Старицький М. П.

ОЙ НЕ ХОДИ, ГРИЦЮ, ТА Й НА ВЕЧОРНИЦІ

Драма із давніх часів, народна, з музикою, співами, танцями, в 5-ти діях

(Сюжет взято із народної пісні і народного переказу про Марусю Шурай)

1-а дія - «Меланка»¹

2-а дія - «На вечорницях»

3-я дія - «Лиха рада»

4-а дія - «Приворот-зілля»

5-а дія - «Несподівана смерть»

ДІЙОВІ ЛЮДИ

Вустя Шурай - вдова, жінка підстаркувата.

Маруся - її дочка, 18 літ.

Грицько Шандура - парубок, з козаків-підпанків.

Дарина - його сестра і молочна сестра Марусі.

Наталка - друга сестра Грицька, 10 літ.

Васько - брат його, хлопчик 6 літ.

Хома - родич Шандурів, підстаркуватий.

Меланка - його баба, стара.

Потап - молодий козак, товариш Грицька.

Галина Шеньова - з багатої сім’ї дівчина.

Дмитро - підпарубочий.

Степанида - стара дівка, ряба.

1-й, 2-й, 3-й і 4-й парубки.

1-а, 2-а, 3-я дівчата.

Торбаніст, десяцькі, люди, парубки й дівчата.

Одіж на всіх стародавня: плахти, намітки, жупани, кунтуші.

ДІЯ ПЕРША

Замерзлий ставок, пообіруч хати. Здалеку село. З крутого берега, вглибині, спуск до ставу. Вечір, а далі ніч.

ВИХІД I

Маруся, Галина, Дмитро, дівчата і діти.

Сковзаються і спускаються на санках з горки.

Галина. Ану, хто кого перегонить?

Дмитро. Давай!

Галина. Е, в тебе ноги довгі!

Дмитро. Хіба тут бігти? Он у тебе хоч коротюсенькі, та на підківках!

Галина. Так ставай же разом! Ей, ви, дітвора! З сковзалки геть!

Дмитро. Наталко, набік!

Сковзаються, діти розбігаються, а Наталка підсковзнулась і упала,- плаче.

Наталка. Чого ти штовхаєшся? Гм-м! (Плаче.)

Дмитро. А чого з дороги не збігла?

Наталка. Так я не підбіжу, бо в батькових чоботях, а-а! (Плаче.)

Дехто. Бідненька, не плач!

Дмитро. Заживе до весілля!

Другі дівчата. А ти чого до нас затесався?

Галина. Йшов би на хлоп’ячу сковзалку!

Дмитро. Я з вами щедрувати піду! За міхоношу приймете?

Дівчата. Не треба, не треба, ще покраде все!

Дмитро (до рябої дівчини). Не бійся, тебе не вкраду: ти ще Хомі знадобишся, бо вже давно на тебе носом клює.

Дівчина. Іди к бісу, до родичів твого Хоми!

Дмитро. Тож, певно, вони на твоїм виду горох молотили!

Другі дівчата. Та чого він лається? Проженім цього шибеника!

Починають в нього кидати сніжками, той назад одкида, але дівчата беруть перевагу.

Дмитро. Та стійте! Бо ще вб’єте, то й Меланки не буде у вас!

Дівчата. Не треба нам такої поганої Меланки!

Дмитро. Та я кращий за вас усіх!

Дівчата. Ах ти, харциз! Женіть його!

Дмитро одступа одбиваючись. Хлопчик плаче.

Дмитро. Що ж ви всі на одного?

Хлопчик. У мене вуха померзли...

Наталка. Насунь шапку!

Хлопчик. Ой, ударили снігом!

1-а дівчина. Та йдіть додому; вже ніч, а вони на сковзалці.

2-а дівчина. Ходім до матері, а то ще дадуть прочухана!

З крутого берега на гринджолах спускаються Маруся і Дарина.

Дівчата (напираючи). Бийте його, бийте!

Дмитро (тікає). Ой гвалт!

Маруся (кричуть). З дороги! Цабе! Цабе!

Дмитро (упавши). Рятуйте: ноги переб’єте!

Маруся. От скажений! Через його трохи не застряла в заметі!

Дарина. А я аж через тебе перескочила!

Маруся. От я йому!

Дмитро. Та цур вам! І без того дісталось! (Побіг.)

Маруся. А що ж, дівчатка, будемо Мелана возити?

Дівчата. Авжеж, авжеж!

Дехто. Он і другі сюди йдуть!

Маруся. От і добре! А де ж ми дістанем хлоп’ячої свитки й шапки?

Галина. Онде Дмитро, тікаючи, кинув!

Дарина. Чудесно! А хто ж Меланом буде?

Маруся. Нехай Галина: вона легенька.

1-а дівчина. А справді, не важко буде возити.

2-а дівчина. Так одягайся ж!

Дарина. Та мерщій, бо вже й зорі на небі.

Маруся. Дай же я тобі вусики ще намалюю.

Галина. Та ти мене всю вугіллям обмажеш!

Маруся (намалювавши). Ні, ні, не бійсь! (Одходить.) Гляньте-бо, який гарнесенький хлопчисько! Я б зараз закохалась!

Дівчина (ряба). Тільки маненький.

Дарина. А тобі б якого, з верству?

Сміх.

Маруся. Ну, запрягайтесь, дівчатка,- час, час! Та підвозьмо зараз до Хоминої хати.

1-а дівчина. Та цур йому! Такого ідола і зачіпати страшно.

2-а дівчина. Е, він відьмак: з чортами знається.

Дарина. А батьки його? Здирщики ж були пекельні! Все село обнищили.

Галина. А баба його? Та всяке обминає цю відьмацьку хату...

Маруся. Хоч і відьмак, та багатий: побачите, скільки виправимо у нього всякої всячини.

Галина. Як струсоне носом...

Дівчина (ряба). Та замість червінців чорти повипадають.

Маруся. То тобі подаруємо.

Дівчина (ряба). Спасибі за ласку,- візьміть собі у запаску.

Дарина. А, бодай вас! Рушаймо!

Підвозять до хати Галину.

Дехто. Заводь же, Марусе: ти у нас до всіх пісень голова.

Всі (співають)

Ой дзвін дзвонить,

Місяць сходить.

Наш паниченько

Перебірниченько -

Все перебирає:

А що краще - собі бере,

А що бридче -

Служенькам дає.

Ой дзвін дзвонить,

Місяць сходить.

Наш паниченько

Перебірниченько

До господаря прибуває,

До господаря прибуває,-

Подарунків чекає.

Щедрий вечір!

Ой вийди, господарю,

Із своєї хати

Паниченька вітати!

Винось блаватас, оксамитки,

Добрі наїдки, напитки;

Та винось щиро, без спору,

Щоб не було перебору!

Щедрий вечір!

Галина (з викриком). Щедрик-ведрик,² дайте вареник, грудочку кашки, кільце ковбаски; а як не дасте - самі не з’їсте!

ВИХІД II

Ті ж і Хома.

Хома. Спасибі, дівчатка, що не минули моєї хати!

Маруся. То мені дякуй, бо я без тебе й щедрувать не хотіла.

Хома. Кепкуєш? Ох, усе кепкуєш!

Маруся. От розпитайся, коли не віриш.

Дарина й другі. Правда, правда! Там просто гине за тобою, сказано - коха!

Хома. Смійтесь! З посміху люди бувають! Я от такий до вас, що й господи, а ви й добрим словечком не згадаєте!

Маруся. А чом же тебе не згадувать? Ти щедрий! От і тепер, певно, нашого хлопчика, Мелана, всім наділиш!

Хома. Аякже, якже! Для такого хорошуна нічого не пожалую. (До Марусі.) А для тебе, зіронько, і птичого молока дістану.

Маруся. Тобто така до вподоби?

Хома. Перервався б!

Дарина. Що ж, доставай!

Хома. А далі?..

Маруся. Серце в мене м’яке, а після птичого молока, може, і зовсім розкисне.

Хома. Е-ех! Куди вже нам!

Маруся. А ти, парубче, не плошай! Пива, меду давай, срібла-злота підсипай!

Дарина. Та швидче, бо ніколи!

Хома. Зараз, зараз! (До вікна.) Бабусю, бабусю!

Маруся. Ота баба й єсть відьма.

Дівчата. І-і! Матінко!

Голос баби. А що там?

Хома. Подавайте сюди, бабусю, книшів, пирогів, ковбас.

У вікно подають.

А хто у вас за міхоношу?

Галина. Я.

Хома. Наставляй торбочку!

Маруся. А гроші, гроші?! Однією свининою не одкаснешся.

Хома. Заспівай-бо мені, ясочко, то повну жменю одсиплю!

Маруся. О?!

Хома. Далебі! Ось і гроші. (Виймає повну жменю мідяків.)

Маруся. Давай же вперед!

Хома. А не одуриш? Ні? Ну, наставляй пригорщенята. (Сипле гроші.)

Дарина. Ого! За це справді слід пошанувати!

Маруся. Пошануємо, пошануємо! Я для тебе й пісеньку склала. Підхоплюйте, дівчатка! (Співає.)

Чумарочка рябесенька,

Пригортає злегесенька.

Той мене пече, ріже,

Що не люблю, в вічі лізе;

Той мене порива,

Кого люблю, то й нема!

Хор жіночий

Той мене порива,

Кого люблю, то й нема!

Маруся

Та й цей пробі гарнесенький,

Як кілочок рівнесенький,

Ніженьки, як цівки,

Брівоньки, як п’явки.

Ніс тільки похиливсь,

На губу, бач, задививсь!

Хор жіночий

Ніс тільки похиливсь,

На губу, бач, задививсь!

Маруся:

На тарільці два лини,

Прийди, серце, прилини,

До стрункого твого стану,

Може, я таки дістану;

Тільки, орле, не барись,

Тополею розігнись!

Хор жіночий

Тільки, орле, не барись,

Тополею розігнись!

Маруся

А як же я пригорну

Твою гору - не спину

До серденька щирого

Хорошуна милого!

Бо я дівчина лиха,

Ха-ха-ха-ха! Ха-ха-ха!

Хор жіночий

Бо я дівчина лиха,

Ха-ха-ха-ха! Ха-ха-ха!

(Побігли.)

ВИХІД III

Хома сам.

Впродовж цієї сцени здалеку несеться pianissimo³ та сама щедрівка жіноча.

Хома (скажено). Смієшся?! Глузуєш?! Ще й других нацьковуєш! І чим я винен, що за батьків мушу поневірятись? Самі вони, породивши мене, зненавиділи дитину; хлопцем ні од кого я й доброго слова не чув; тільки сміх, та лайка, та бійка виховували мене. Я мусив їх приймати покірно, з сміхом, а в серці кипіла злоба. Доріс я до літ, хазяїном став, а все-таки і грошима не здолав купити собі серця,- ну й зненавидів же я усіх! Став я ховатися од людей, поки й сивизна вкинулась,- та не сховавсь од Марусі! Пройняла вона гострим поглядом, вразила ущипливим словом, опалила красою! Вона сміється з мене, а в мене печінки тліють; вона глузує з мене, а моя кров від того ще більше смолою кипить... І невже я її не дістану?.. Невже розум і гроші не можуть поборотись з красою?! Ні, поборемось ще! (Іде у ворота до себе, але не зачиня їх зовсім.)

ВИХІД IV

Маруся і Дарина.

Маруся. І де б ті парубки колядували?

Дарина. Не видко щось... а ти до наших не вернешся?

Маруся. Нехай самі... обридло, та й холодно...

Дарина. Не так, кажи, холодно, як скучно.

Маруся. Та таки й скучно самим... Що це твого брата, Грицька, ніде не видко? Слабий, може, чи що?

Дарина. Ні, хвалити бога, здоровий; його ж оце з місяць дома не було: ходив з хурою.

Маруся. Знаю. Так уже ж буде з тиждень, як він вернувся, а й у хату не плюне, очей не покаже... Не знаєш ти, серце, з якої б причини?

Дарина. Хто його зна... Я й сама помічаю, що брат перемінивсь... Все сумний якийсь ходе... Часом закине про тебе слово, та немов подавиться...

Маруся. Сердиться б то, чи так?.. Може, не хоче і згадувати?

Дарина. Либонь, сердиться.

Маруся. Наговори якісь... Чиї ж би це штуки?.. Треба довідатись.

Дарина. Та бачиш, серденько, ти таки часом необачна: жартуєш з усіма... не пропустиш нікого; то словом ущипнеш, то квітку пришиєш, то пісню зложиш...

Маруся. Ну, так що ж?

Дарина. А то, що за тобою всі парубки на́падом, мов їх трясця трясе!

Маруся. Нехай і трясе на здоров’ячко: мені байдуже...

Дарина. Тобі байдуже, а другому, може, серце розривається надвоє...

Маруся. Себто мені для вашого спокою у черниці пошитись, чи що?

Дарина. Не в черниці, а вдовольнитись одним.

Маруся. Так ні з ким би то й слова не промовити? Я не така!

Дарина. Так ото й негаразд... може, через те й брат сумує!..

Маруся. Ні, сестрице, Грицько мене зна: коли я полюбила кого, то до смерті не викину з серця... а то, що я весела, жартлива, то така моя вдача. Я, може, часом сміюсь і співаю, а у мене отут (показує на серце) клекотять сльози...

Дарина. Чого ж тобі журитися? Хороша, як сонце, щаслива... всі за тобою гинуть... То кому другому, так, може, тільки подушка зна!..

Маруся. Ех, голубонько моя, у всякого своє горе! А що братові твому нема чого думати: не переміню я, кого вибрала, хіба сам одкинеться... Тільки й дати посміятись над собою, то краще мені живій у сиру землю лягти!

Дарина. Слухай, Марусе... я б тебе попросила...

Маруся. А що?

Дарина. Давно хотіла... та якось ніяково... трудно...

Маруся. Та що ж там такого? Кажи мені щиро, не бійся: я люблю тебе.

Дарина. Знаєш, голубко, я за Потапом... мука моя, погибель моя!.. Як це лихо мені сталось, і незчулася... Перше, здавалось, і він упадав коло мене, тим і вразив моє серце... а тепер, бачу, за тобою гине... Пропаща я! (Плаче.)

Маруся. Не плач, моя квіточко, не плач! (Обніма її.)

Дарина. Коли ти мене жалієш хоч краплю... не жартуй з Потапом... не дратуй його! Адже ти його не любиш? Може, коли ти одсахнешся... він знову... Ох, нещасна я!

Маруся. Заспокойся, заспокойся, Дариню! Я так жартувала з ним, як і з іншими; я не знала, що ти його любиш... Тепер обминатиму третьою вулицею... Ну, розвеселися ж! Засмійся, моя квіточко!

Дарина. Та я вже не плачу... Так не чіпатимеш?

Маруся. Та ні, ні! Цур йому! Так оджахну, що й носом закрутить!

Дарина (цілує Марусю). Голубочко моя, серденько, рибонько!

Маруся. А ти й сама не потурай журбі; дивись байдуже,- сам побіжить! Далебі, так!

Дарина. З серцем не справлюсь!

Маруся. Здави та смійся, співай! Ну! Та кинь, єй-богу, лихом об землю! Ну, ну! (Крутить Дарину.)

Дарина. Та я вже сміюся!

Маруся. Так і слід. Давай краще йому пісню зложимо! Слухай та підтягуй! (Співа.)

Маруся і Дарина

Ой Потапе, джигуне,

Який ти ледащо:

{Ведуть тебе до пана,

Сам не знаєш за що.} Bis

Тоді будеш знати,

Як будуть карати -

{І на руки, і на ноги

Диби надівати!} Bis

Ой на руки дибки,

На ноги дибиці:

{Оце ж тобі, джигуне,

Гарні молодиці!} Bis

А на руки дибки,

На ноги диб’ята,

{Оце ж тобі, джигуне,

Молоді дівчата!} Bis

На вулиці не була:

Конопельки терла;

{Не бачила джигуна,

А таки не вмерла!} Bis

Не бачила джигуна,

І журби чорт має:

{Нехай же він, волоцюга,

До двох не ходжає!} Bis

Маруся (скінчивши). Отак йому й справді!

