У виданні 1908 р. в тексті зроблено виправлення, спрямовані як на художнє вдосконалення (Найдорожчу, підкошену силу виправлено на Найдорожчу, утрачену силу; Просвітить незабаром темноту - Незабаром осяє темноту), так і на посилення соціальної виразності (розтануть сніги вікової зими - спадуть кайдани...). Вірш було створено до певної дати - весною 1881 р. минуло 20 років з часу, як поховали Т. Г. Шевченка.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 107-108.

«НОЧІ ТЕМРЯВІ З ЗАВІРЮХАМИ…»

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 18, с. 349, з датою - 1882 р. Автограф зберігається в ІЛ (ф. 15, № 6), датований 1892 р. Вірш перекреслено. У виданні 1908 р. він має іншу дату - 1881 р., в тексті зроблено правки порівняно з автографом: знайдено точніші поетичні відповідники (Обвили її білим саваном змінено на Вкрили геть її білим саваном; Військо збурене та безжалісне - Військо грізнеє та нежалісне; На утіху злу - На утіху тьмі та ін.).

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 137.

НА МОРІ

Вперше надруковано в альманасі «Рада», 1883, ч. 1, с. 361-362. Автограф зберігається в ІЛ (ф. 15, № 6), датований 1882 р. Першодрук являє диптих під спільним заголовком «На морі», куди входили вірш «Я знову тут, прикований красою» під римською цифрою I і під римською цифрою II - поезія «Тихо пливе нічка дружа...» з позначкою «Посвята моїй дочці Людмилі». У виданні 1908 р. обидві частини роз’єднано й опубліковано в різних місцях під різними датами. Перший вірш під назвою «На морі» датовано 1881 р., в текст внесено кілька стилістичних правок.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 30.

ДОЧКА ІЄФАЯ

Вперше надруковано в альманасі «Рада», 1884, ч. 2, с. 4-5, з підзаголовком «З британського», без дати. У публікації 1902 р. у збірнику «Вік» поставлено дату - 1882 р. У виданні 1908 р. дату уточнено - 1881 р., знято підзаголовок «З британського». Крім того, внесено ряд змін, спрямованих на усунення неправильних наголосів, удосконалення інтонаційного звучання, уточнення виразів стосовно контексту (До тії катової сокири - На майдан, до катів, до сокири; просвітліша пітьма - зникне, щезне пітьма; свою землю - ниву власну).

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 26.

ДО УКРАЇНИ

Вперше надруковано в альманасі «Рада», 1883, ч. 1, с. 1-2. У виданні 1908 р. зроблено ряд правок: усунуто русизми, дещо сентиментальному в садочках вишняку знайдено більш високохудожній відповідник у хмарах вишняку; І регіт дітвори в жартливому танку змінила більш наближена до життя картина: І плескіт дітвори веселий на ставку. Спрощено громіздкі конструкції: При каганці невпиннеє сюрчання //Тих веретін...- При каганці і веретін сюрчання, // І бесіди...

Подається за виданням «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 93-94. Датується 1881 р.

УЧТА

Вперше надруковано в альманасі «Рада», 1883, ч. 1, с. 359-360, без трьох рядків у шостій строфі. У виданні 1908 р. подано повний текст, крім того, зроблено деякі уточнення. Наприклад, замість розкішно вбрані - відповідніше ситуації святково вбрані. А така суттєва зміна виразу ласий з розкоші шматок на ласий, вкрадений шматок посилює соціальну загостреність.

Подається за збіркою «Поезія М. П. Старицького. 1861-1904», с. 90-91. Датується 1881 р.

НА РОКОВИНИ ШЕВЧЕНКУ

(До поновлення могили)

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 36.

Вірш під назвою «На роковини» було включено М. Старицьким у рукописну збірку, надіслану І. Франкові у 1884 р., де текст його на одну (останню) строфу більший:

І ширшають стежки оті щороку,

Щирицею не заросте їх слід...

Що ж станеться, коли ріку глибоку

Не здержить більш уже підталий лід?!

У виданні 1908 р. є й інші відмінності у тексті, порівняно з рукописним варіантом. Заміною окремих слів посилено виразність, усунуто русизми (розмили тучі замінено на дощі поволі // Розмили; наше слово // Гучатиме - наше слово // Лунатиме), пом’якшено викривальний пафос, замінено зовсім іншим текстом рядки в останній строфі: Настане час... Хоча й ще ніч панує // І хижаки замкнули світ в льохах.

Подається за першодруком.

ДО М. ЛИСЕНКА

Вперше надруковано в альманасі «Рада», 1883, ч. 1, с. 2-3. У виданні 1908 р. в тексті зроблено одну правку: замість спокійного заграй (до речі, тричі повтореного у двох рядках - не грай - не грай - заграй) з’явилось динамічне вдар-но, відповідніше емоційному спрямуванню поезії.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 99.

ЗАБУТЛИВІ ЛЮДИ

Вперше надруковано в альманасі «Рада», 1883, ч. 1, с. 3-4, з підзаголовком «З венгерського». Автограф зберігається в ІЛ (ф. 15, № 6), датований 1882 р. У виданні 1908 р. підзаголовок знято, внесено кілька правок (порівняно з автографом), деякі з них спрямовані на посилення соціального звучання: за долю питимого краю - за волю питимого краю, бездольця схопили до плати - бездольця схопили карати.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 24-25.

«У ПИШНОМУ САЛОНІ…»

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 45.

Подається за першодруком.

ПОЕТУ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1885, № 24, с. 279, під заголовком «Боротьба», під псевдонімом «Гетьманець». Автограф зберігається в ІЛ (ф. 15, № 6), датований 1882 р. У ньому відсутні шість рядків третьої строфи, наявні в першодруці. Цей вірш під назвою «Поету», за підписом «М. Старицький» в перекладі на російську мову без вказаних шести рядків був опублікований у газеті «Московский листок» (20 листопада 1887 р.). Він вміщений і в збірці 1908 р. Тут він має ту саму кількість рядків, що й в автографі, але в текст внесено деякі зміни. Усунено русизм: точить - гострить, введено прямий порядок слів, знято нагромадження однакових приголосних, замінено спокійніше стогін на драматичніше лемент, невиразне іди на динамічне лети. Зважаючи на зміст вилучених рядків, можна передбачати цензурний характер їх вилучення.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 138. Шість рядів третьої строфи поновлюються за першодруком. Датується за автографом.

МОНОЛОГ БЕЗДОЛЬЦЯ

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 148-150. Автограф зберігається в ІЛ (ф. 78, № 566), датований 1882 р. Порівняно з автографом першодрук має деякі відмінності. Правки спрямовані на художнє вдосконалення тексту. Так сей, сій змінено на цей, цій, бра - брат, іно - лише, дівоньку-красу - дівчину-красу, полегшено конструкцію рядка Хоч і кажуть, що то вада - Хоч мені вона і вада. Незначні, здавалося б, зміни, як, наприклад, у рядку То допевнивсь я - Там упевнивсь я приводять до вагомих уточнень: неконкретне то змінено на визначене щодо місця дії там (йдеться про в’язницю). Заміна тільки одного слова Осягне ще важчий чин - Осягне ще важний чин суттєво міняє думку: від упевненості у вже досягнутому сином успіхові до слабої надії на це. Очевидно, що автор після доопрацювання вірша свідомо поставив нову дату - 1892 р., засвідчивши цим самим нову редакцію як остаточну.

Подається за першодруком.

«НІЧ ЗГОРИ ЗОРИТЬ ОЧИМА…»

Вперше надруковано в альманасі «Рада», 1883, ч. 1, с. 181. У виданні 1908 р. знайдено образніші вирази (Скрізь і тиша, й млява...- Всюди тиша млява...), поліпшено мелодійність звучання (Свою скруту і турботу - Як свою німу скорботу), незручне поєднання Та отишу змінено на Та розважу.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 182. Датується 1882 р.

«ДИВЛЮСЬ НА ТЕБЕ, І МИНУЛЕ…»

Вперше надруковано в збірці «З давнього зшитку. Пісні і думи», 1883, ч. 2, с. 113. У виданні 1908 р. текст дещо відмінний від першодруку. Виправлено кілька рядків: У пустку темну, мою душу - В мю пустелю темну, душу, Рідному краю на користь - Країні рідній на користь, І ждуть лиш вітру слушним днем - І ждуть на бурю день за днем. У виразі у тім попелі знайдено природніший епітет - в сивім попелі та ін.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 229. Датується 1882 р.

ВЕЧІР («ВЕЧІР. ТИХО, ЯСНО…»)

Вперше надруковано в збірці «З давнього зшитку. Пісні і думи», 1883, ч. 2, с. 27. У виданні 1908 р. в текст внесено кілька виправлень, відповідніших контексту і місткіших за змістом: На бузку близенько; // В лузі за вербою - Над бузком жвавенько; // В лузі над водою.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 167. Датується 1882 р.

ШВАЧКА

Вперше надруковано в збірці «З давнього зшитку. Пісні і думи», 1883, ч. 2, с. 28. Автограф вірша (три строфи) зберігається в ЦДІАЛ (ф. 777, оп. 3, од. зб. 61, ч. 1, арк. 101 зв.), датований 1873 р. У виданні 1908 р. вірш не датовано, текст має різночитання порівняно з першодруком:

Першодрук

Нахилилась голівонька,

З-під темрявих, довгих вій.

Глухий кашель серед ночі.

Не спочиті й разу сном.

На спині брудний платок...

Збірка 1908 р.

Нахилилася головка,

З-під стріластих темних вій.