ВИХІД V

Ті ж і Грицько.

Чути здалеку пісню.

Маруся. Чи не Грицько?

Дарина. Він, здається, він.

Маруся. Пождім, він сюди йтиме.

Грицько (співа спочатку за сценою, а потім другий куплет на сцені).

Добривечір тобі, зелена діброво!

Переночуй хоч ніченьку мене, молодого!

Не переночую, бо славоньку чую,

Та про твою, козаченьку, голову буйную!

Добривечір тобі, зелений байраче!

Переночуй хоч ніченьку ти волю козачу!

Не переночую, бо ворогів чую,

Що на волю козацькую кайдани готують!

(Скінчивши пісню, йде далі.)

Маруся. Чи не вгледів, чи не хоче й здороватись?

Дарина. Грицьку! Грицьку!

Грицько. Га! Хто там? Це ти, Дарино? (Вертається.)

Дарина. Я та ще хтось!

Грицько (підійшов). А, здорові були! З різдвом святим! (Здоровається.)

Маруся. Спасибі... хоч на снігу здибались, а то не знали б, може, що сьогодні й свято.

Дарина. Хіба ти у них не був?

Грицько. Та якось... то за сим, то за тим...

Маруся. І то,- тепер і хату трудно знайти!

Грицько. Може, кому й легко, коли стежка протоптана.

Маруся. Була протоптана, та, либонь, хуртовиною замело.

Грицько. Прошеному гостю прометуть і замети, а непрошений - за татарина здасться.

Маруся. На прошеного гостя треба багато; а ми люди не з перцем, а тільки з щирим серцем; хто прийде - раді, а хто забув - бога ради!

Грицько. Ну, що ж! До бога позиватись не підемо... Зоставайтесь щасливі!

Дарина. Та куди ти? Наплескав, що й купи не держиться, та й руша!

Грицько (йде). Ніколи; треба додому, діло єсть.

Дарина. Яке там діло у свято? Слухай, вернись!

Грицько пішов.

Що це з ним? Мов кукільвану наївся.

Маруся (збентежено). Не знаю... Зовсім не хоче говорити й дивитись... Закида щось образливе... Зневажа умисне... Наклепи якісь, чи що? Я мушу знати причину! За віщо ж? За віщо ж?!

Дарина. Я допитаюсь у його...

Маруся. Так ходім зараз і ми туди; я спитаю його, яка причина, що він цурається мене, що важким духом дише? Нехай по щирості скаже, чим я перед ним провинила? Хто нас розраяти хоче? (Розстібує кожушанку.) Ходім швидче! Душно мені.

Дарина. Ходім, ходім!

Пішли.

ВИХІД VI

Хома сам.

Хома (виходить). Гаразд, що підслухав: вона закохана в Грицька! А-а! Я добре зробив, що пустив Грицькові про неї жука. Але треба ще й матері: вона горда, а він ревнивий, завзятий... Розміркуємо, розміркуємо... Грицько, значить, найбільший ворог: його треба здихатись. Але як? Яким способом? Маруся закрутила Потапові голову... Його, значить, на Грицька нацькувати. Ех, коли б обох разом до чорта! Зосталася б вона сама собі, без помочі, без поради,- а я б тоді один з щирістю, з приязню... один без супротивників... Хе-хе-хе-хе! Ця думка, мов блискавка, вдарила мені в голову... (Замислюється.) Що б же його придумати? Яку б пастку поставити? В голові гуде, думки розбігаються…

ВИХІД VII

Хома, Потап, Дмитро й другі парубки.

Дмитро (за коном). Ей, ви, медведики, жвавіше! Корінний, наляж, орчиковий, звивайсь!

Другі голоси. Батогами їх, ледачих!

Сміх.

На кін виїжджають санки, запряжені двома медведями; на санках сидить Дмитро, одягнений дівчиною: на голові йому паперовий вінок, осяяний зсередини свічкою. Позаду дві кози й хлопці. Процесія під’їжджа до хати Хоми. Всі співають.

Хор

Ой наша Меланка

Вбрана, як панянка,

Що ж то люба й мила:

Коси розпустила,

Витріщила очі

Серед глупої ночі.

Ой чого ж їй дати,

Щоб ушанувати?

Та скидайте з миру

Яєць, масла, сиру,

Горілочки в жбани,

Догодити пані.

Хома (одчиня двері). Спасибі вам, пани молодці, за честь і за шану!

Потап. А вже й панну привезли до тебе, як намальовану, та таку палку, що й зиму спалить.

Другі. Треба звеличати її!

Хома. Я вам два відра горілки поставлю. Чи згода?

Усі. Згода, згода, спасибі!

Дмитро. А ясній панні, господарю, дай за труди окро́ме, бо оті лодарі мені не дадуть. Мені хоч трішечки, та наливочки хоч піввідра!

Усі. Ой мала мила, мало й запросила!

Хома (до Дмитра). Забіжи до мене, як одщедруєте, то дам.

Дмитро. Мені стидно: я дівчина.

Хома. То вишнівки не матимеш.

Дмитро. От наказаніє дівчиною бути, а проте вишнівка дорожча.

Сміх.

Хома (до Потапа). Я маю тобі щось сказати.

Потап (до парубків). Ідіть, я зараз!

Парубки виходять з піснею; вона ще довго розлягається здалеку.

ВИХІД VIII

Хома і Потап.

Хома. Стрічали дівчат?.. Не бачив між ними Марусі?

Потап. Стрічали, але Марусі нема: кажуть, додому вернулась, чи що?

Хома. А Грицько з вами?

Потап. Ні, й не приходив.

Хома. Гм... Я так і думав.

Потап. Що думав?

Хома. А то, що коли Грицька і Марусі у гурті нема, то, значить, вони десь-інде.

Потап. Де ж саме?

Хома. Не знаю де, а що вкупі, то певне.

Потап. А, вона знов до Грицька? Вернувся, каторжний, і знов до його! Ну, попаду її!

Хома. Стоїть того, голубчику! Ти от краще Грицькові переламай ноги та одбий печінки - то так!

Потап. Та й Грицькові... О, тому собаці я б не знаю що зробив... тільки він здоровіший...

Хома. А ти візьми для помочі товариша в халяву...

Потап (з жахом). Щоб шелеснути?

Хома. Хе-хе-хе-хе! Гарячий ти і завзятий! Страх отаких палених люблю, що нікому, мовляв, не спустить, не дасть собі на хвіст наступити! Я не знаю, і як тій Марусі мінять такого козака на слинявого Грицька? Хіба тим, що підпанок? От я й сам його ненавиджу, що такий ще хвалько з нього: похвалявся оце, що насміється з дівчиною над дурнем, тобто над тобою, і що ще й кістки поламає.

Потап (скажено). Похвалявся! А, бісова худоба, не животіти тобі!

Хома. Ти тільки не гарячись; лучче тихесенько, з-за кутка укусити... вірніще діло, братику, вірніще...

Потап. Та що ж мені робити? У мене аж горить!..

Хома. А ти притуши до часу! Гвалтом дівочого серця не візьмеш, а лисицею прокрадешся... Тобі треба, щоб Маруся зненавиділа Грицька... Значить, треба іначе повернути...

Потап. Так порадь же мене, братику!

Хома. Так хіба ж ти послухаєш?

Потап. Єй-богу, послухаю; от щоб я луснув!

Хома. Слухай же: у Грицька, я довідався, закохана Галина Шеньова, і Грицькові вона більше під пару, бо багата, і мати Грицькова за неї ухопиться обома руками. Коли б сьогодні на складчині була Галина... Вона сусідка ваша, постарайся, а я приведу Грицька...

Потап. Чому ні? Я попрошу…

Хома. А от коли Маруся прийде на вечорниці, то ти не одступайся од неї і не підпускай до неї Грицька; то він тоді удариться до Галини напевно... а це тобі буде на руку ковінька.

Потап. Так, так...

Хома. А коли він присікається до тебе, то ти ж не встоїш за себе?!

Потап. Ого-го! Уже що б не було, а й горло перетну!

Хома. Гарячий, гарячий!.. Та ти тільки на язиці більше... хе-хе-хе!.. А на ділі, то, мовляв, засуну та й далі посуну!

Потап. Побачиш!

Хома. Значить, допік!

Потап. Ірод каторжний! Ну, уже ж або мені, або йому!

Хома. Ох, ох, ох! Так ти ж поведи діло хитро.

Потап. Еге!

Хома. Для того-то ти сьогодні і виду не подавай Марусі, що сердишся... розумієш?

Потап. Так, так! Спасибі тобі, братику, за раду.

Хома. А я забалакався та й забув: я давно тобі купив у городі дорожнього ножа, що ти прохав, та й забув оддати... ось на!

Потап (роздивляється). Ху, славний, здоровий! От спасибі, так спасибі!

Хома. Носи здоров.... Так постарайся ж за Галину... а вже я поможу тобі здобути оті чорні брівки, як віночок, а карі оченьки, як терночок, а станок отой тонкий та хисткий... та щоб обняти його, то можна б весь світ перевернути!

Потап. О, звичайно! Зараз біжу! (Побіг.)

Хома. Ха-ха-ха! Поставив уже першу чортові свічку; побачимо, як начадить! (Швидко йде.)

ВИХІД IX

Дарина і Маруся (йдучи по сцені; Дарина йде, а Маруся зостається) та Вустя.

Маруся. Чи це не мати?

Вустя (співа)

Поїду по добрій пороші

Пошукати, де хлопці хороші...

Присіла я на заметі, молода,

Бо немає, серденько, ні сліда!

Підсковзнулась на льоду я двічі,

Як глянула парубкові в вічі;

А він давай реготатись на весь ріт,

Побий тебе трясця аж вісім літ!

Що ж мені на світі робити,

Що не хочуть хлопці любити:

Ой зберіться, хлопці, по грошу -

Купіть мені бинду хорошу!

А якщо не купите, то матері вашій хрін! Я й сама собі куплю... Ого-го! Хіба я в Шандури дочки не вигодувала? Що її, то й моє! Он іще Марусю, дочку мою, за такого встругну, що вам у носі закрутить! Та й дочка ж у мене хороша: вилита я! Щоб мене хрест убив, коли брешу! Хто мені сміє не вірити?

Маруся (підходить). Мамо! Ходім додому; тут негаразд...

Вустя. Ти думаєш, доню, що я п’яна?

Маруся. Та ні, мамо... я так...

Вустя. Моя зірочко, моя лебідочко! (Цілує.) Була я в Шандурихи, Грицькової матері... Трактували мене, ще й як... Он то що!

Маруся. Ходім-бо додому!

Вустя. Нехай тобі твоя дома завалиться! На чорта мені дома? Мені й тут весело! Он швидко тебе, голубку, заміж віддам... Уже перебалакали й з матір’ю...

Маруся. Мамо, годі про це...

Вустя. Ого, годі! Такого зятя доскочу, що тільки тпру! - та й нікуди! Отоді вже я нап’юсь! Уже ти, доню, хоч сердься, хоч що хоч, а нап’юсь... до прости господи нап’юсь... та й уже!

Маруся. Мамо, онде люди йдуть!

Вустя. Начхать мені, доню! Нехай люди знають, який в мене зять!

Маруся. Хоч мене пошануйте!

Вустя. Ото ще! (Співа.)

Ішов Гриць з вечорниць

Темненької ночі:

Сидить гуска на купині,

Витріщила очі!

Маруся хутко відходить.

Я на неї: гиля-гиля!

А вона й присіла:

Коли б мені не сопілка,

Вона б мене з’їла!

Коли б мені не сопілка

Та не тая дудка…

Ой пропала б я навіки,

Сизая голубка!

Дарина. З ким це тітка Вустя співа?

ВИХІД X

Парубки, дівчата, Галина, Дмитро.

Ведмеді везуть на санках Галину й Дмитра; кругом парубки і дівчата.

Парубки (кричать). Везіть просто до Степаниди!

Галина. Е, я там не хочу хлопцем бути!

Дмитро. Та й мені хлопцем краще бути.

Злазять з санок.

Парубки. Гля! Якась баба танок водить!

Дівчата. Сама танцює! От чудасія!

Парубки. Ану, ходім!

Вустя (тим часом співа)

Коли б мені не сопілка

Та не тая дудка,

То пропала б я навіки,

Сизая голубка!

Усі. Славно, славно!

Дарина. Це ж моя мама! Ходім додому, он сміються!

Вустя. Не піду. Як піти, коли тут і Мелан, і Меланочка.

Дарина. А правда, тіточко, славненькі?

Вустя. Горобеняточка молодесенькі! Заспівайте ж мені, звеселіть! Дарино, серденько, ти ж мені як рідна дитина, вигодувала ж тебе; попроси їх!

Дарина. Добре, добре!

Галина. А ми потанцюємо.

Дарина заводить, усі підспівують; Дмитро і Галина танцюють, а Вустя з ними пританцьовує.

Дарина

Як пішла я по суниці у ліс,

Причепився до мене рябий біс!

Хор

А ти, дівко, не дивись, не плошай

Та червонії сунички збирай!

Дарина

Він до мене близенько присів

І хотів мені дать відро слив.

Хор

Дурна була, коли слив не взяла;

Гуляючи смоктала [б], смоктала!

Дарина

Така і я ж, не мала, не мала.

На йому ягідки потовкла!

Хор

Ця навчить і самих молодиць,

Тільки жалко їй солодких суниць!

Дарина

Так і він, не взяв кат, не взяв кат:

Замість слив - мені в руки дукат!

Хор

Ну, дукат, що робити, взяла

І його обняла, обняла!

Завіса.

ДІЯ ДРУГА

Середина багатої, просторої хати. Піч.

ВИХІД I

Степанида сама.

Степанида (порається коло печі і погляда на вікно). Що це нікого й досі нема? Побігти б, де колядники ті, так мені од печі не можна одскочити та он ще треба з Хомового барила горілку розлити. А що то я любила оці вечорниці, а надто святками, як була дівчиною! Колядуєш, було, цілісеньку ніч, бігаєш, штовхаєшся, замерзнеш, було, як цуцик, аж щоки побіліють - байдуже! За сміхами та жартами і морозу не чуєш!.. А як зберемося потім, було, на складчину, то й хата ходила ходором! Як тільки стіни видержували! Єх, тріщали в мене тини й перелази!

ВИХІД II

Степанида і Хома.

Хома (кланяється). Здорові були, паніматко, з празником, з Новим роком!

Степанида. Спасибі!

Хома. Що, принесли горілку?

Степанида. Принесли, принесли!

Хома. Оце ми у вас будемо складчину справляти.

Степанида. А що ж, раді гостям.

Хома. І Грицько прийде...

Степанида. Хіба він приїхав?

Хома. Вернувся... там Галина за ним, і-і, господи... та й він за нею...

Степанида. Та він же за Марусею пропадав? Вони ж любилися, як голубків пара.

Хома. Так що ж! Любилися... а тепер розійшлися, як чорная хмара. Всяко буває... Може б, ви мені що поворожили за Марусю?

Степанида. Тобі?! За цим ділом подавайся краще до своєї баби.

Хома. Та я не про те... а от ви, як захочете, і слівцем більш запоможете, ніж приворотом... Та я не про себе й дбаю: Потап, бачите, закоханий у Марусю... дак прохав мене... каже, що половину добра віддасть вам, аби допомогли...

Степанида. Та Потап славний парубок...

Хома. Отож-бо й є! Ви коли побачите Грицька, то скажіть йому, що уже у Марусі з Потапом діло до рушників доходить.

Степанида. Та це можна.

Хома. Ну, а Грицьку з Галиною допоможіть... Знаєте, одному слівце, другому слівце - і діло піде як по маслечку...

Степанида. Та так, так... Тільки чого ти за них так клопочешся?