Довгий кашель в довгі ночі,

Не знайомі з тихим сном.

Зверху латаний платок...

Правки мають на меті усунення незвичних наголосів, спрощення невдалих конструкцій; посилююче нагнітання підкреслює психологічний рисунок образу (Довгий кашель в довгі ночі) та ін.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 14. Датується 1882 р.

«КОЛИ ВІД НЕНА́ТЛОЇ МУКИ…»

Вперше надруковано в збірці «З давнього зшитку. Пісні і думи», 1883, ч. 2, с. 24. У виданні 1908 р. в тексті усунуто русизм (страдну годину - скрутну годину), деяким незвичним новотворам знайдено відповідники (знуджені руки - стомлені руки; збутність... дум - розвій... дум).

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 31. Датується 1882 р.

СЛЬОЗА

Вперше надруковано в збірці «З давнього зшитку. Пісні і думи», 1883, ч. 2, с. 25-26. Автограф зберігається в ІЛ (ф. 15, № 6), датований 1887 р. Дата автографа, пізніша, ніж рік першодруку (1883), очевидно, засвідчує звернення автора до тексту вже після публікації, хоча в тексті дуже мало змін, порівняно з першодруком. Активнішої редакції зазнав твір у виданні 1908 р., зокрема здійснено заміну окремих слів і виразів більш точними і вдалими (ненатлі муки - огонь од муки; рвійне й гаряче - тяжко й гаряче).

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 51. Датується 1882 р.

ДО ДУНАЮ

Вперше надруковано в збірці «З давнього зшитку. Пісні і думи», 1883, ч. 2, с. 4. У збірці 1908 р. в тексті змінено вираз крові напився на фразеологізм крів’ю упився, усунуто неправильний наголос: А скали стоять нерухомо, понуро сто роки - Віки пролітають, а скали ворожі, понурі.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 23. Датується 1882 р.

ОСТАННЯ НІЧ

Вперше надруковано в збірці «З давнього зшитку. Пісні і думи», 1883, ч. 2, с. 18-19, з підзаголовком «З волоського». У виданні 1908 р. підзаголовок знято. Текст першодруку значно різниться од видання 1908 р.:

Ніч остання, без кінця й просвіти!

Як же довго точишся, мов п’яна!

Туди б краще, де нема кайда́на,

Збутись сліз катованого світу,

Де тому й щастило недолюдку,

Хто не знав ні дум тяжких, ні смутку!

Краю рідний, мій коханий краю!

Як кохав тебе я щиро змалку!

Все віддав, і крів’ю наостанку

Я догану дідівську змиваю

Й за народ свій, за його свободу

Віддаю життя своє і вроду!

Гей, надіє! Моя сестро-зрадо!

Освіти хоч раз мою темно́ту:

Вороги окривджують голоту,

Та й свої торгують нею радо...

Марна річ! Навкруги мур і тума,-

Та і довга ж ніч ти, моя дума!!

Порівняння текстів засвідчує послідовне послаблення різких характеристик, заміну точних адрес соціального лиха абстрактними визначеннями. Вірш у новій редакції втратив свою викривальну гостроту. Важко сказати, не маючи матеріалів про цензурне проходження збірки 1908 р., чим викликані такі зміни - вимогою цензури чи свідомим пристосуванням до цензурних вимог.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 205. Датується 1882 р.

БОРЦЮ

Вперше надруковано в збірці «З давнього зшитку. Пісні і думи», 1883, ч. 2, с. 19-20, з підзаголовком «З британського». У виданні 1908 р. підзаголовок знято, зроблено кілька мовних правок.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 27. Датується 1882 р.

«ОХ, І ДЕ ТИ, ЗІРОНЬКО…»

Вперше надруковано в збірці «З давнього зшитку. Пісні і думи», 1883, ч. 2, с. 115-117. У виданні 1908 р. зроблено кілька правок.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 130-131. Датується 1882 р.

«ТИХО ПЛИНЕ НІЧКА ДРУЖА…»

Вперше надруковано в альманасі «Рада», 1883, ч. 1, с. 363-365, як другу частину диптиха «На морі». У виданні 1908 р. цю поезію надруковано окремо, з посвятою і датою - 1883 р. Автограф цієї частини диптиха не зберігся. Порівняно з першодруком текст скорочено майже втроє, вилучено 28 рядків. Подаємо текст першодруку:

Потопивши журні очі

В темній, смутній глибині...

А на синій ризі ночі

Вже горять зірки ясні,

І на них ти ясним оком

Позираєш, квіте мій;

На душі твоїй глибоко -

Повно щастя і надій...

І на серці в тебе зорі,

І ухмилка на вустах...

В мене ж темно, як у морі

На незмірних глибинах.

Не осяє тії ночі

Навіть промінь золотий;

Змовкли струни вже співочі,

Погаса вогонь святий...