Хома. З приязні, тіточко-голубочко, з приязні: я обох їх - і Грицька, і Потапа - дуже люблю: славні хлопці! Я їм і грошима допомагаю...

Степанида. Та чула, чула; люди хвалились...

Хома. Коли, тіточко, ви моїм приятелям допоможете, то я вам і сам так подякую - озолочу!

Степанида. Спасибі тобі, синку!

Хома. Так помагайте ж, голубочко! А я оце до колядників вернусь... Ви не кажіть, що забігав до вас. (Пішов.)

Степанида. Добре, ходи здоров! Щось недаром Хома крутить! Бреше, певно, що для приятелів... а проте... Обіцяє озолотити, а коло його можна руки погріти... Та й Потап подякує, це я знаю... І Галина багата. Ну що ж? Утік не утік, а побігти можна! (Починає поратися коло печі і вточує у пляшку горілку.)

ВИХІД III

Степанида і Грицько.

Грицько (кланяється). З Новим роком будьте здорові!

Степанида. Спасибі! От несподіваний гость! Сідай же! Яким це вітром тебе занесло?

Грицько. Своїм, рідним... Хіба ви мене вже до чужесторонців записали?

Степанида. Та, либонь, так, бо ти все десь по світах вештаєшся, а дома не сидиш...

Грицько. З хурою ходив.

Степанида. Що ж заробив?

Грицько. Та копійка яка перепала.

Степанида. Та дивись, там, на чужині, може, що заробиш чи не заробиш, а дома то проробиш.

Грицько. Це ви, паніматко, про що?

Степанида. Наздогад буряків, щоб дали капусти.

Грицько. Ви про Марусю? (Пройшовся.)

Степанида. Може, й про неї, може, й про другу.

Грицько (знову сів.) Слухайте, паніматко, скажіть мені про неї щиру правду.

Степанида. Багато казати, та мало тобі слухати.

Грицько (з усміхом). Невже вона подала слово Потапові?

Степанида. Чула, що уже й між старими погоджено.

Грицько (схоплюється і б’є кулаком об стіл). Ач, гадюка! А як присягалася! Змалку ще! (Ходить стурбований.) Закохалась би то так?

Степанида. Певно.

Грицько. Чим же він їй приподобився - чи слинявим ротом, чи мишиним вусом, чи своєю дурною макітрою?

Степанида. Вже, значить, чимсь догодив!

Грицько. Ну, догоджу ж і я їй!

Степанида. Та ти не побивайся, Грицьку, може, ще знов привернеш її до себе, адже кохала вона тебе перше!

Грицько. Не треба мені її перекупного кохання: нехай вона ним на базарі торгує!

Степанида. Ти б все-таки побалакав з нею.

Грицько. Що мені у неї Христа ради ласкавого слова прохати? Чи навколішках благати, щоб зглянулась над ошуканим дурнем? Чи п’яти їй цілувати, щоб не міняла мене на слинявого? Не на такого напала! Надо мною не погордує, не потішить пихи! Хто мені раз наступив на ногу - другий раз не підставлю... А! (Ходить.) Та звідкіля ви взяли, що я побиваюсь за нею? Ані же! Байдужісінько! Варт вона того? Хіба тільки й світа, що в вікні? За вікном більше.

Степанида. Оце то правда, ще які єсть дівчатка, як вугірочок.

Грицько. Аби хіть!

Степанида. Та от Галина Шеньова. Що то за дівчина! Гарнесенька, жвавесенька, багата! Що ти трусишся? Чи не замерз? Може, чарку горілки вип’ємо?

Грицько. Дайте.

Степанида. Зараз. (Наливає й дає.)

Грицько. Ви і в голову собі не кладіть: що я за Марусею гину... начхав я на неї! (П’є.) Спасибі! Чи не можна, з ласки, ще одну, бо щось холодно?

Степанида. Пий на здоров’я! Це могорич Хоми.

Грицько. А, мого приятеля? Що, він прийде?

Степанида. Прислав горілку, то певно.

Грицько (п’є). Спасибі! Тепер гаразд! А у вас сьогодні Галини Шеньової не буде?

Степанида. Мабуть, з колядниками прийде... А, знаєш, ти їй в око впав!

Грицько. Був би радий... Вона мені самому до вподоби... принаймні хвостом не ганя на всі боки...

Степанида. О, ця вже не зрадить певно!

Грицько. Правда, не паленої вдачі, що спалахне полум’ям, аж тебе осяє й огріє, а через хвилину й полетить за буйним вітром...

ВИХІД IV

Ті ж і Маруся.

Маруся (ввіходить весело). Здорові були, паніматочко, з святим днем! Ще наших нікого нема?

Грицько, побачивши Марусю, сумно закурив люльку.

Степанида. Сідай! Незабаром будуть!

Грицько (до Степаниди). Що ж, багато сподіваєтесь? І Потап причвала?

Степанида. О, той конечне.

Грицько (сплюнувши). Ха-ха-ха-ха! Звичайно, без його й свято не в свято!

Степанида. Та він веселий, його дівчата люблять.

Грицько. Вилюднів, значить?

Степанида. Як ще додать до нього шибеника Дмитра, то, здається, і мертвий не влежав би!

Грицько. Такий би то язикатий став? Ха-ха-ха! Хто ж це йому язика розв’язав? Перше, було, мовчить, мовчить та як бовкне, то мов Пилип з конопель... а тепер, кажете, трохи став не таким дурним?

Степанида. Та ні ж! Він парубок нічого собі - друзяка!

Грицько. Як жидівська собака!

Маруся. Я не знаю, Грицьку, з якої ти речі так уївся на Потапа.

Грицько. А, і заступниці знайшлись? Вибачайте, я вас не примітив.

Маруся. Спасибі за ласку!

Грицько. Та знаєте... зайшла річ за таку парсону, що нам уже і підступити страшно. Ви вибачте вже мені, що насміливсь... уразити ваше серце... таке упадливе до благеньких!..

Маруся. Мого серця не чіпай!.. Може, воно справді дурне... не вміє розпізнати людини; але на зневагу не дасться!

Грицько. Вірно?

Маруся. Побачиш!

Степанида. Та годі вам! Щось таке завели! І чого ти, Грицьку, справді присікався? Хіба Марусі заказано заступатись за Потапа? Ну, він тобі таким здається, а їй другим...

Маруся. Тут не в Потапі діло... а коли чоловік може з доброго дива, з великого чуда ламати усе, не розпитавшись... то такого не слід і шанувати...

Грицько. Ха-ха-ха! Пропащі, значить, ми... Чи нема у вас, паніматко, хустки очі утерти?

Степанида. Схаменись та перепросись краще!

ВИХІД V

Ті ж, Хома і парубки.

Хома. Вітаймо зразу піснею! (Співа.)

Ой у лузі та і при березі

Червона калина.

Хор

Породила та й удівонька

Хорошого сина.

Хома

То було ж тобі: моя [рідна] мати,

Цих брів не давати!

Хор

А було ж тобі, гей, ти моя мати,

Щастя й долі дати.

Хома

Розвивайся а ти, сухий дубе,-

Завтра мороз буде.

Хор

Убирайся, молодий козаче,-

Завтра похід буде.

Хома

Я морозу та і не боюся,

Зараз розів’юся.

Хор

Я походу та і не боюся,

Зараз уберуся!

Дмитро. Вечір добрий, дайте нам пиріг довгий, а коли скупі на плату, то пустіть хоч у хату!

Степанида. Спасибі, спасибі! Милості просимо! На чім стоїте - сідайте, що принесли - вживайте, нашим гостюванням не гребайте!

Дмитро. Де там гребати - понаставляли з ласки, що й не поїмо! (Показує на порожній стіл.)

1-й парубок. Не журись! На поміч дяка покличемо, то й стіни погризе!

Дехто. Правда, правда!

Сміх.

1-й парубок. От у нас паніматка щедра, як матка.

Дмитро. Штука?! А сини ж які? Один я чого варт!

1-й парубок. Що й казать! Сім літ хліб не родився, поки ти на світ появився!

Дмитро. То-то ж!

Степанида. Ну, роздягайтесь же, дітки, та грійтесь: певно, померзли?

Дехто. Подубли на гробаки, чисто...

Веселий сміх; хто гріється коло печі, хто тупає; Грицько здоровається з хлопцями, Маруся з деякими кланяється; чутно: «Здоров!», «З Новим роком!», «Як ся маєш?».

Потап (підходить до Марусі). Здрастуй, моя кралечко! Спасибі, що прийшла!

Маруся. Нема чого дякувати: прийшла сама для себе.

Потап. Хоч і для себе, а нам утіха!

Маруся. Малий мені в тім клопіт!

Потап. То-то й наше горе! (Говорить тихо.)

Маруся понура.

Хома (на другім боці кону, до себе). Маруся тут була з Грицьком! Досадно! (До Грицька.) Здоров, Грицьку! Що, балакав з Марусею? Порозумілись?

Грицько. Порозумілись, як собака з кішкою!

Хома. Жалко мені тебе, голубчика; якого парубка зацурала!

Грицько. Ет, байдуже!

Хома. Та й то правда, не до пари вона!.. А що ти, не думаєш після свят на Дін по рибу?⁴

Грицько. Хто його зна. Грошенят обмаль!

Хома. Про це діло можна й поміркувати.

Йдуть углибину, тихо балакаючи.

Дмитро (од печі). Ой, замерзну, замерзну! Уже я коло печі труся та мнуся, половину на себе витер, та нічого не помага: зверху мов і одтав, а всередині самий лід, чиста сковзалка! Дайте, мамо, чого не чого туди влити, щоб розмокло, а то пропаду!

Маруся. А, бідний хлопець! Та порятуйте-бо його справді! На пробі ж кричить.

Дмитро. Спасибі тобі, Марусечко, що зглянулась!

Дехто. Як за нього - то й заступаються; а нас хіба корчі не беруть?

Хома. Паніматко! Котіть барило!

Степанида. Не помруть, хай заждуть трохи: дівчат нема, та й в посудину треба перелити.

Дмитро. Я поможу!

1-й парубок і другі. Куди тобі! Молодий ще, надірвешся... Ось ми до послуги!

Кидаються до Степаниди, сміх, сутолока. Чутко голоси: «Не штовхайся!», «Перевернеш!», «Барило перевернеш!», «Розіб’єш!», «Та гетьте к бісу!».

Хома (тихо до Потапа). Не дайся ж на посміх.

Потап. Аж очмаріє!

Хома відходить вглибину і жартує з деякими парубками.

Дмитро (його відштовхнула юрба). Що ж це за розбій? І дівчат катма, і до барила не пускають! Дайте мені хоч насіння на забавку, а то сяду отут та й плакатиму! (Сідає долі.)

Маруся (сидячи осторонь, лузає насіння). Ох і нещасний! Треба вже його пожалувати; наставляй шапку! (Сипле, а далі відходить і балака тихо з Степанидою.)

Дмитро. Ага! Ага! А вам заськи!

Дехто. Е, не по правді: давай і нам! (Одбирають.)

Дмитро. Та ну вас, роздавите!

Грицько. А у вас оце, хлопці, без мене новина сталася?

1-й парубок. Яка?

Грицько. Кажуть, що одному молодцеві, у якого дев’ятої клепки бракувало змалку, якась ласкава душа свинячу вставила?

1-й парубок. І що ж - прийшлась?

Грицько. Прийшлась акурат... Тепер такий балакучий став: одне хрюка!

2-й парубок (набік, до хлопців). Це він про Потапа!

Сміх.

Потап (схоплюється). Не тільки, кажуть, хрюка, а й сам вибива клепки з лоба тому, хто його зачепить.

Грицько. Цікавий би це свиномордіє здибати! (Засукує рукава.)

Сміх. За дверима чутно веселий дівочий сміх.

Дмитро. Стійте! Стійте! Дівчата йдуть! Потривайте ж, я їм за жданки штуку устругну! (Бере кочерги й рогачі і ставить на двері.)

Дехто. Ану-ну!

Двері раптом відчиняються, і усе пада на дівчат.

Голоси. Ой стережись, кочерги!

Регіт у хаті.

ВИХІД VI

Ті ж, Галина, Дарина і дівчата.

Галина. А хто це з вас, каторжний, трохи голови не провалив?

Дехто. То не я, не я! (Показують на байдужого Дмитра.)

Галина. Дмитро? Ну, тривай же, шибенику!

Дмитро. І сном і духом! Е-еге!.. Не видавать, братці!

Галина. Ловіть його, сестрички, та нагріємо!

Дмитро. Ой не буду, не буду!

Починається біготня й гвалт: «Держи!», «Ось він!», «Тю на вас!».

Степанида. Навіжені! Трохи мене не звалили!

Настила стіл; ставить хліб, пироги та горілку. Маруся їй допомага.

Галина (хоче вдарити Дмитра і наліта на Грицька). Ось тобі! Ось тобі!

Грицько (схоплює Галину). А це за віщо?

Галина. Ой, це Грицько!

Грицько. Е, за помилку треба оддячити! (Цілує її.)

Маруся на авансцені остовпіла з мискою в руці.

Галина (засоромившись). Пусти! Пусти-бо!

Грицько. Голубонько! Це вже моє таке щастя!

Маруся упустила на діл миску.

Галина (випручається). Геть-бо! Помилився в двері!

Грицько. Ні, не помилився, серце!

Хома. Молодець Грицько, тільки оком накинув дівчину, уже й його!

1-й парубок. Забісований.

Маруся (схаменувшись). А, так такий ти! (Вголос.) Потапе, голубчику, підбери оці черепки; я така незручна... мене отой паливода штовхнув, я й розбила миску. Не сердьтесь, тіточко-голубочко, я вам кращу принесу. (Жартливо штовха Потапа.) Збирай, збирай, лебедику, я тебе оддячу!

Потап. Для такої зіроньки і голки вночі збиратиму!

Маруся (знервовано жартлива й весела). Здрастуйте, сестрички: Дарино, Мокрино, Прісько…

Цілуються.

Дарина (дає хліб і кланяється). З святою Меланкою будьте здорові! Дай боже Новий рік стрічати і на той рік діждати!

Степанида. Дай боже! Спасибі!

Грицько щось шепотить Галині, та сміється; він придержав Дмитра; Галина жартливо б’є його. Хома з Марусею. Парубки з дівчатами. Стоїть легкий гомін.

Дмитро. Ні, такого, як оце мені, не дай боже!

1-й парубок. Та мовчи вже та диш!

Степанида. Ну, що ж, може б, уже й по чарці?

Усі. Цитьте, тихо! Діло кажуть!

Хома. Час уже частувати, паніматочко!

Усі. Час, час! Ого-го!

Хома. Частуйте ж, щоб часу не гаяти, мовчки; ви дівчат, а я парубків.

Степанида. Та й сількісь! А де ж ваша щедрівка?

Дарина. А ось! (Кладе на стіл всячину.)

1-й парубок. Чи ба, як мало!

3-й парубок. Лодарювали!

Галина. А ви й того не нащедрували, то й мовчіть!

Частують у дві руки і закусюють біля столу. Маруся крутиться і заграє з дівчатами й парубками, найбільш з Потапом; раз у раз сміється, дає йому свою чарку; той п’є до парубків. Дмитро тихесенько виходить.

Степанида. А ти, Дарино, чому не п’єш?

Дарина. Спасибі, тіточко, не хочу.

Степанида. Чому?

Дарина. В мене голова болить... Певно, додому піду...

Степанида. Ото!

Маруся (в цей час підносить Потапові маківника). Хочеш?

Потап. Спасибі! Такої ласки не забуду!

Маруся (жартливо). Бачиш, казала, що оддячу, і оддячила!

Хома (тихо до Грицька). Так мені шкода, братику, твоєї сестри: сидить он бідненька... Потап поводив, поводив, а тепер Маруся закрутила йому памороки.

Грицько. Я йому сьогодні бебехи одіб’ю! Горілки давай! Коли гулять, так гулять! Галино, за твоє здоров’ячко! Дарино! Випий зі мною горілки та плюнь межи очі кому слід...