Ти зориш на небо, щасна,

І вбачаєш рай сама;

Але ця природа красна

І байдужа, і німа,

Непросима, невмолима,

Як пекельний той Харон!

Їй одно перед очима,-

Аби сповнить свій закон...

Куди глянь по світу - горе,

Пан тут - голод і мороз...

Чи не більше б вийшло море

З людських виплаканих сльоз?

У тексті зроблено також незначні стилістичні правки. Вилучені строфи дещо дисонували із настроєм перших рядків, їх емоційним спрямуванням, носили вузько особистий відтінок, і, як можна думати, саме тому поет і зняв їх.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 169.

ЖАРТ

Вперше надруковано в газ. «Московский листок», 1888, 9 січня - український текст і переклад на російську мову С. Рискіна. Відома публікація і в журналі «Зоря», 1893, № 7, с. 131, без заголовка. У виданні 1908 р. вірш має заголовок та мовностилістичні зміни порівняно з попередніми виданнями.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 133.

«ЩО НЕ ДЕНЬ, ТО ГІРША МИР ТРУХЛЯВИЙ…»

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 14, с. 270. У виданні 1908 р. вдосконалено римування, знайдено точніші відповідники окремим словам: непробуднім сні - безпробуднім сні, загруз у рабіжах - погруз у рабіжах та ін.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 236-237.

ДО МИКОЛИ ЛИСЕНКА

(На спомин 18 ст. ст. марця 1893 р.)

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 9, с. 168.

Подається і датується за першодруком.

«ТЕМНО. ЛІС. ЯКІСЬ ПРИМАРИ…»

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 4, с. 64, без заголовка. У 1903 р. передруковано у львівській антології «Акорди» (с. 95-96), з датою - 1893 р., під заголовком «Остання дорога». У виданні 1908 р. знято дату й заголовок, вилучено шосту строфу:

І що неуків владичних

Світ науки побідить,

І до благ суспільних, вишніх

Правді шлях опорожнить.

Деякі рядки доопрацьовані (Ні тропи, ані рубця - Ні тропи, ані шляху́), деякі замінено іншими (Скрізь по небу сунуть хмари, // І нема ж то їм кінця - Криють небо збиті хмари, // Додають іще жаху́); рядку І кива мені єхидно знайдено більш поетичний відповідник І докірливо киває; деякі епітети підсилені (несхиблених надій - гартованих надій).

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 116. Датується 1893 р.

«ХАЙ ТЕПЕРА РИДА В МЕНЕ КОБЗА СУМНА…»

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 151.

Подається за першодруком.

НА СМЕРТЬ М. В. КОВАЛЕВСЬКОГО

Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1900, т. 12, кн. 10, с. 121. У 1903 р. передруковано у Львові в антології «Акорди» (с. 93). В ІЛ зберігаються автограф (ф. 15, № 6) - попсований (відсутні перші дві з половиною строфи) та список під назвою «М. В. Ковалевському. 6-го жовтня», зроблений рукою дочки поета Людмили (ф. 72, № 270). Останні три рядки його пошкоджені. Текст списку ідентичний опублікованому в «Акордах» (крім заголовка та однієї описки). Автограф має незначні різночитання. Текст, надрукований у збірці 1908 р. під заголовком «На смерть М. В. Ковалевського», значно різниться від попередніх: виправлено окремі вирази, слова (забракло - вже не стало, працю криваву - долю криваву, муку - тугу та ін.), зовсім змінено закінчення:

«Акорди»

Спи ж супокійно на лоні холодному!

Зійде зоря твоїм мріям...

Пам’ять довічна борцеві народному!

Слава гучна його діям!

Збірка 1908 р.

Спи ж супокійно на лоні холодному,

Брате наш, друже єдиний!

Слава і дяка борцеві народному.

Вічная пам’ять родині!!

Автор поступово - від автографа до останньої публікації - вдосконалював текст, знаходив виразніші визначення. Так, вираз із автографа за голоту бездольную у список перенесено без змін, в «Акордах» змінено: бідоту голодную, а у виданні 1908 р.- за темноту голодную.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 158-159.

«ПАРНО, ДУШНО, ЯК НІКОЛИ…»

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 32.

Подається за першодруком. Датується 1895-1900 рр.

МОНОЛОГИ ПРО КОХАННЯ

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904»,с. 140-144.

«І ГВАЛТ, І КРОВ... СПРАВЛЯЄ БЕНКЕТ СИЛА…»

Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1902, т. 20, кн. 10, с. 5-6. Автограф зберігається в ІЛ (ф. 3, № 1859). Порівняно з першодруком та автографом текст вірша у виданні 1908 р. зазнав змін, зокрема вилучено п’яту строфу:

Ви злу напасть убрали в пишні шати,

В угоду їй наставили темниць,

І вільная колись орлиця-мати

Через дітей спустила крила ниць…

У рядку Покрасилось од кревної ропи уточнено: од рідної ропи; невиразний у контексті епітет у виразі Знаряддя кляте влади! замінено емоційнішим Знаряддя нижче влади!

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 60- 61. Датується 1901 р.

«МІСТО СПИТЬ. МЛОЮ ГУСТО ПОВИТІ…»

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 112-113.

Подається за першодруком.

«НІЧ. У ХАТІ ЗИМНО, ТЕМНО…»

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 79.

Подається за першодруком. Датується 1902 р.

«ЗГАСЛО СВІТЛО; ТЕМРЯВА НАДВОРІ…»

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П Старицького. 1861-1904», с. 128.

Подається за першодруком. Датується 1902 р.

ЗУСТРІЧ

Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1902, т. 20, кн. 10, с. 3-5. Автограф зберігається в ІЛ (ф. 3, № 1859), ідентичний першодруку. У виданні 1908 р. вірш має ряд змін, дату - 1902 р. Характер правок дає підстави гадати, що вони зроблені з цензурних міркувань. Письменник послабив соціальний струмінь твору, замінив В снігах несходимих Сибіру на В снігах несходимих, глибоких; у казьонних кайданах, в казьоннім халаті - у залізних кайданах, у суконнім халаті. Крім того, вилучено чотири строфи, особливо виразні з погляду соціального протесту, починаючи від рядка Ми дружнє за правду боролись.

Подається за першодруком. Датується 1902 р.

БОРВІЙ

Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1902, т. 20, кн. 10, с. 3-5. Автограф зберігається в ІЛ (ф. 3, № 1859). У виданні 1908 р. в тексті зроблено правки, і нейтральні вирази змінили емоційно місткіші: Чорне хмарище встає повагом - Чорне хмарище суне по́вагом, Нижуть стрілами - Ріжуть стрілами, батьком, ненькою - батьком, матір’ю та ін.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 224-226.

ХРЕЩЕНСЬКА НІЧ

Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1906, т. 34, кн. 5, с. 213-214, під заголовком «Гетьман». У 1903 р. М. Старицький надіслав цю баладу М. Коцюбинському для альманаху «З потоку життя»: «Посилаю Вам 5 моїх поезій... Боюсь, щоб «Хрещенської ночі» не похрестила цензура... Отож перегляньте і обміркуйте, може, дещо загостре притупити б, цензури ради, а потім при друці нишком вставити?» (т. 8, с. 651). Як повідомляв М. Коцюбинський в одному з листів, цензура справді викинула «деякі вірші Старицького» (Коцюбинський М. Твори. В 6-ти т. К., 1961, т. 5, с. 389), зокрема «Хрещенську ніч». У виданні 1908 р. твір надруковано під назвою «Хрещенська ніч», дещо змінено присвяту (було - «Посвята доні Людмилі»), додано епіграф, у тексті зроблено правки, викликані художніми міркуваннями,- усунуто збіги приголосних, русизми, замінено деякі вирази, знято незвичні наголоси, поліпшено римування. Замість рядків

Розкинулись села повсюду,

Багато з’явилось пишнот,-

Лиш гірше обдерта голота,

Лиш в тяжчих кайданах народ…

подано зовсім інший текст, що загострює картину злиднів:

Вбача він обдерті хатини,

Дівчат по сахарнях вбача,-

І вітром спішиться у Канів,

На раду військову влуча.

Лише одна зміна наводить на думку про цензурний тиск (Там хрест... То не хрест - Україна - Там хрест... то не хрест - удовиця), але ця правка не має принципового характеру, оскільки з наступних рядків зрозуміло, що йдеться про Україну.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 199-202.

НА РІДНІМ ПОПЕЛИЩІ

Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1902, т. 20, кн. 10, с. 1-3. Автограф зберігається в ІЛ (ф. 3, № 1859), вгорі рукою І. Франка напис: «Із поезій М. Старицького». У виданні 1908 р. текст має відміни порівняно з першодруком та автографом, що виявляються здебільшого у заміні окремих слів (у виразі коли стинавсь з неправдою емоційніше кривдою змінило неправдою; у рядку По бурчаках скрізь ставили млинки замість невиразного в контексті скрізь стало конкретніше ми; замість власне око - своє око). Усунуто збіг однакових приголосних (Не раз звідтіль - Звідтіль не раз), перестановкою слів вдосконалено інтонаційне звучання та ін.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 264-267.

«О, ДЯКУЮ, ЩО ТИ ПРИЙШЛА-ТАКИ…»

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 192.

Подається за першодруком.

«НЕ СПИТЬСЯ... ЗНОВ ЧОРНІЇ ДУМИ…»

Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1903, т. 23, кн. 7, с. 3-4. У виданні 1908 р. у тексті зроблено кілька правок (цілюще зілля змінено на загійне, Спокой його душу - Впокой...).

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 240-241.