Дмитро (ускочив у хату з собакою). Ось, хлопці, дівчата ще свою коляду забули!

Сміх.

Парубки. Чому ж ви за хвіст не держали?

Дівчата. Почепіть собі на шию!

Дмитро. Та візьміть же котора! Бачите, як скигле!

Дівчата. Геть, геть! К бісу!

Степанида. Та винеси його надвір. От шибеник!

Дмитро. Ходім, цюцю! Бач, і твої родичі тебе цураються!

Маруся. От проклятий! Тривай же! (Випиха.)

Хома. Пийте, братці, пийте! Ще два відра ставлю!

Усі. Спасибі! От пан Хома так справив Меланку!

Хома. Хто б побіг за горілкою?

Дмитро. За цим і я можу! (Бере гроші й біжить.)

ВИХІД VII

Ті ж без Дмитра.

1-й парубок. А хто хоче в орлянку?

Дехто. Давай, давай!

На однім кінці сцени збирається невеличка купка; чути голоси: «Орел!», «Решка!». Деякі пари тихо розмовляють.

Грицько (до Галини). Не віриш хіба, що ти мені люба?

Галина. Не дратуй мене, Грицю!

Грицько. Чому?

Галина. Бо ти смієшся, а мені... (Говорить тихо.)

Маруся. А що ж ви, сестрички, поснули? Давайте танцювати, співати... Мені так весело! А що, Хомо, будуть музики?

Хома. Будуть, будуть, моя ясочко!

Маруся. Ох, і потанцюю ж я! З ким би ж з вами, парубки-козаки, піти горлиці?

Голоси. Зі мною! Зі мною!

Степанида. А мене й забули?!

Дехто. Не забудемо!

Маруся (підбіга до столу). Та годі вам грати! Уже й почали! (Змішує.)

Хома (до Потапа). І як ти йому змовчав за клепку?

Потап. Пожди! Знатиме!

Грицько. Галино, Галино! Утни мені якої веселої!

Дівчата. Визволи!

Галина (співа й пританцьовує).

На вулиці скрипка грає,

Бас гуде, виграває;

Мене мати не пускає

На вулицю погулять…

Хома теж пританцьовує, більше біля Марусі.

ВИХІД VIII

Ті ж і Дмитро з барилом; за ним музики.

Дмитро. Розступіться! Дорогу, дорогу! (Співа.)

Ой дівчина-горлиця

До козака горнеться;

{А козак, як орел,

Як побачив, так і вмер.} Bis

А цур же тій горлиці,

Коли лихо коїться:

{Краще мила така -

Звеселить козака!} Bis

Ой дівчата-зрадоньки,

Нема у вас правдоньки,

{А у цім же добрі

Уся правда на дні!} Bis

Всі пританцьовують: ліворуч Грицько з Галиною, праворуч Маруся з Потапом, просто всі другі.

Хома. Ех, гуляй, душа! Рубай метелиці!

Усі. Метелиці! Метелиці! (Приспівують і беруться за руки.)

Ой надворі метелиця,

Чому старий не жениться?

Як же йому женитися,-

Будуть люди сваритися!

Маруся (крутиться з Дмитром. Тихо Потапові.) Візьми Дарину, потанцюй з нею!

Потап (бере Дарину за руку). Ходім танцювати!

Дарина (з плачем). Геть, не піду!

Потап. Ходім! Ще царамониться! (Тягне силоміць.)

Дарина (плачучи). Пусти! Що ж це, ще знущається?

Грицько. Яка собака сміє знущатись?

Потап. Та, що кусається!

Грицько. Ти мене вкусиш? Задавлю! (Кидається.)

Потап. Побачимо!

Коротка боротьба. Грицько подужав і штовхнув Потапа так, що той мало не впав. У боротьбі перекинули стіл; Потап одлетів аж у той бік, далеко.

Дарина (кидається). Братику! Що ти! Кинь!..

Дехто. Розніміть їх!

Потап. А, так так?! (Вихоплює з-за халяви ножа й ранить Грицька.)

Грицько (схоплюється за груди). Ножем ударив?!

Хлопці придержують обох.

Потап. Пустіть!

Грицько. Харциза! Хизується, дурень, що покидьку мою взяв!

Маруся. Ай! (Зомліла.)

Хома і Степанида до неї.

Завіса.

ДІЯ ТРЕТЯ

На авансцені вода й бережок; на йому кладки. Далі тин, за котрим під гору йде двір Шураїв. Межи вербами видно нову хату.

ВИХІД I

Дарина, Галина й дівчата (перуть шмаття).

Хор (співа)

Ой коли б я, молодая, та крилечка мала,

То б я свою Україну кругом облітала;

То б я свою Україну кругом облітала,

То б я свого миленького по шапці пізнала.

Хоч по шапці, та й не по шапці, як по голосочку,-

Як і в мене, так і в його брови на шнурочку!

Галина. А холодна ще вода: от руки посиніли!

1-а дівчина. А ти більше три, а то тільки полощеш!

2-а дівчина. Та праником гати, то вони й почервонішають!

Галина. Добре, а ногам все-таки холодно!

2-а дівчина. А ти хотіла як прати, у сап’янцях, чи що?

1-а дівчина. Або у панських пальчатках?

Сміх.

Галина. Смійтесь, смійтесь! Добре, що ви звикли...

1-а дівчина. Дивись, яка стала ніжна за наймичками!

Дарина. А що ж тут такого, коли достатки єсть?

2-а дівчина. Достатки достатками, а робити треба й самій, а то так тільки бавиться.

Галина. От напались! Хіба я робити не вмію? Ще і вас за пояса заткну, й на жнивах, й на грабовиці, й на шитті, й на пряжі... От тільки холодної води боюсь!

1-а дівчина. От що перешиє нас, то певне: усе вишива сорочки, та ще хлоп’ячі...

2-а дівчина. Певно, батькові?

1-а дівчина. З лівої щоки.

Дарина. Чого ви соромите дівчину? Яке кому діло, кому б вона не вишивала!

1-а дівчина. А надто, коли близькому родичеві!

Дарина. Плещіть!

2-а дівчина. Та то жарти!

Мовчать. Усі перуть і вибивають в такт праниками.

Дарина (задумавшись, співа)

Ой, і повій, повій,

Та буйненький вітре,

Та з глибокого яру;

Ох, і прибудь, прибудь,

Мій миленький,

Та з далекого краю!

1-а дівчина (після паузи). А що, справді Потапа й досі нема?

2-а дівчина. Нема. Після який час ще був, а то, кажуть, утік.

Галина. Чого ж би він утікав?

2-а дівчина. Бо спочатку були подумали арештувати за Грицька; а далі хтось показав, що бачив Потапа, як біг, коли обікрадено Вустю, так той постеріг, що не викрутиться, та й утік.

Галина. Себто, значить, Потап і обікрав?

2-а дівчина. Еге ж!

Дарина. Неправда, неправда! Потап на таке злочинство не здатен... То, може, друга яка сатана те вчинила, а тепер на Потапа всяк верне!

2-а дівчина. А чого ж би йому тікати?

Дарина. Тікати? Ти бачила, ти знаєш? Ти знаєш напевно, що він тікав? Може, по ділу в яке село пішов чи поїхав... А далі як почув, що на його всякі падлюки таке плещуть... то й перелякався: з людською злобою не справишся, як напосядуть! А людям що? Їм давай хоч безневинного, аби було на кому помститись!

Галина. Та й з якої б речі крав він? Був закоханий...

Дарина. Все злоба та заздрість! Чуже горе за виграшку! Що він кому зробив? Тихий та смирний... утопили, запакували... (Плаче і одходить набік.)

Галина. І нащо було Потапа чіпати?

1-а дівчина. Я й забула…

Всі замовчали і почали бити праниками.

ВИХІД II

Ті ж і Вустя.

Вустя (спускається з гори з відрами). Здорові були, дівчатка, з суботою!

Дівчата. Спасибі! Будьте здорові й самі!

Дарина. Що це ви, паніматко, самі по воду ходите? Дайте я поможу. (Набира в відра води.)

Вустя. А кому ж його при нашім теперішнім убожестві робити? Худоба пропала, обікрали... А Маруся ще й досі не оправилась, не хочу її трудити, то й мушу сама поратись!

Дарина. Та для вас же їх тарабанити на гору тяжко!

Вустя. Так тяжко, що й спини не розігну. Цілий вік робили та по нитці складали, поки загорювали ту гірку копійчину - знають тільки оці руки мозольні та ноги попухлі! Все убили для дочки своєї, щоб її од нужди, якої ми зазнали, визволити, а от через падіж та лихого чоловіка пішло все життя наше на вітер, і прийшлось нам, немощним, знов трудить старі кістки. Ох, коли б ти знала, дитино, як мені тяжко! (Плаче.)

Дарина. Як то, тіточко, не знати, коли й у самої того горя, що не знаю вже, як і ношу його!

Вустя. Та ще й те, Дарино, як зубожіли ми,- всі од нас одцуралися: то, було, й двері не зачиняються, а тепер і на вулиці обминають... Один тільки Хома, спасенна душа, дай йому господи й на сім і на тім світі, не тільки не одцурався нас, а ще всім допоміг... Без його й пропали б! А то на що уже рід, та й той одкинувся: все бояться, щоб у них не позичали грошей, та бідкаються... Якось оце пішла я до сестри Горпини мірчину-другу на посів гречки попросити - не дала: божиться, що вийшла, а я добре знаю, що півзасіки ще є! Заплакала я та й сказала: «Бог з тобою, сестро!» Та й пішла!

Дарина. Чого ж ви, тіточко, до моєї матері не зайшли? Вона б дала, певно.

Вустя. Коли вже рідна сестра побоялась позичити, то як би я зважилась стукати у чужу хату! Та й твоя мати, не тим вже духом вона дише... А брат твій як зобидив Марусю! Вона більше од того й злягла.

Дарина. За батька й матір не знаю, може, вони й ганяються за добром... а що на брата, то й не думайте! Йому справді якимсь лиходієм набрехано на Потапа й Марусю...

Вустя. Кому Маруся чим завинила? Кому поперек горла щастя її стало? Після тієї страшної ночі звелася Маруся й тане, як віск... Ти б, Дарино, хоч би навідалась до неї... Вона ж тебе так любить!

Дарина. А хіба я її не любила, як рідну сестру... тільки вона... та бог її зна... може, і їй було гірко... Я тим боюсь і заходити, що сама розплачусь, то ще більш жалю нароблю!

Вустя. Не сердься на Марусю - вона така нещасна! А що заплачеш, то нічого; якби й Маруся заплакала, то, мені здається, їй би полегшало; а то мовчить усе та куди-небудь устромить очі і не зморгне... Разів зо три часом гукаєш до неї: «Марусю, Марусю! Об чім ти задумалась?» А вона й не чує... тільки здригне потім та й одмовить: «Не знаю, мамо!» Що з нею подіялось, і думок не приложу, а тільки гризе її якесь горе. Ти б, може, зайшла та розпиталась: дівчина дівчині швидче скаже, ніж матері.

Дарина. Так я зайду. Дайте ж і ці відра вам однесу! (До дівчат.) Дівчатка, коли поперете, то візьміть і моє шмаття котра; його небагато.

1-а дівчина. Добре, я занесу!

Вустя з Дариною пішли. Поки вони говорили, дівчата прали й прислухувались, найбільше Галина.

ВИХІД III

Галина, 1-а й 2-а дівчина.

1-а дівчина (складає Даринине шмаття). Уже правда, що тітці Вусті таке горе, що не дай боже й ворогові пожадати!

2-а дівчина. Та й Марусі так жалко!

Галина. Маруся й сама трохи винна...

2-а дівчина. Чия б казала, а чия б мовчала! А ти сама гаразд робиш, що одбиваєш од неї парубка?!

Галина. Вона сама його одбила.

2-а дівчина. Говори! Наплели щось з Хомою!

Галина. А мені що Хома? Я з ним нічого не плела... То він тут так і днює й ночує. Недаром, певно, входжа?

1-а дівчина. Авжеж! Побудував би він на свій кошт Шураям хату? Помагав би, коли б не мав користі? До Марусі моститься...

Галина. Щоб Маруся пішла за такого? Мене хоч би зарізали...

1-а дівчина. Нашого брата приневолюють.

Галина. Не знаю, у мене батьки не такі.

1-а дівчина. Ет, хвалилася верша болотом!.. Ходім, Домахо, додому; вже он і полільниці вертаються! Горпино, Горпино, гов!

Голос (здалеку). А чого там?

2-а дівчина. Потривай нас!

Голос. Так швидче ж!

1-а і 2-а дівчина. Зараз, зараз! (Одходять.)

Галина. Всі на мене за того Гриця... Та хіба він запроданий, хіба мені одній заказано його любити? За віщо ж повинна я од свого щастя одступитись? Якби я справді одбивала од дівчини, то так; а він сам пригорнувся до мене, а ту кинув... Кожному хочеться жити!

ВИХІД IV

Галина і Дмитро.

Дмитро (йде вулицею і приспівує)

Ой де ти була,

Моя, не чужая?

{За валом брала льон,

Собака старая!} Bis

Ой де ти була,

Забарилася?

{На дірявім мосту

Провалилася!} Bis

Ой біс тебе ніс

На дірявий міст.

{Було б тобі хапатися

Хоч собаці за хвіст!} Bis

(Побачивши Галину.)

А, моя качечко сизопера! Ти тут полощешся, а я по цілому селу ганяю та шукаю...

Галина. А чого тобі?

Дмитро. Та так, не тобі кажучи, за тобою скучив, що аж волосся попухло і нігті схудли...

Галина. Іди к бісу!

Дмитро. Поцілуй мене, то піду!

Галина. От я тебе оцим жмутом по губах поцілую! Одчепися, бо так і шелесну!

Дмитро. Не шелеснеш!

Галина. Побачиш, аж оближешся!

Дмитро (бовтається в воді). Не шелеснеш!

Галина. Ей, не дратуй, бо ще праником потягну!

Дмитро. А я кажу: не шелеснеш...

Галина. Так на ж тобі! (Біжить, хоче вдарити.)

Дмитро (схоплюється і трима в руці жабу). На, на! Лови!

Галина. Ай-ай! (Біжить.) Кинь її к бісу, каторжний!

Дмитро. А не шелеснеш? А то за спину вкину!

Галина. Покинь! Кинь її к бісу, голубчику! Ай, не чіпатиму! Їй-богу, не чіпатиму... ай!

Дмитро кинув.

У, проклятий, таку погань в руки бере!

Дмитро. А чим же од тебе оборонятись? Он я до тебе по ділу прийшов, а ти бити хотіла!

Галина. По якому там ділу?

Дмитро. Хома прислав по цікавій справі.

Галина. Ну?

Дмитро. Так сказати?

Галина. Та кажи ж, кажи!

Дмитро. Бач, яке діло: оце я йшов по вулиці та стрічаю Хому. От він до мене так і кинув. Я думаю собі: чого б то? А він знову... отак... А чи ти вмієш губами бринькати?.. Бринь!.. Бринь!..

Галина. Геть к бісу! Я думала справді що, а він, капосний...

Дмитро. Ні, ні, справді! То я пошуткував. А ось що Хома... переказував, що Грицько вернувся...

Галина. Брешеш!

Дмитро. Їй-богу, правда, сам бачив!

Галина. Голубчику! Серденько, зайчику! Не дуриш!

Дмитро. Тричі їй-богу, що ні!

Галина. Ох, яка ж я рада!

Дмитро. Хома переказував, щоб ти мерщій йшла додому, а він постарається привести до вас Грицька, щоб ти перша з ним побачилась...

Галина. Я зараз, зараз! Поможи мені тільки, голубчику, донести оце шмаття.

Дмитро. Давай! За голубчика я і тебе саму однесу!

Галина склада йому на голову шмаття.

Ой, за шию тече!

Галина. Нічого, нічого! Так гаразд!

Дмитро підхоплює Галину і йде притупуючи, вона йому приспівує.