«НІЧ. ЗАМОВКЛИ ДЕННІ РЕЧІ…»

Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1906, т. 35, кн. 7, с. 2, під заголовком «Ніч». У виданні 1908 р. знято заголовок, зроблено одну правку (їжаться у штики змінено на йожаться).

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 263. Датується 1902 р.

«З НАПАСНИКОМ НАШОГО СЛОВА ТА ПРАВДИ І ВОЛІ…»

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 262.

Подається за першодруком. Датується 1902 р.

«КОЛИ МИ УПЕРВЕ КОХАЛИСЬ…»

Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1903, т. 23, кн. 7, с. 2-3. У збірці 1908 р. в тексті змінено два вирази (Здіймались в душі - Злітали з душі, Скипілись в цілунку уста - Злились у цілунку вуста).

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 227 - 228. Датується 1902 р.

АРТИСТУ М. К. САДОВСЬКОМУ

(Експромт у день бенефісу)

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 270.

Подається за першодруком. Датується 1902 р., оскільки саме в цьому році відбувся бенефіс М. К. Садовського з нагоди 20-ліття його творчої діяльності на ниві українського театру.

«ЗАНАДТО ВЖЕ. ЧИМ ДИХАТИ НЕМА!..»

Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1902, т. 20, кн. 10, с. 6. Автограф зберігається в ІЛ (ф. 3, № 1859). Публікація 1908 р., порівняно з автографом та першодруком, має ряд різночитань. Характер правок дає підстави вважати, що вони зроблені з цензурних міркувань. Так, категоричне твердження, що не можна чекати ані чудес // Ні милості від того, що катує послаблено: ані чудес // Ні милості від того, хто панує. Особливо виразне у цьому плані виправлення: Потрухнуть геть в ярмі державнім снози на Потрухнуть геть в ярмі ворожім снози. У заключних рядках І одітхнуть натруджені, малі // Під прапором любові, правди, згоди першу частину кардинально переосмислено, подано як продовження опису волі: З відрадістю у лагідних очах // І з прапором любові, правди, згоди.

Подається за першодруком. Датується 1902 р.

СОН

Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1907, т. 37, кн. 3, с. 461-462, у рубриці «З останніх віршів». У виданні 1908 р. зроблено кілька стилістичних правок.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 255-256.

НА СПОМИН КОТЛЯРЕВСЬКОГО

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 271-272.

Подається за першодруком. Датується 1903 р. за змістом.

«РАНОК ПАХОЩАМИ ВІЄ…»

Вперше надруковано в альманасі «З потоку життя» (Херсон), 1905, с. 264, під заголовком «Весна». У виданні 1908 р. знято заголовок, зроблено дві незначні правки.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 136.

«ОЙ ЗНУЩАЛИСЬ З МОГО СЛОВА…»

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 246.

Подається за першодруком.

«БОЛИТЬ МОЄ СЕРЦЕ...ХОЛОНЕ В ГРУДЯХ…»

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 247.

Подається за першодруком. Датується 1903 р.

«ЯК УРОЧИСТО ТУТ, ЗАМОВК ВЕЛИЧНИЙ БІР…»

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 242-243.

Подається за першодруком. Датується 1903 р.

«МОВ БАЧУ ТИХУЮ ОСЕЛЮ…»

Вперше надруковано в альманасі «З потоку життя», 1905, с. 263-264. У виданні 1908 р. вірш вміщено без змін.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 135.

«ЧЕРТОГ СІЯВ...ВОНА НА СЦЕНІ ГРАЛА…»

Вперше надруковано в альманасі «З потоку життя», 1905, с. 263.

У виданні 1908 р. в тексті зроблено деякі уточнення. В ряді випадків усунено збіг приголосних, замінено акторка-мати на актьорка-мати, щоб показати сприйняття її натовпом. В іншому місці письменник вживає слово актриса - який їм жаль, що знемога актриса, демонструючи цим своє ставлення до неї. В самому кінці знято невідповідний настроєві знак оклику, залишено три крапки.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 134.

ДОБРАНІЧ!

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 190.

Подається за першодруком.

МОЛИТВА

Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1903, т. 23, кн. 7, с. 4. У збірці 1908 р. в текст внесено кілька правок.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 230. Датується за першодруком.

«ВСЬОМУ КІНЕЦЬ... НАДІЇ ВЖЕ НЕМА…»

Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1907, т. 11, кн. 12, с. 471, під рубрикою «З останніх поезій». У виданні 1908 р. в тексті зроблено кілька незначних уточнень.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 282-283.

«О, ВЕРНИСЬ, МОЯ МУЗО, НА МИТЬ…»

Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1907, т. 37, кн. 1, с. 41, під рубрикою «З останніх поезій». У виданні 1908 р. у текст внесено кілька правок.

Подається за збіркою «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 281.