Разом (співають)

{Ой ходила дівчина бережком,

Заганяла селезня батіжком.

Іди, іди, селезню, додому,

Продам тебе жидові рудому.} Bis

Виходять.

ВИХІД V

Маруся і Дарина.

Маруся (бліда, за руки з Дариною). Куди ти мене, Дарино, хочеш вести?

Дарина. Та пройдемось хоч до нас.

Маруся. Постій, я трохи тут спочину.

Дарина. То сядь тут, передихни. Тобі б давно проходжуватись, то зараз би поздоровішала.

Маруся. Не знаю... та я так нічим і не хвора... А мені просто нудьга чогось... Та така нудьга, що й на світ би не дивилася! Тут би при нашім бездоллі матері підсобити, захистити її знуджені руки, а я сама од вітру валюся... От тут у мене під серцем мов ссе щось... і день, і ніч не втиха...

Дарина. Ти б до знахарки пішла, може, тобі наврочено?

Маруся. Не знаю... А то знов так у мене защемить обида за ту зневагу, така закипить злоба, що, здається, і на дитину б кинулась!

Дарина. А ти не потурай, ще, може, вийде на добре... Кажу тобі, що тут поговори одні... Брат, знаєш, чоловік запальний, заздрий. Згарячу й нестямивсь, що ляпнув!

Маруся (з запалом). Ох, що ж ляпнув!? Покидькою мене назвав! Та він би краще ударив мене рукою, ніж цим словом! Така зневага! Знаєш, сестро, що ти одним згадом про те мов струп з мого серця зірвала, і воно скипілося кров’ю...

Дарина. Заспокойся... я не хотіла... Тільки чого ж і ти тоді його весь вечір дратувала?

Маруся (сіда). Коли він і зразу тоді не захотів і слова мого вислухати... і підняв зараз на глум... А потім, як став обнімати Галину, так у мене й свічки в очах стали... я не тямила й де я... Одного тільки хотілося: не показати перед миром своєї муки, а йому дозолити чим-небудь...

Дарина. Ну, так йому ж так само: коли б він тебе не любив, так чого ж би йому було сатаніти?

Маруся. Даймо, що тоді так склалося, ну а потім, потім? Коли над нами стряслась кара божа, коли я лежала без пам’яті, у нього не одійшло серце, він навіть не прийшов провідати.

Дарина. Чудна ти! Та його ж на допроси взяли... Він же міг думати, що це з вашої причини й напасть... Як же б він зваживсь і переступити той поріг? А далі він, оправдавшись, поїхав знов із хурою.

Маруся. Може... може... І досі нема Грицька?

Дарина. І досі.

Маруся. Слухай, Дарино, чи правда тому, що він свата... Шеньову?

Дарина. Про його ще не знаю й не думаю... А що батько й мати того хотять і силують, то то правда.

Маруся. Ми бідні тепер... їм треба невістки багатої... тільки як же воно буде? (Встає.) Ні, не можна... не можна цього! Слухай, Дарино; попроси свого брата... виблагай у його для мене одну ласку: коли він зважиться на таке діло, то нехай прийде до мене і порсне мене ножем в серце, щоб я на тім ножі затріпотіла і попрощалася з ним навіки!..

Дарина. Що ти, що ти?

Маруся (стиска Дарині руку). Слухай, Дарино, не перенесу я цього... та й йому краще здихатись мене навіки, спокійніше! Несила ж мені справитись з серцем!.. Люблю ж я його, так люблю, що, здається, і душа у мене стеряється!

Дарина. От бачиш, Марусе, як то тяжко одривати од серця того, хто миліще йому за весь світ! А ти мого серця не пошанувала! Навіщо тобі було чіпати Потапа? Тобі за жарт це було? А цей жарт розраяв мене з милим і самій тобі надломив щастя!

Маруся. Дарино, забудь це... я незнарошно... хіба я хотіла... тобі й собі...

Дарина. Знаю, знаю! Ти на других-то не дуже вважала... а от як мені забути це? Як же мені забути його? Як мені забути саму себе? У тебе ще єсть надія: ти можеш побачитись, погодитись... а я? Я ніколи свого милого не побачу, ніколи!.. Виплачу свої очі, виглядаючи... і зів’яну з печалі!.. (Плаче.)

Маруся (кидається до неї). Прости! Прости мене, голубко!

Дарина. Якби він просто вмер, коли ми кохалися, то мені легше б було: я б носила його в серці, поки б мене господь на землі носив, розмовляла б з його душею... темними ніченьками, поливала б його могилу дрібними слізоньками, а тепер він поневіряється десь, може, помира десь на чужині за чужу злобу; але й помираючи не мене згадуватиме, а тебе... Як же мені це забути?..

Маруся. Прости! Прости! (Знервовано тремтить.)

Дарина. Бог з тобою, заспокойся!.. Тільки мені таке горе... така мука... ні просвітку, ні порятунку!.. (Рида й виходе.)

ВИХІД VI

Маруся сама.

Маруся. Пішла... не простила... не може простити... І це я, своєю рукою, занапастила їй вік!.. За те ж і несу кару, таку кару! За віщо ж він зважився на такі образи?.. Коли я так любила його... Та й тепер яка нудьга за ним... яка нудьга... журба! Ох, вітри буйні, донесіть до нього мою печаль-журбу, скажіть йому, що я гину за ним, що мене туга пригнітила до сирої землі!

ВИХІД VII

Маруся і Хома.

Хома (нишком підкрадається). Чого ти, Марусе, завжди смутна та невесела? Аж змарніла, моя квіточко!

Маруся. Невесело, Хомо, так невесело, що краще б і не жити.

Хома. Це тебе сушить все ваше нещастячко! О, бодай тому клятому Потапові! Це він, лиходій анахтемський! Віриш, моя голубочко, як почув я про ваше лихо, то мене мов рубанком по серцю стругонуло, аж слізоньками вмився, їй-богу, правда!

Маруся. Спасибі тобі, Хомо, велике спасибі; ти один не одцурався нас, один нас обстоюєш.

Хома. Та я, Марусе Андріївно, нічого для вас не пожалую... От хату вже збудував, а тепер і за комори, і за повіточки [приймуся].

Маруся. Нащо ти, Хомо, на нас так утрачаєшся? Коли ми тобі вернемо ту позику? Мати старі, а я нездужаю...

Хома. Пождемо, пождемо... Може, господь милосердний дасть - і оддавати не прийдеться...

Маруся. Як-то не оддавати?

Хома. Та об тім не турбуйся... якось-то буде; я тобі, моя ясочко, і перше казав, і тепер кажу, що для тебе рад би і птичого молока дістати...

Маруся. У тебе щира душа, Хомо, ти такий добрий, а я все сміялася з тебе... прости мене!.. З лиця ти смішний... ну, я й сміялася...

Хома. Так смішний, кажеш - потвора?

Маруся. Смішний, голубчику!

Хома (сумно). Смішний...

Маруся. Я, знаєш, тебе перше так боялася, що уночі обминала б тебе третьою вулицею.

Хома. А тепер?

Маруся. Тепер... ні... Тепер не боюсь, бо знаю, що ти мені добра бажаєш...

Хома. Вір, вір мені, моя голубочко! Мені ніхто не вірить, усі мене цураються, всі мене ненавидять... Невже не знайдеться й одної душі на світі, яка б зглянулась наді мною, сиротою!

Маруся. Хомо, за твою щирість... я тобі сестрою стану!..

Хома. Сестрою?! Спасибі, спасибі й за те, і за те спасибі! Ти, голубочко, про ваше нещастячко не журись... Кажу тобі - поможемо. Заживете ще краще...

Маруся. Та мене, Хомо, не це гризе... Не знаєш, чи швидко Грицько вернеться?

Хома (збентежено). Ти й досі його не забула?

Маруся. Не забула...

Хома. І не забудеш?

Маруся. Ні!

Хома. Коли він до другої горнеться? З другою дума одружитись?

Маруся. Ще гірше, братику, ще гірш.

Хома. За віщо ж йому таке щастя?!

Маруся. Хомо, братику, друже мій любий! Поможи мені, приверни до мене Гриця! Одбий його од Галини!

Хома. Мене просиш? Ха-ха-ха! (Постеріга, що Маруся остовпіла.) Вибач, вибач, моя голубочко! То я так... я все для тебе зроблю...

Маруся. Я не знаю, як тебе любитиму, коли ти мене вирятуєш, коли вернеш мені моє щастя...

Хома. Я все для тебе зроблю... Я його приговорю, улещу... Шеньову засміємо; у мене є спосіб певніщий...

Маруся. О, невже? Поможи, Хомо! Якою я буду щасливою! Одна твоя надія здоров’я мені стільки укинула, що, здається, зараз би й у танець пішла!..

Голос Вусті (чути з хати). Марусе! Чи то ти там? Іди вечеряти!

Маруся. Зараз, мамо, зараз! Спасибі ж тобі братику, за твоє щире слово! Спасибі! (Йде.)

ВИХІД VIII

Хома сам.

Хома. Так так? Усі мої зусилля, усі мої невсипущі ночі пішли тільки на те, щоб мене братиком назвали, щоб мене попросили привернути другого, милого, вродливого? Велика ласка! Ха-ха-ха!.. А я, Марусе? Хоч би розрубав оці груди і жбурнув тобі своє серце під ноги, чи поняла б ти тоді віри, чи хоч плечем здвигнула б? Спасибі тобі, моя нене! Дала ти синові й оченята, й бровенята, і стан, і вроду!.. Мабуть, не раз з чортами радилась, чим наділити своє порождення?! Наділила! Потворою пустила в світ на глум та на знущання вселюдне. Чом же ти голови моєї об пень, об причілок не розбила? Чого ж ти, серце, кипиш і жадаєш кохання? За віщо ж такі муки і вдень і вночі? Так щоб оце з півдороги звернути й оддати тебе, Марусе, моя кралечко, моя отруто, своїми руками Грицькові?! Я сам би реготав з себе, поки не виреготав би остатню іскру життя з свого мерзненного падла!.. Грицька треба здихатись! Краще і певніще, коли Грицько налагодиться у божу дорогу. О, я пораджу тебе, Марусе, пораджу!.. (Іде.)

ВИХІД IX

Грицько сам.

Грицько (співа здалеку)

Ой у полі криниченька, з неї вода протікає,

Ой там чумак сірі воли пасе, ще й з криниці напуває.

Воли ревуть, води не п’ють, бо в Крим доріженьку чують,

Ой бог знає та бог відає, де чумаки ночують!

Ой умер же та чумаченько в неділеньку вранці,

Ой поховали та чумаченька в зеленому байраці!

Поховали... Трохи й я не поліг так, та господь вернув з дороги... на яку-то радість? Щось гірко мені, мов знову ждеш якогось горя... Старі за мене сватають Галину,- і дівчина гарна, тільки мене все сюди тягне. От куди не підеш, а тут, коло цього дерева, й опинишся! Скільки ж щастя було... і все розвіялось хуртовиною, розмаялось зрадою. Ех, Марусе, Марусе... Боляче тебе з серця вирвати! Та боляче ж тебе і в серці носити!

ВИХІД X

Грицько, Маруся, а далі Хома.

Маруся (в середині пісні вийшла з хати і, хитаючись, підійшла до Грицька). Грицьку! Ти прийшов, вернувся...

Грицько (схопився, бере її за руку, піддержує, щоб не впала). Марусе! Що з тобою? Ти слаба? Ледве на ногах стоїш?

Маруся. Слаба! Я зраділа так, коли почула твій голос... вибігла...

Грицько. Правду кажеш? Вибігла, зраділа?

Маруся. Правду.

Грицько. Чого ж ти за тим... так побиваєшся, що аж занедужала?

Маруся. За ким?

Грицько. Та мені не хочеться ймення його пом’янути...

Маруся. Грицю, слухай... я тобі всю правду скажу...

Хома (що ховався за кущами, одразу виходе). От бач, несподівано як! Я з Марусею частенько балакав про тебе... сестриченька питалася... ми, знаєш, побраталися... так я запевняв, що ти швидко повернешся... Тут його, мовляв, Галинонька жде... аж на вигін біга усе виглядати...

Грицько. Та то... мало чого...

Хома. Слухай, Грицьку, от я тобі правду скажу, хоч і при Марусі: не до пари тобі буде Галина... Даймо, що вона тебе й без душі любить, що й багата, й красива...

Грицько. Та годі про се!

Хома. Ні, стривай! Даймо й те, що й вона тобі до вподоби... аж гинеш! Але тобі ще рано женитись: у тебе ще серце на всі боки - сьогодні одну полюбиш, завтра другу...

Грицько. Про те мені знати, яке в мене серце, Хомо... Я тебе не прохав до цього чіпатись!

Хома. Вибач мені, голубчику! Я так тільки, по щирості... вір мені. От що думаю, те й кажу! Не сердься! Я оце зараз добру новину прочув: Потап вертається!

Маруся і Грицько. Потап?

Хома. Еге ж. І його діло на добре вийшло: виявилось, що він безневинний!

Маруся. Як?

Хома. Бачиш, голубочко... Сядь краще, серденько! Ач, як пополотніла й тремтиш! Так виходить, що Рябокониха винна Потапові гроші, а він правив... значить, по злобі показала й на Потапа тільки напасть звела...

Маруся. Слава богу, що через нас не пострадав він даремно! Я така рада!

Хома. Так ти, сестричко, рада? Я знав, що я цією новиною обрадую тебе!

Маруся. Чого ж мені не радіти? Хіба Потап мені що зле вчинив? Він завжди був до мене таким добрим, прихильним... Ні одного кривого слова я від його не чула; за що ж би я мала на нього злобу?

Хома. Не маєш, не маєш... знаю... хе-хе-хе!

Грицько (сумно). Прощавайте.

Маруся. Куди ж ти?

Грицько. Додому.

Маруся. Зостанься хоч на часинку... побалакаєм...

Грицько. Ніколи.

Хома. Певно, до Шенів? Ох, ох, ох, ох!

Грицько. То вже моє діло! (Пішов.)

ВИХІД XI

Маруся і Хома.

Маруся. Знов не захотів словом перекинутись зі мною... Розсердився, чи що?

Хома. Туди тягне; але ти не бійся! Порятую, тільки слухайся!

Маруся. Слухатимуся, слухатимуся!

Хома. Піди у ліс до знахарки; вона знається на всьому і дасть тобі певного привороту; та ось позавтрьому й приходь до млина, там і баба...

Маруся. Страшнувато... та й ще нездужаю...

Хома. Для цього случаю треба наважитись: баба зна такий приворот, що й лютого ворога заставить цуциком бігати... слід цілувати...

Маруся. О, то я буду, буду! І мертвою встану та піду!

Хома. Так не турбуйся ж і не журися: буде по-нашому, вір мені!

Маруся. Друже мій, брате мій! Ти мене на світ підвів. (Кидається й цілує.)

Хома. А! Поцілувала! Маруся поцілувала! Поцілунок цей... За його увесь мир, усе життя!.. Поможу... Себе страчу, а пораджу!.. (Іде.)

ВИХІД XII

Маруся сама.

Маруся. Господи, він поможе мені вернути до мене моє сонечко ясне, мій спокій, мій рай! О, я на край світа піду, я поб’ю свої ніженьки довгими шляхами, я порву своє волосся густими тернами, я змию своє личенько дрібними дощами,- а дістану зілля і буду щасливою!

Завіса.

ДІЯ ЧЕТВЕРТА

Глухе місце. На авансцені руїни млина, що поросли хмелем і мохом. Тут же кущі і очерет. Далі лощина і навколо ліс. Ніч.

ВИХІД I

Баба-знахарка сама.

Баба (варить щось у казані). Хома наказав, щоб зварила отрути-зілля. Прийде Маруся, вона, певно, вже тут... Треба її вжахнути, нараїти, щоб дала Грицькові... полегша йому! Ха-ха-ха! Вийде кохання з його серця: почорніє воно на вугілля!