ЗВИТЯГА

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 253-254. Автограф зберігається в ІЛ (ф. 15, № 2), являє собою чорновик, текст написано олівцем, з правками чорним чорнилом, без останніх 12 рядків.

Подається за першодруком.

«ОХ, ТЯЖКО! ПІД ГНІТОМ ПОШАРПАНЕ СЕРЦЕ ХОЛОНЕ…»

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 280.

Подається за першодруком. Датується 1903 р.

ПСАЛОМ

(Переспів)

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 100-101.

Подається за першодруком. Датується 1903 р.

ЛОРІ

Вперше надруковано в альманасі «Терновий вінок» (Вологда), 1908, с. 121. Автограф зберігається в ІЛ (ф. 15, № 3), має незначні відміни порівняно з першодруком.

Подається за автографом. Датується 1904 р.

«ДВЕРІ, ДВЕРІ ЗАМКНІТЬ! ЗАТУШКУЙТЕ ВІКНО!..»

Вперше надруковано в збірці «Поезії М. П. Старицького. 1861-1904», с. 284, у рубриці «Останні вірші М. П. Старицького».

Подається за першодруком.

______________

Частина цієї книги

оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

«Примітки» вичитувала Оксана Боров’як

Старицький М. П.

ПОЕТИЧНІ ТВОРИ

179

Друкований текст для вичитування взято з:

Старицький М. П. Поетичні твори; Драматичні твори. Київ, Наукова думка, 1987.

Серія «Бібліотека української літератури»

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Частина цієї книги оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

«Примітки» вичитувала Оксана Боров’як

© Вичитування, правка, форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2022

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2022

¹ - Присвята Ользі Петрівні Драгомановій (пізніше - Косач; 1849-1930), українській письменниці (писала під псевдонімом «Олена Пчілка»), публіцисту, видавцю, чл.-кор. АН УРСР (з 1922 р.). У суспільно-політичних поглядах стояла на ліберально-буржуазних позиціях. Мати Лесі Українки.

² - Жижка Ян (бл. 1360-1424) - діяч гуситського революційного руху, полководець, національний герой чеського народу.

³ - О. П. К-ч.- Ольга Петрівна Косач (Олена Пчілка).

⁴ - Іван Якович Рудченко (псевдонім - Білик; 1845-1905), брат Панаса Мирного, український письменник, етнограф, фольклорист, літературний критик, перекладач і співавтор деяких творів Панаса Мирного.

⁵ - Маруся - старша дочка М. Старицького, Марія Михайлівна (1865-1930), українська драматична актриса, режисер, педагог. В 1904-1927 рр. очолювала драматичний відділ музично-драматичної школи Миколи Лисенка в Києві (нині - Інститут театрального мистецтва імені І. К. Карпенка-Карого).

⁶ - Драгоманов Михайло Петрович (1841-1895) - український публіцист, історик, літературознавець, фольклорист, економіст, філософ, громадський діяч буржуазно-демократичного, потім - ліберально-буржуазного напряму. Працював викладачем Київського університету, був звільнений з посади за політичну неблагонадійність (1875), емігрував за кордон (1876), жив спочатку в Женеві, а з 1889 р. викладав у Софійському університеті в Болгарії. Вірш написано, «коли київська Громада в початку 1876 р. проводжала М. Драгоманова при його виїзді за границю» (Франко І. Зібр. творів. У 50-ти т., т. 33, с. 254).

⁷ - М. Ф. Л.- Марія Федорівна Ліндфорс - українська культурна діячка ліберально-буржуазного напряму.

⁸ - Голгота (Голгофа) - пагорб поблизу Єрусалима, де, за євангельською легендою, було страчено Христа. Переносно - місце страти, мук; джерело страждань.

⁹ - Харон - за грецькою міфологією, перевізник померлих душ через ріку Стікс до підземного царства Аїда.

¹⁰ - Як ми батька востаннє стрічали.- Т. Г. Шевченко, що помер у Петербурзі 26 лютого (10 березня) 1861 р., був похований на Смоленському кладовищі. У день смерті Шевченка шанувальники його таланту зібралися на квартирі М. Лазаревського, де вирішено було прах Шевченка, відповідно до його заповіту, перевезти на Україну. 26 квітня 1861 р. після одержання дозволу жалібна процесія рушила через весь Петербург до вокзалу і далі - в Київ. М. Старицький був серед тих, хто супроводжував прах Шевченка з Києва до могили - у Канів, де 10 травня (22-го за новим стилем) 1861 р. його було поховано на Чернечій (Тарасовій) горі.

¹¹ - Ієфай - за легендами, суддя над Ізраілем. Збираючись у похід проти ворогів, обіцяв принести богові в жертву те, що перше зустріне вдома при поверненні. Коли, розбивши ворогів, Ієфай повертався додому, назустріч вийшла його дочка-одиначка.