Голос Дарини (проходячи здалеку). Ой лишенько!

ВИХІД II

Баба й Маруся.

Баба. Хто це? Певно, Маруся! (Не обертаючись, вголос.) Чую людську кість. Озовись: хто прийшов?

Маруся мовчить і тремтить.

Я хоч і сліпа, але бачу тебе... бачу твою долю…

Маруся (боязно). Це я...

Баба. Молода... вродлива... а вже зазнала горя немало: кохання тебе сушить... Дай руку!

Маруся. Ось, бабусю...

Баба (взяла). Багато у цій руці щастя, тільки зрадливий одпиха його собі на погибель.

Маруся. Бабусю, скажіть мені, яка мені доля судилася?

Баба. Доля твоя химерна; там, де ти шукаєш щастя, там знайдеш тільки зраду, а там, де не думаєш і цураєшся, там воно іменно й є! Ти кохаєш чорнявого огрядного козака, з карими очима і тонкою бровою...

Маруся. Грицька?

Баба. Стривай, стривай... ще не вияснилось…

Уся сцена освітлюється зеленим світлом.

Бачу, бачу - він.

Маруся. А Грицько чи коха мене?

Баба. Хай освітиться його серце! Щось чорнішає у йому... мов робак якийсь ворушиться... Тепер він кохає другу...

Маруся. Ой пропаща я!

Баба. Не умлівай! Слухай до кінця. За чорнобривим, я бачу, стоїть русявий парубок...

Маруся. Потап?

Баба. Так. Він тебе любив і через тебе муку прийняв... Тільки ти не любила його, ніколи й не зійдешся; та між тобою й ним лежить і гадиною звивається горе.

Маруся. Страшно, бабусю, страшно! Краще умерти, ніж не мати просвітку й плутатись між тим горем та мукою!

Баба. Смійся! Я бачу ще третього... нещасного, виродка якогось; тільки у нього серце світиться, як кришталь, і в тому серці стоїш ти... отам твоє щастя!

Маруся. Це Хома! Ви його бачите... Але... невже Гри- цькового серця не можна ніяк привернути?

Баба. Трудно, трудно... проте можна спробувать. Ти, дівко, наважилась-таки на Грицька?

Маруся. Бабусю, без його мені не жити!

Баба. Бачу, бачу! У твоєму серці кипить кров, аж вогнем жаріє!

Маруся. Бабусю, приверніть до мене Грицька! Одверніть його од Галини... Я не переживу їхнього щастя... я з муки зотлію! Мені краще бачити його у труні, ніж у шлюбі з другою!

Баба. Так, так... правда!

Маруся. Бабусю, дайте мені привороту! Я вам чим хочете оддячу.

Баба. Не треба мені нічого; мені жаль тебе, молодої, і я допоможу твоїй пригоді. Слухай же. Ось тобі дві шкляночки: у одній червоний трунок, у другій зелений; ти дай йому цього червоного випити; коли в його хоч гискра кохання до тебе жевріє, то вона спалахне вогнем, і він піде за тобою аж на край світа!

Маруся. У цій пляшечці, значить, моє щастя і моя смерть? Жах бере... але краще довідатись зразу...

Баба. І знай ще до того, що коли після червоного трунку не з’явиться у нього кохання до тебе, то не буде його й до самої смерті, і він тільки більше щораз тебе ненавидітиме.

Маруся. Саме пекло краще од такої долі!

Баба. Коли ти на червонім допевнишся, що твій милий тебе не любить і не любитиме довіку, то дай йому з чим-небудь оцього зеленого трунку, вип’є - і ні з ким вже більше не одружиться, хіба з сирою землею!..

Маруся. Умре?!

Баба. Тобі ж краще буде; пожуришся, поплачеш та, врешті, й своє щастя здибаєш, а інак до самої смерті муки та й після смерті катування.

Маруся. Дайте, дайте його! У цій, значить, пляшечці і мій, і його спокій!..

Баба. Так, там за зраду оддяка.

Маруся. Спасибі, спасибі, бабусю!

Баба. Ховай же її обережно.

Маруся. О, я цей рятунок під самим серцем носитиму, поки не обернусь до його за поміччю!..

Баба. Ну, тепер повернись на північ і плюнь перед себе тричі!

Маруся обертається, баба невидко заходить у млин. Казанок провалюється, і таємне світло зника.

ВИХІД III

Маруся сама.

Маруся (озирається навколо з жахом). Все щезло, ні духу нема... це диявольське навожденіє було... обляга мене якась темрява, ні гомону, ні шелесту... мов кладовище... Ух, страшно! Куди вертатись? Мов памороки мені забило... Це річка... он туди, здається, стежка... (Замислюється.) Швидче, швидче від цього страшного місця (Іде.)

ВИХІД IV

Хома, Дмитро, парубки.

Хор

Назбирали некрутиків у неділю вранці,

Гей, гей, гей, гей! У неділю вранці!

Поливали доріженьку, щоб не курилася,

Гей, гей, гей, гей! Щоб не курилася!

Розважали дівчиноньку, щоб не журилася,

Гей, гей, гей, гей! Щоб не журилася!

1-й парубок. Куди ж це ти нас, Хомо, завів? Отут, чи що, отаборитись?

Хома. А тут, тут! Чим же не місце! Далеко краще за той ваш вигін: тут і річка, і лісочок, і млин... хто куди схоче!

2-й парубок. Та, так, так! Тільки наші дівчата чи ходитимуть? Лякатимуться млина.

1-й парубок. О, то пусте! Чого їм з нами лякатись?

2-й парубок. Та от же й досі нема!

Дмитро (до Хоми). А я до вас забігав,- так баби нема дома, а наймичка тільки дала сала, та хліба, та оцю пляшку.

Хома. Буде з нас і того, аби було по чарці та чим закусити мокруху.

1-й парубок. Ти б, Дмитро, збігав та привів швидче дівчат!

Дмитро. Хай йому біс! Усе для вас бігай, та бігай, та носи всячину... Он я й оте насилу дотарабанив!

2-й парубок. Та ти ж молодий: перший рік парубкуєш,- то можна для товариства послужити.

Дмитро. Е, добре казати! Набігаєшся, а як прийдеться до чарки, то послідня!

Хома. Я вже, Дмитрусю, тебе не обділю.

Дмитро. Та за вас ще можна жити... Тільки по дівчат нема чого бігати; там Грицько з ними...

1-й парубок. Ну, так давайте хоч покуримо!

2-й парубок. Давай, давай!

Дмитро. А дай которий мені тютюну, бо клятий Берко мені такого втелющив, що тільки доторкнись до папуші, так так тобі, як попіл, мов порохом зараз візьметься!

1-й парубок. Та то він тобі капусти насушив та й дав: бачить, що дурний.

Дехто. Або Рухля лопуха нашаткувала!

Сміх.

Дмитро. Тю на вас! Я, може, й загрянишного курив, не то що...

Дехто. Ого-го-го!

Хома. На мого, коли хоч.

Дмитро. Давайте, спасибі вам!

Хома (одійшовши, до себе). Не знаю, чи Маруся одважилась сама сюди прийти? Я бачив, як вона виходила з хати, а далі пантрувати було небезпечно... Коли з дівчатами прийде, значить, була. Страшно чогось і мені... чим то скінчиться? Але, щоб пливши, пливши... пуститись на дно перед самим берегом? Ні! Занадто вже я натерпівся, накатувався! Давити треба усе, що попаде під ноги. Або дістану тебе, або вже ти нікому не достанешся!

Впродовж цього монологу парубки посідали мальовничими групами; то курили люльку, то кресали, то тихо балакали, розлягшись. Голоси дівчат (здалеку). А де ви там? Го!

1-й парубок. Го-го-го!

2-й парубок. Сю-ди-и!

ВИХІД V

Ті ж і Галина з дівчатами та Грицько.

Галина (виходе перша з Грицьком). Та куди вас занесло? Я, їй-богу, не хочу й зоставатись, тут така страховина! Он і млин відьмачий!

Грицько. Чи вже й зо мною боїшся?

Галина. З тобою ні.

Грицько. І в млин би пішла?

Галина. На край світа!

1-я дівчина. Присяйбі, не піду далі!

2-а дівчина. І який дідько сюди завів?

3-я дівчина. Та Хома ж.

1-а дівчина. Якраз до своїх родичів, у болото!

Усі купчаться з жахом.

1-й парубок. Та йдіть, не царамоньтесь!

2-й парубок. Чорти ж вас бояться, як ладану!

3-й парубок. Не займуть!

Дмитро (накрившись білим, забігає їм ззаду). У-гу- гу-гу!

Дівчина. Ой цур тобі! Пек тобі!

1-й парубок. Здорова!

1-а дівчина. Та ну тебе!

2-й парубок. Чого пізно?

2-а дівчина. Вигадай!

3-й парубок. Де тинялись?

3-я дівчина. Помоглось.

4-й парубок. Скучили?

1-а дівчина. Ми за вами не дуже... Обійдемось! Ану, «Зіроньки» почни!

Ох, і зійди, зійди

Ти, зіронько та вечірняя!

Ох, і вийди, вийди,

Дівчинонько моя вірная!

Аж до кінця діалогу Хоми з Грицьком співають остатні куплети pianissimo.

Грицько (здоровається й одводить Хому набік). Ти казав, що Маруся прийде, а її нема.

Хома. Невже не пішла... вернулась би то?.. Не сподівавсь я, щоб вона злякалась... а от...

Грицько. Досадно!

Хома. А тобі хотілось би з нею бачитись?

Грицько. Мені треба з нею бачитись, це все гризе мене... Як глянув на неї, що як з хреста знята, то в мене аж душа перевернулася!

Хома. Так би то шкода?.. А Галина ж як?

Грицько. Та Галина мені до вподоби: дівчина славна, щира... Тільки як подумаю про Марусю... Слухай, Хомо, коли б я допевнивсь як! Невже вона за Потапом гине?

Хома. Рад би я тобі, голубчику, всю правду з’явити, так дівоче ж серце - колодязь; одно тільки тобі скажу, що Марусину вдачу я знаю... Коли їй потурати і перед нею киснути, то вона з зневагою на це дивиться, їй обрида легка здобич; а от коли на неї той, що до вподоби, не зверта уваги і до другої липне, то в неї до його таке спалахне кохання, що опалить вогнем!

Грицько. О, вона така!

Хома. Отож! Ти замітив учора, як я сказав про Потапа, так у неї з радості аж очі засяли!

Грицько. Замітив... бодай би мені краще очі повилазили!

Хома. Так отож тобі й треба прикинутись байдужим до неї, щоб роздратувати її серце!

Грицько. Трудно...

Хома. Але для такої кралечки можна й присилувати себе... Я тобі, голубчику, як брату рідному, хочу допомогти: мені спарувати вас, то нема більше втіхи - вір! (Обійма Грицька.)

Грицько. Спасибі тобі, голубе, за твою щиру раду! (Іде вглибину.)

Галина. От замовкли, тільки шепчуться: так скучно! Давайте співати!

Мовчать.

Не хочете? То я й сама почну! (Співа без оркестру.)

Леле, мамо, леле, тату,

Леле, коваленьку,

Заграй мені на скрипочку

Стиха, помаленьку!

(До Дмитра.) Заграй же хоч не на скрипочку, дак хоч на дудку!

Дмитро (журливо.) Не вмію!

Галина. Так чого ж ти біля мене тільки дарма сидиш? Тільки нудьгу нагониш!

Дмитро. Я, коли хоч, попрошу Павла!

Галина. Ну-ну!

Дмитро побіг. Павло починає грати різні мінорні мотиви.

ВИХІД VI

Ті ж і Маруся.

Маруся (тихо виходить з-за дерева, місяць світить на неї). Здорові, сестрички!

1-а дівчина. Марусе, голубочко!

2-а дівчина. От несподівано!

1-й парубок. Здрастуй!

Маруся. Здоров був!

2-й парубок. Давно не була!

Маруся. Давно, все нездужала.

3-й парубок. Без тебе й вулиця не вулицею.

Маруся. Про мене, певно, й забули!

4-й парубок. Всі кислі!

Маруся. Та й я сама не та...

1-й парубок. Та й змарніла ж ти, Марусенько!

Маруся. Лихо, кажуть, тільки рака красить!

Хома (підійшов). Здрастуй, голубко! А я думав, що ти злякаєшся та й не прийдеш!

Маруся. Не така, не злякаюсь!

Хома підходить і щось шепотить Галині на вухо.

Грицько (до Марусі, що одійшла набік, когось виглядаючи). Здрастуй, Марусе!

Маруся. Здрастуй, здрастуй! А я тебе шукала!

Грицько. Хотіла бачити?

Маруся. Умисно для того й прийшла!

Грицько. Спасибі.

Маруся. Мені треба поговорити з тобою... Між нами якась гадюка пролізла... не можна так далі!

Дмитро (підбіга). Грицьку, тебе Галина кличе!

Грицько (нетерпляче). Потривай!

Дмитро. Там якесь пильне діло... На одну тільки хвилинку!

Маруся. Що ж це? Не дадуть і слова сказати!

Грицько. Я зараз, тільки довідаюсь що та й вернуся.

Маруся (до себе). Туди його більше тягне.

Хома. Панове-товариші, тепер якраз час смикнути раз по чарці за здоров’ячко нашої ясної зіроньки, що зійшла і аж усіх звеселила!

Усі. Річ до діла! (Устають.)

Дмитро. Час, час! Тепер уже, пан Хома, я буду коло чарки порядкувати.

Хома. Порядкуй, порядкуй!

Підходять по черзі і п’ють. Інші примовляють: «Хай вибрикує!», «За здоров’я Марусеньки!».

Галина (з другого краю кону до Грицька). Ти знов до Марусі лізеш? Що ж ти, Грицьку, зі мною робиш?

Грицько. Нічогісінько. Хіба як побалакаю, то що?

Галина. Та вона тим-то тепер і упада до тебе, що Потапа нема!

Грицько. Потап буде, вона зна це!

Галина. Ні, не буде, в тім-то й річ: сьогодні напевно прийшла бумага до волості, що Потап у тюрмі сидить. Там сестра твоя так побивається, що й господи!

Маруся. Грицю!

Грицько. Я дома не був і не чув про це... Нещасна сестра!

Галина. То-то ж! Ти думаєш, чого Маруся прийшла? Вона б тепер рада за тебе і реп’яхом учепитись, бо Потап пропав... Бач, і слабою пришелепалась... А якби Потап вертався, то й на возі не приїхала б!

Грицько. А! Вір вам після цього!

Галина. Не всі ж Марусі!

Маруся (Грицькові). Грицю! Що ж, діждусь я тебе?

Грицько (сухо). Тривай! Чарку-другу горілки вип’ю.

Маруся. Ох, щемить у мене тут! Яка-небудь Галина наступає на горло! (Тремтить.) Невже у мене вкрадуть Грицька?! Вирвуть оце серце з грудей? О, ніколи, ніколи!

Хома упродовж усієї цієї сцени пантрує і інколи повертається з ухмилкою і сміхом до дівчат.

(Підходить до Дмитра.) Налий мені, голубчику, чарку, бо я щось немов змерзла... усе тремчу...

Дмитро. Чарка по руках, а ось тобі стаканчик, чи не мало?

Маруся. Давай! Я зразу й не вип’ю... потрошку буду. (Іде праворуч на авансцену). Де ж мої чари, моя остатня надія? Ось, ось! Порятуй же мене, мій трунку! Верни мені милого, бо як не вернеш... тоді... тоді... нас з’єдна заступ та могила!.. (Трошки надпива, а потім долива з шкляночки.)

Хома (до Грицька). Ти, Грицю, серце, якось дуже вже прикро з Марусею.

Грицько. Та я вже не знаю, що і як! Здається б, і Марусю задавив... та й себе б розірвав на шматки, щоб і не бачити й не чути!

Хома. Ну вже ж, голубчику, при людях здержся!

Маруся (підходить до Грицька). Грицю, випий з моїх рук хоч чарку горілки, як, пам’ятаєш, колись; нехай хоч ця чарка скаже, що я така ж до тебе, як і була.

Грицько. Така ж? Ох, коли б і ця чарка не збрехала! (П’є.)

Хома (потира руки). Який я радий, мої голуб’яточка, що ви помирились! Хе-хе-хе! Такий радий, такий радий!

Грицько. Та... чаркою не заллєш того... що накипіло! (Одходить.)

Хома (до Марусі). Не бійся, моя зозулечко, тепер він твоїх рук не втече!

Маруся (сумно). Не втече, не втече!..

Хома (потираючи руки). Хе-хе-хе! Доб’ємося свого!

Грицько (голосно). Галино, квіточко! Заспівай нам та звесели, а то мені чогось нудно та сумно!

Дехто. Справді! Пісні, пісні!

Маруся. Тривайте! Я заспіваю вам!

Усі. І-і! Марусенька затягне! О, це славно!

Маруся (співа)

Вийду я на гіроньку біленькими ніженьками,

Гляну я на дубонька карими оченьками!

Грицько

Я ж на твої карі очі не здригнуся

І до тебе своїм віттям не вклонюся!

Маруся

Ой любив та й покинув

Козак дівку чорнобриву,

{Що вірніша всіх!} Bis

Хор

Ой любив та й покинув

Козак дівку чорнобриву,

{Що вірніша всіх!} Bis

Маруся

А на тім на дубоньку та голубонька гуде;

На козака пригодонька, козаченько не прибуде!

Грицько

А я ж тії пригодоньки не боюся

Та до тебе своїм віттям не вклонюся!

Маруся

Ой любив та й покинув і т. д.

Хор

Ой любив та й покинув і т. д.

Маруся

На козака пригодонька,- кінь голівоньку клонить.

Лежить козак при дорозі, а дівчина сльози ронить!

Грицько

А я ж тії пригодоньки не вжахнуся

І на сльози дівчиноньки не зрухнуся!

Маруся

Ой любив і т. д.

Хор

Ой любив і т. д.

Галина. Чортзна-якої завели!

Дмитро. Справді! Я аж заплакав!

Грицько. Так починай, Галино, веселої!

Хома. Марусечко, голуб’яточко, що з тобою?

Маруся. Мене здавило тут... аж боляче!..

Хома. Ходім, ходім, я дістану [води] з річки!

Ідуть до млина.

Дмитро. Слухайте, слухайте! Давайте заспіваємо з вимахом.

1-й парубок. Як з вимахом?

Дмитро. Та ото, бачите, я був якось у місті, то й бачив, як там до півчих махав чи дяк, чи пономар, чи хто його зна хто, і виходить чудесно!

2-й парубок. Ну, давай і з вимахом!

Галина. Уже Дмитро щось вигадав!

Дівчата. Без штукерії не обійдеться!

Дмитро. Дайте ж мені крамагона!

2-й парубок. Якого там макогона?

Дмитро. Ет, не розумієш! Такий голосничок єсть, як виделка!

3-й парубок. Чи ба!

1-й парубок. На ось моє кресало!

Грицько упадає коло Галини.

2-й парубок. Ану-ну, що воно вийде?

Дмитро. Станьте ж так: дівчата по цей бік, парубки по той, менчі попереду, високі ззаду. Голову усім повернути до мене і дивитись на крамагона. Тихо! (Б’є кресалом по закаблуку, підносить до носа.) Ла, ла, ла, ла! Ла, ла, ла, ла!

Галина. Ла, ла, ла, ла!

Дівчата. Ла, ла, ла!

Дмитро. Цитьте! Це мені тільки лалакать можна!

Дівчата. А нам же що?

Дмитро. Слухайте: як поведу обома руками, дівчатка, до вас, то ви й починайте. Як буду махати їми, як голубка крильцями, то виводіть голосно, а як буду руки піднімати, то ви й горлом деріть голосніще та вище; коли повернусь, хлопці, до вас і замахаю, то й ви почніть; як нижче опускатиму руки, то покотіть, баси, мов горохом по решеті, а як вище, то гукніть, мов вовки; теперечки, коли присідатиму до землі, то придавіть і стиште, щоб шепотіли, як листя уночі, а коли випрямлюсь і розведу руками, то шкварте на весь живіт. Зрозуміли?

Усі. Гаразд!

Дмитро. Ну, слухайте ж: різнемо!

Співають.

Хор.

На городі калинонька, під горою терен і т. д.

Дмитро. Бачите, як славно?

Усі. Молодець, молодець!

Галина. Далебі, таки хороше!

1-а дівчина. Якби ще якої отак!!

Дмитро. Тобі як мед, то вже й ложкою.

1-й парубок. Та й додому час: он уже перші півні кричать.

2-а дівчина. Так рано?

2-й парубок. Та вам, звісно, хоч цілу ніч гуляй, бо яка там ваша робота! А от як намахаєшся за день косою, то не те заспіваєш!

1-й парубок. Збирайтесь, хлопці; прощайтесь з дівчатами, та й гайда.

Пари збираються, прощаються; стоїть тихий гомін.

Хома (виводить Марусю з-за млина). Не журись, Марусечко, не сумуй! Їй-богу, не варт він того, щоб серденько за ним умлівало!

Маруся (зовсім не слуха). Значить, не любить і не любитиме... а ще чим далі... більш ненавидіти буде!

Хома. Забудь його! Я знаю, тепер тобі трудно буде передужати свою муку, а тільки переможись... то зараз і одляже...

Маруся. А чим далі все більше ненавидітиме...

Хома. Та цур йому, коли про тебе й не дума: он просив мене, щоб завтра пішов йому сватати Галину...

Маруся. А? Так?! Попроси його щоб зараз на одно слово... (Побачивши Грицька, прожогом до нього.) Грицю, на одно слово! (Бере за руку і підводить ближче.) Я бачу, що ти мене не любиш і любити більше не будеш... тобі судилася, певно, Галина... Ну, що ж! Помагай їй боже!.. Аби ти був щасливий... Я тобі тільки щастя бажаю!

Грицько. Коли б ти по правді казала!

Маруся (перебива). Слухай, Грицю, я тебе попрошу тільки ось що: не зневажай мене перед людьми, не дай на посміх, не врази вкінець моїх гордощів. Покажи усім, що ми з тобою розійшлись тихо, мирно, як друзі, зайди до нас завтра! Ну що ж! Зайдеш?

Грицько. Зайду, зайду, Марусечко!

Маруся. Зайдеш? Не одуриш? Не насмієшся?

Грицько. Зайду! Слово козацьке!

Маруся. Ну, спасибі, спасибі! Тепер прощай!

Грицько. Марусечко, яка ти, їй-богу!..

Маруся. Годі тепер! Завтра... Ждатиму ж... Прощай!

Грицько одходить.

ВИХІД VII

Маруся сама.

Маруся (проводжа очима Грицька). Прийдеш, прийдеш, мій голубе!.. Завтра увечері рушники Галина даватиме... завтра уранці я з тобою прощатимусь... Попрощаємось і помиримось... (Загадавшись, обертається і йде.) Завтра... помиримось. За що мене ненавидіти?.. Помиримось і поєднаємось! (Іде.)

Завіса.

ДІЯ П’ЯТА

Середина хати.

ВИХІД I

Маруся сама.

Маруся (сидить біля столу, сперши голову на руки й устромивши погляд у одну точку). Сьогодні, здається, у мене заручини... Грицько прийде... а я рушників не наготувала... Все слаба була. Гадюка моє серце ссала, а тепер притаїлась. Коли б же її не зворушити?.. Постійте, постійте! Галина, здається, рушники мої забрала? Тепер Гриць туди може піти... зрадити мене... а все через когось. Господи, от не пригадаю! Господи! Зрадить, зрадить! (Співа.)

Ой зрада, зрада,

Карі очі, зрада!

Чому ж, мій миленький,

{Не вся щира правда?} Bis

Ой чого ж ти, милий,

Думаєш, гадаєш?

Мабуть же, ти мене

{Покинути маєш?} Bis

Ой не кидай, милий,

Я ж тебе кохала,

Ой чого ж, мій милий,

{Та розрада стала?} Bis

ВИХІД II

Маруся й Вустя.

Вустя (виходе). Чого ти, моя донечко, моя квіточко, усе цієї пісні співаєш?

Маруся. Мамо, коли я всі пісні забула, хтось із голови вкрав...

Вустя. Що ти говориш, дитино моя, опам’ятайся!

Маруся. Їй-богу! От ще друга пісня зосталась у голові, та десь далеко... не знайдеш!

Вустя. Та яка причина тобі сталася, зозулечко моя? Хоч пригадай, де ти вчора була?

Маруся. Вчора... вчора? Тривайте, щось страшне... Хтось вирвав у мене серце! Правда? Адже у мене нема тепер серця?

Вустя (обніма й плаче). Голубочко, утіхо моя єдина! Що ти зі мною, нещасною, робиш? Мало я того горя перетерпіла, а тепер ще таке безголов’я?! Порятуй мене, донечко, опам’ятайся!

Маруся. Мамо, не плачте! Я пригадаю... Тільки трудно мені... голова почина боліти...

Вустя. Ти цілу ніч десь блукала. Кажуть, ранком з лісу йшла. Чи не причинилося тобі чого в лісі?

Маруся. Ліс? А! Пригадую... Ворожбитка... доля моя химерна... не любить... та ненавидітиме ще більше...

Вустя. Про що ти говориш? Яка ворожбитка ненавидить?

Маруся. Пригадала! Пригадала! Сьогодні Гриць прийде!

Вустя. Чого ж він прийде?

Маруся. Прийде помиритись!.. Може, доля нас сьогодні... поєдна...

Вустя. Та чи ж правда, ви помирились і Грицько прийде? Щось непевне ти кажеш!

Маруся. Ні... прийде, прийде! Я його так жду... (Трохи очумується.)

Вустя. Та дай боже милосердний, щоб його серце до нас навернув, а то як були ми багаті, то Грицька того од хати й дрючком, було, не одіб’єш, а як через того харцизяку зубожіли, то Грицько і плюнув на нас.

Маруся. Так, так... Пригадала!.. Ми бідні, а Галина Шеньова багата... Ха-ха-ха-ха! От що! А я, дурна, й забула... Так це, мамо, пусте!.. І як мені перш не приходило в голову? Не журіться, мамо: я піду в ліс, там така ласкава бабуся... Вона й страшна - і ласкава... Чого попросиш, зараз дасть. Я вже такого просила дорогого та трудного - і то дала! А грошей дасть, мамо, дасть, скільки хочете...

Вустя. Господь з тобою, дитинко моя! Що ти верзеш? Хто ж би нам грошей дав? Тепер, серденько, такий світ настав, що швидче чоловік дасть з себе шкуру здерти, ніж тією копійкою поділиться!

Маруся. Ні... там у лісі... всього можна дістати... можна й кохання навіть…

Вустя. Ох, мені, лишечко! Певно, тобі, дитиночко моя, наврочено! І голівка гаряча, і з лиця пашить, і погляд гострий... Може б, переполох вилити, або я засвітю страсну свічку?

Маруся. Ні! Воскової свічки тепер ще не слід, потім, потім... Я здорова - у мене тільки в голові гуде... а я все пригадала... Сьогодні прийде, мамо, Грицько, а я не прибрана!

Вустя. Чого там тобі прибиратись у будень...

Маруся. Як будень? Сьогодні у мене свято... таке свято, яке раз на віку бува... Дайте мені, голубочко, нову керсетку, намиста й дукачі, і квітки, і віночок...

Вустя (підходить до скрині). Нащо він тобі, той віночок? Буде й стрічок самих...

Маруся. Ні, мамо, дайте й віночок, і все, бо сьогодні слід... нехай я уже так у тім віночку і зостанусь... Не скидайте його... це тоді, як були ми на ярмарку з Грицьком, мені його куплено.

Вустя. Та на, я не жалую!

Маруся (похапцем прибирається, дивлячись у дзеркало). Бачите, мамо, я сьогодні не така бліда на вид... Мамо, скажіть мені, я гарна чи ні?

Вустя (з сльозами). Гарна, моя доню, як зірочка ясна!

Маруся. Чого ж він... от знов забула... все ненавидітиме? А!.. В лісі бабуся дала пораду...

Вустя. Що ти знову, господи?!

Маруся. Ні, ні, я пригадала... зараз мій Гриць прийде... чим же ми його будем вітати?

Вустя. А чим же, доню?

Маруся. У вас там у хижі... єсть ще пляшка меду, що Хома привіз... дайте ключ!..

Вустя. Та навіщо йому мед? Його для тебе тільки й держала...

Маруся. Ні, дайте, дайте! Дайте ключі сюди, я сама принесу... для свого Гриця... Помиримось, погодимось і зап’ємо медом. (Іде.)

ВИХІД III

Вустя сама.

Вустя. Ох, непритомна вона, непритомну! Мати божа! Зглянься, пречиста, над обездоленими, не осироти вкінець нещасної матері! (Набіжно стає навколішки.)

ВИХІД IV

Вустя і Хома.

Хома (виходе крадькома). Що ви, матусю, все журитесь та журитесь? (Цілує руку.)

Вустя. Як же мені, Хомо, не побиватись, коли з Марусею щось непевне скоїлось...

Хома. З Марусею? Що ж таке? Де вона?

Вустя. Та учора як з тобою пішла, а вернулась уже світом... та, либонь, недужа; її там чи налякано, чи їй наврочено?..

Хома. То, може, так... перший раз вийшла... Може, од слабості... Адже вона не лежить?

Вустя. Та лежати не лежить, а ще якось жвавіша; тільки голова чи болить їй, чи що...

Хома. Голова то пройде... не бійтесь... аби не лежала...

Вустя. Все Грицька дожидає. Чи тому ж то правда, що вони помирились і він прийде?

Хома. Правда, правда, матусю; він то прийде, тільки, на мою думку, чи не дума насмішки якої вчинити?..

Вустя. Ах він каторжний, каторжний! Бодай йому добра не було ні на цім, ні на тім світі; бодай його щодня корчило; бодай йому робаки живому поточили всі печінки; бодай йому сталась така смерть, як тій скаженій собаці,- без хреста й без могили!

Хома. А коли схаменеться й зробить її щасливою, то хай йому господь милосердний усе простить і допомага на всякім ділі! І ви, матусю, не суперечте їм, нехай прийде, побалакають, погодяться...

Вустя. Нехай, нехай! Тільки коли насміється, то я йому сама очі видеру з лоба!

Хома. А от, коли з Грицьком у них вийде розрада... то... після там... як Маруся заспокоїться трохи... чи не замовили б ви їй словечка за мене?.. (Цілує руку.)

Вустя. За тебе?! Хіба ти, синку... думаєш?..

Хома. Матусенько! Та коли бог пошле мені таке щастя... то мені на тім світі й раю не треба! А як же б я шанував та жалував! Та ви б у мене жили як у Христа за пазухою!..

Вустя. Ох, синку мій, я така б була з того рада, що й господи! Більше й Марусі ніхто не любитиме... Тільки як Маруся справиться з своїм серцем!

Хома. Ох, що й казать! Коли другий посвата, милий, любий та вродливий, то нехай раює... Я тільки ж про Марусине щастя й дбаю... тільки про її щастя!..

ВИХІД V

Ті ж і Маруся.

Маруся (ввійшла з пляшкою й різною посудою). Насилу знайшла: ось і мед, і сир, і сметана...

Вустя. Для чого ти принесла, доню, той мед?

Маруся. Як же, мамо, треба гаразд молодого прийняти...

Хома (до Марусі). Здрастуй, Марусечко! Кого це так вітаєш?

Маруся. Грицька... адже він буде?

Хома. Буде, буде. Він у мене ночував, та оце виряджав сватів до Галини, то казав, що сюди зайде.

Вустя. Чого ж йому, коли так, сюди й заходити?