¹² - До поновлення могили. Над домовиною Т. Г. Шевченка на місці поховання було змуровано цегляне склепіння, насипано два яруси землі і обкладено камінням, згодом встановлено дубовий хрест. Такою могила була до 80-х років XIX ст., оскільки царський уряд всіляко протидіяв належному впорядкуванню її. На народні пожертвування на могилі у 1884 р. встановлено чавунний хрест, впорядковано земляний насип, могилу обкладено дерном. В 1925 р. могилу Шевченка оголошено державним заповідником.

¹³ - Лисенко Микола Віталійович (1842-1912) - український композитор, основоположник професійної музичної школи на Україні, троюрідний брат М. П. Старицького. Про стосунки Лисенка та Старицького М. Рильський писав як про зразок «зворушливої дружби, ціложиттєвого побратимства», неодноразово наголошував, що Старицький був «постійний лібретист, друг і соратник Миколи Віталійовича» (Рильський М. Зібр. творів. У 20-ти т., т. 15, с. 83, 392, 400). Вірші М. Старицького «До М. Лисенка», «До Миколи Лисенка» були опубліковані у 1893 р., коли громадськість збиралася відзначити 25-річний ювілей творчої праці М. В. Лисенка. Але тільки через 10 років - у грудні 1903 р. відбулося святкування з нагоди 35-річчя плідної діяльності М. Лисенка. Після вистави оперети «Чорноморці» (текст М. Старицького за Я. Кухаренком, музика М. Лисенка) ювілярові піднесли срібний вінок. На його ім’я надійшло близько 200 вітальних телеграм, 79 адрес. Вшановували його ювілей і в Росії, Галичині, на Буковині. У 1903 р. М. Старицький опублікував у журналі «Киевская старина» статтю «К биографии Н. В. Лысенко» (1903, № 121 С7 441-482).

¹⁴ - Громади - ліберально-буржуазні організації на Україні у 60-90-х роках XIX ст. Займалися переважно культурно-просвітницькою діяльністю. Найчисленнішою була київська Стара громада, утворена на початку 60-х років. Розмежування у поглядах членів громади, що особливо виявилося в період назрівання революційної ситуації, призвело до утворення двох спрямувань - помірковано-ліберального та прогресивно-ліберального, представниками якого були М. В. Лисенко, М. К. Ковалевський, М. П. Старицький та ін. У 1876 р. громади, звинувачені в сепаратизмі, були заборонені царським урядом. Деякі громадівці на чолі з М. П. Драгомановим емігрували за кордон.

¹⁵ - Ковалевський Микола Васильович (псевдонім - Прихильний; 1841-1897) - прогресивний український громадський діяч, член київської Старої громади. Матеріально підтримував українські прогресивні видання. 1870 р. без суду висланий до Сибіру під нагляд поліції на п’ять років.

¹⁶ - Едем - за біблійною легендою - місце блаженного існування Адама і Єви; рай.

¹⁷ - По синим волнам океана - перший рядок вірша М. Ю. Лермонтова «Воздушный корабль».

¹⁸ - Богун Іван (р. н. невід.- 1664) - герой визвольної боротьби українського народу проти шляхетської Польщі, військовий діяч.

¹⁹ - Кривоніс Максим (р. н. невід.- 1648) - полковник Запорізького війська, герой народно-визвольної війни українського народу 1648-1654 рр., один з найближчих сподвижників Богдана Хмельницького.

²⁰ - Йдеться про Тиміша Хмельницького (1632-1653), старшого сина Богдана Хмельницького, діяча визвольної війни українського народу 1648-1654 рр. Брав участь у багатьох походах і битвах. Був смертельно поранений під час Сучавської оборони 1653 р.

²¹ - Садовський Микола Карпович (справжнє прізвище - Тобілевич; 1856-1933) - український актор, режисер, діяч дожовтневого і радянського театру, письменник.

²² - На спомин Котляревського.- У 1898 р. намічалося святкування 100-річного ювілею першого видання «Енеїди» та відкриття пам’ятника І. П. Котляревському в Полтаві. Але і святкування, і відкриття пам’ятника відбулися лише через п’ять років - у 1903 р. На урочистому засіданні в Полтавському театрі 31 січня 1903 р. з нагоди відкриття пам’ятника І. П. Котляревському виступав М. П. Старицький, читав уривки з «Енеїди» (це був його останній виступ) і радо привітав молодь.

²³ - Гедимін - Гедимінас (?-1341), великий князь литовський. Завдав ряд поразок німецьким лицарям.

²⁴ - Лора - О’Коннор-Вілінська Валерія Олександрівна (1866-1930), українська культурна діячка ліберально-буржуазного напряму.

²⁵ - Далі при посиланні на це видання вказуватимуться в тексті том і сторінка.

²⁶ - Далі цитати статті І. Франка «Михайло П[етрович] Старицький» подаються без додаткового посилання з зазначенням у тексті сторінки тому.