Маруся. До Галини?! А, чула щось... як до Галини? Він сюди обіцяв прийти... Він до Галини не піде!.. Хоч у мене й покрадено рушники... а не піде... не піде!

Хома. Заспокойся, голубочко, певно не піде!

Маруся (встає). Ха-ха-ха! Не піде!

Вустя. Чого ти, Марусе, смієшся?

Маруся. Так... мені повеселішало... згадала смішне... Слухайте, мамо, Хомо, лишіть мене саму тут. Гриць прийде, ми на самоті розмовлятимемо... тихо та любо...

Хома (до Вусті). Справді, нехай вони собі перебалакають... Зайдіть, мамо, до мене: ми за їхню згоду, за їхнє щастя хоч по чарці вип’ємо.

Вустя. То й ходім, ходім! Порядкуй уже сама тут, доню... щасти тобі боже! (Іде.)

Маруся. Мамо, потривайте... я ще щось хотіла вам сказати... (Коло дверей.) Обніміть мене! Простіть мене! Не сердьтесь!

Вустя (обніма). Що прощати, дитино моя, кохана моя? Чи я ж тебе не носила під серцем; чи я ж тобі не співала темними ніченьками; чи я ж тебе не вмивала дрібними слізоньками? Щоб я ще на тебе сердилась?! Та ти ж наша єдина втіха! Без тебе краще лягти в холодній, німій домовині! (Виходить.)

Маруся (поривається за нею). Мамо, мамо! (Біжить.)

ВИХІД VI

Хома сам.

Хома. Грицько незабаром прийде... я його підстроїв оце добре: до згоди не дійдеться, а Маруся піднесе йому меду, це певно. Ха-ха-ха! Отрута подіє не зразу - й кінці в воду! Настане мені жадана година! (Потира руки.) Скільки-то я надривав і катував себе, щоб перебороти ворогів; зостався тільки остатній щабель!.. Поможіть же мені всі чорти у цій справі! За коротку годину щастя з нею я радий на віки вічні на саме дно в ваше пекло дістатись! (Іде.)

ВИХІД VII

Маруся сама.

Маруся (після паузи виходе). Матері шкода... тільки нема чим і жаліти... моє серце перетліло!.. Тепер мені з’явилось усе... мов крізь туман, а все бачу... Грицько мене не любить... одружиться з Галиною. Дивитись на їх щастя, терпіти зраду і ковтати все сльози?.. Ні, не треба цього!.. Годі! Краще в домовину!.. Ляжеш в домовину, і я з тобою поруч ляжу... Нас вороги роз’єдинили, а ми все-таки з’єдинемось навіки! Так краще: ні мук, ні злоби... а спокій та тиха, німа згода. Насиплять високу могилу, поставлять хрест з двома хустками; вітрець буде хустками маяти і розмовляти тихо з могилою... (Схаменувшись.) Ох, я й забула! Де це мій рятунок, мій спокій? (Шука божевільно.) Де ж це він? Господи! Невже й його у мене украдено?! Де ж він?! А, ось! (Вийма з-за пазухи пляшечку.) Треба ж улити в пляшку! Швидче улити! (Влива й бовта.) Тепер усе готово!.. Тільки щоб прийшов! Чи прийде ж він?.. Прийде, прийде!..

ВИХІД VIII

Маруся і Гриць.

Грицько (ввійшов). Здрастуй, Марусечко!

Маруся. Здрастуй, Грицю! Спасибі, що прийшов, не одурив...

Грицько. Коли б ти мене так одурила, як я тебе!

Маруся. Борони боже! Сідай же, сідай, серденько! Давно ми з тобою рядком не сиділи... Посидьмо ж хоч наостанку!

Грицько. Якби не ти, Марусе, то ми б не розраялись ніколи! А тепер уже не поправиш!

Маруся. Хіба я цього хотіла? Ні, не хотіла... А, видно, доля уже така... кажуть, якась химерна... Що ж проти долі вдієш? Усе спробувала... Але чим далі... більше ще ненавидітиме...

Грицько. Хто тобі сказав?!

Маруся. Це вже так судилося. Я безсильна тепер, як билиночка... Куди мені проти необоримої сили!.. Хоч би ти на мене не сердився! Я тобі нічого не вчинила. А то мені така нудьга!.. Отут, бачиш, у мене гадюка під серцем... Вона тепер притаїлась, а я боюсь, щоб у голову не залізла!

Грицько. Що ти говориш, Марусе? (Набік.) Вона ніби не при собі: заговорюється! Невже звістка про Потапа так її вразила? (До Марусі.) А тобі Потапа жаль?

Маруся. Жаль?.. Мені трохи жаль матері, а то нікого... та й чим жаліти, коли тут камінь...

Грицько. Господь з тобою, Марусю!

Маруся. От-от, не буде вже ніякого ворога між нами... Було б тобі... на вечорниці не ходить...

Грицько. Та я після того й разу не був... засіли вони мені в печінках... Ще тягали через них... Певно, більш не піду до смерті!

Маруся. Не підеш, не підеш... я знаю... я хочу того. Інак, Грицю, не можна! Нас розраяли, а ми помиримось... Тільки сьогодні нам і можна помиритись... а то вже зроду: все ненавидітимеш більше та гірше... а другу покохаєш...

Грицько. Я тебе ненавидітиму?

Маруся. Здається, ти...

Грицько. За віщо ж? Хіба за Потапа?

Маруся. Може... але ти в тому не вільний: так уже треба...

Грицько. І ти мене ненавидиш?

Маруся. Ні, я хотіла... та не можу!.. Не можу... перебороти... От з тієї любові й гадюка заплодилася...

Грицько (зворушений). Марусю! Моє серденько! Заспокойся! У тебе мов пропасниця...

Маруся. Заспокоюсь, заспокоюсь... Заспівай ще мені... я давно не чула...

Грицько. Я б заспівав... так мене обняла чогось така журба, така нудьга, мовби серце здавило кліщами.

Маруся. Заспівай-бо, заспівай!

Грицько (співа)

Та не жур мене, моя мати,

Бо я й сам журюся,-

Ой як вийду за ворота,

Од вітру валюся!

Ой осідлаю та кониченька,

Коня вороного,

Нехай несе в чисте поле

Мене, молодого.

В чистім полі тирса шумить,

Катран зеленіє;

В чистім полі своя воля,

Аж серце німіє!

Ой вийду я на могилу,

Кругом подивлюся,

Як згадаю про ту волю,

Сльозами заллюся!

Маруся (увесь час, спершись руками об стіл, пильно дивиться на Гриця). Годі, годі! (Тремтить.) Випий же, любий мій, за нашу згоду меду! Щоб ми довіку більше не сварилися! (Вилива усе у кухоль.)

Грицько. Давай! Будь здорова! (П’є нахильцем.)

Маруся (шалено). Стій! Не все, не все! Лиши мені половину.

Грицько (кида кухоль на землю). Що се ти мені дала?

Маруся (плазує по підлозі, щоб зібрати те, що розлилось). А мені? Нема? Що ж це, я одна остануся?!

Грицько (хапаючись за груди). Хто в бога вірує, рятуйте! Пече мене!

Маруся (говорить божевільно). Ха-ха-ха-ха! Напоїла милого любощами... тепер... до Галини... не підеш!.. Ха-ха-ха-ха! Мене обніме!.. Вкупі ляжемо!..

Грицько. Отрута?! Ой смерть моя!.. Горить у мене все!.. Дух забиває!

Маруся. Мені, мені дай половину!.. Пробі... Я не хочу зоставатись без його... не хочу!

Грицько. Ой погибель моя! Рятуйте, рятуйте мене! Вогнем палить!

Маруся (скажено бігає). Рятуйте! Ха-ха-ха! Дайте ножа мені! Ха-ха-ха!

Грицько (схопившись). Не можу! Марусю! Що ти наробила? Я любив тебе... ми б щасливі були... а тепер... смерть... смерть!.. (Падає.)

Маруся (скажено рве на собі все, а потім з розпущеними косами кидається до мертвого). Ай! Устань! Устань! Не можна без мене!.. Як же рушники? Коли ж? Чого ж ти мовчиш? Бач... було б не ходить на вечорниці... (Божевільно дивиться на мертвого і співа.)

Ой не ходи, Грицю, та на вечорниці,

Бо на вечорницях дівки-чарівниці.

Котра дівчина та чорнобривая,

То ж чарівниця справедливая!

У неділю рано зілля копала,

А в понеділок переполоскала,

Прийшов вівторок - зілля зварила,

А у середу Гриця отруїла…

ВИХІД IX

Ті ж і Хома.

Хома (біжить). Що? Так зразу?! Знахарка передала! Марусю! Марусю! Ходім звідсіль!.. (Хоче одвести од мертвого.)

Маруся (держить тремтячими руками мертвого і не дає). Не дам! Не дам! Він мій тепер! Мій! (Тихо сміється.)

Хома. Збожеволіла? Диявольське кодло! Сили пекельні! Ви украли у мене мою здобич... Ха-ха-ха! Це чортячий жарт! Марусе! Ходім, ходім!

Маруся. Не дам! Не дам! Він мій, навіки мій! (Несамовито пригорта й голубить.)

Хома. Пропало все, все! Ну, так!.. (Вихоплює ножа, зарізується і пада.)

Маруся (немов колисаючи Гриця, співа)

У неділю рано матуся тужила:

«Ой нащо ж ти, доню, Гриця отруїла?»

«Ой мамо, мамо, жаль ваги не має,-

Нехай Гриць разом двох не кохає».

Завіса тихо спада.

_____________

ПРИМІТКИ

ДРАМАТИЧНІ ТВОРИ

ОЙ НЕ ХОДИ, ГРИЦЮ, ТА Й НА ВЕЧОРНИЦІ

Драма із давніх часів, народна, з музикою, співами, танцями, в 5-ти діях

(Сюжет взято із народної пісні і народного переказу про Марусю Шурай).

Вперше надруковано в збірці: Старицький М. Малоросійський театр, с. 155-221. На звороті титулу - цензурний дозвіл: «Дозволено цензурою. 6 сентября 1889 г. С.-Петербург».

У цій соціально-побутовій драмі М. Старицький використав мотив широковідомої пісні й літературної легенди про Марусю Шурай (Чурай), легендарну українську народну співачку й поетесу. Правдиво відтворивши соціальні протиріччя, автор, очевидно, з цензурних міркувань, зазначив: «Драма із давніх часів». Народна пісня про трагічне кохання Гриця і Марусі не раз привертала увагу драматургів, діячів сцени як тема чи один з головних мотивів. У 1884 р. за її мотивами написав п’єсу «Чары, или несколько сцен из народних былей и рассказов украинских» К. Тополя, в 1873 р. з’явилася п’єса В. Александрова «Не ходи, Грицю, на вечорниці», у 1895 р. - драма В. Самійленка «Маруся Чураївна». Проте жоден з драматичних варіантів не посів сталого місця в репертуарі через літературно-художню слабкість і несценічність. Поставлена трупою Кропивницького у 1882 р. п’єса Александрова навіть при тодішньому репертуарному голоді зійшла зі сцени після трьох-чотирьох спектаклів (Український драматичний театр, с. 212).

Перша редакція п’єси була створена близько 1885 р. під назвою «Маруся Чурай» і двічі заборонена цензурою, про що М. Старицький писав в одному з листів: «Була у мене п’єса «Маруся Чурай» з історичними дійовими людьми (Богданом Хмельницьким, Богуном) - заборонили з гвалтом; переробив я її на битову - така ж доля» (т. 8, с. 565). Щоб мати можливість поставити драму, М. Старицький скористався дозволеною на той час опереткою В. Александрова, перейменувавши відповідно до цензурного примірника дійові особи (Маруся стала Оленою, Хома - Гнатом, Вустя - Ївгою та ін.) та включивши окремі сцени з неї. А через три роки, коли цензура дозволила п’єсу, Старицький «її пустив під заголовком пісні, бо з цим заголовком вона зажила уже славу» (т. 8, с. 566). Це перероблений, порівняно з першим, варіант, про що можна судити з побіжної згадки про Богдана Хмельницького, Богуна, які діяли у першій редакції п’єси (Старицький, очевидно, використав один із народних переказів, за яким Марусю Чурай за вчинене злодійство було помилувано Богданом Хмельницьким). Треба думати, що переробку п’єси Старицький здійснив у 1887 р., коли було одержано цензурний дозвіл. Драма у новій редакції під заголовком «Ой не ходи, Грицю, та й на вечорниці» вперше була поставлена трупою Старицькогоу вересні 1887 р. і з того часу посіла постійне місце в репертуарі українських дожовтневих труп.

Більшість драматичних п’єс М. Старицького належить до музично-драматичних. Музику до п’єси «Ой не ходи, Грицю, та й на вечорниці» написав М. Лисенко (як зазначено на цензурному примірнику), хоча композитор ніколи не включав цієї музики в список своїх творів, очевидно, тому, що вона була обробкою народних пісень. Усі пісенні зразки, використані М. Старицьким,- це типові козацькі та чумацькі гуртові пісні: «Ой у лузі та і при березі», «Добрий вечір тобі, зелена діброво», «Ой у полі криниченька»; романсові: «Ох і повій, повій, та буйнесенький вітре», «Ох і зійди, зійди ти, зіронька та вечірняя», «Ой зрада, зрада, карі очі зрада»; жартівливі: «На вулиці скрипка грає», «Ой, надворі метелиця», «Ой дівчина горлиця»; щедрівка «Ой дзвін дзвонить» та ін. У п’єсі наявні вокальні номери, засновані на найпопулярніших мотивах (парубоцька «Назбирала некрутиків», «концертний» виступ «хору» з піснею «На городі калинонька, під горою терен»).

Виконавцями провідних ролей у п’єсі були М. К. Заньковецька (Маруся), М. К. Садовський (Гриць), І. К. Карпенко-Карий (Хома). З великим успіхом виступала у ролі Марусі Заньковецька. «П’єсу легко було перетворить,- і вона часто перетворювалась на дореволюційній сцені в яскраве етнографічне видовище, але якщо у виставі брала участь Заньковецька, цього ніколи не було... Життя людської душі і правда почуттів були на першому місці... Заньковецька підносила драму української дівчини до висот трагедії» (Дурилін С. М. Марія Заньковецька. Життя і творчість. К., 1955, с. 244-245).

Великою популярністю користується п’єса і на сцені радянського театру.

Подається за першодруком. Датується 1887 р.

_____________

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Вичитування тексту: Оксана Боров’як

Старицький М. П.

ОЙ НЕ ХОДИ, ГРИЦЮ,
ТА Й НА ВЕЧОРНИЦІ

178

Друкований текст для вичитування взято з:

Старицький М. П. Поетичні твори; Драматичні твори. Київ, Наукова думка, 1987.

Серія «Бібліотека української літератури»

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Вичитування тексту: Оксана Боров’як

© Форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2022

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2022

¹ - «Меланка» - популярний різновид новорічного рядження на Україні (назва походить, очевидно, від св. Меланії, день якої відзначався 31 грудня, коли звичайно відбувався і сам обряд). У супроводі музики ряджені з «Меланкою» (хлопець в костюмі дівчини або жінки) обходили село, співали щедрівки. Заходячи до хати, учасники процесії розігрували кумедні сценки - інтермедії. В деяких районах вистави розгортались за сценарієм, близьким до традиційної святочної гри «Коза», що зберегла найбільш архаїчні моменти ряджень, а в XIX ст. втратила первісний магічний характер, існувала як традиційна новорічна розвага.

² - Щедрик-ведрик...- один із варіантів популярної на Україні дитячої щедрівки. В XIX ст. щедрування було привілеєм нежонатої молоді, насамперед дівчат (на відміну від різдва, де головну роль виконували парубки) і дітей.

³ - Дуже тихо (лат.).- Ред.

⁴ - ...на Дін по рибу.- Йдеться про поширене на Україні в XV-XIX ст. явище - чумацтво. Чумаки торгували сіллю, солоною і сушеною рибою, привезеною з Дону, Азовського побережжя, Волги.