Глібов Л. І.

ПОЕЗІЇ

ПІСНЯ

Скажіть мені, добрі люди,

В кого я вдалася,-

Ще на світі не нажилась,

А в журбу здалася.

Чи вийду я у садочок -

Важенько вздихаю...

Чи співала б, чи летіла б -

І сама не знаю.

Чи вийду я до річеньки -

Оп’ять зажурюся...

Все дивлюся в степ широкий

Та й не надивлюся.

За хвилею хвиля друга

Шумить і женеться,

А у мене душа тужить

І серденько б’ється.

А як зійде місяць ясний

Гулять з зіроньками,-

Все плачу я, сердешная,

Дрібними сльозами.

Ясний місяць з зіроньками

Тихо розмовляє,

А у мене, молодої,

Розмови немає…

Скажіть мені, добрі люди,

Що мені робити?

Ой як мені на сім світі

Без кохання жити.

Чого б, бачся, журитися -

Життя золотеє:

І батько є, і матінка,

А все щось не теє…

Коли б мені дали крила,

То я б полетіла,

Голубкою на рученьки

Миленькому б сіла.

Сказала б я: кохаймося,

Мій милий козаче,

Милуймося, цілуймося,-

Бач, дівчина плаче!

Скажіть мені, добрі люди,

В кого я вдалася?

Ще на світі не нажилась,

А в журбу здалася.

Тоді б же я, добрі люди,

Вас би не питала:

Жила б собі, співаючи,

Та й горя б не знала!

1855

ДУМКА

Як за лісом, за пролісом

Ясне сонце сходить,

Як за морем, за далеким

Десь воно заходить,-

Я згадую інший ранок,

Інший вечір бачу.

Та й думаю: було колись,

Тепер не побачу.

Я згадую тоді про степ

Широкий, пахучий,

Та й думаю: і я тоді

Неначе був луччий.

Там був простір, всюди воля,

Жилось, як хотілось:

Молодому, безпечному

І лихо не снилось.

Вийдеш собі - любо глянуть:

Кругом все співає...

Куди ідеш, чого ідеш -

Ніхто не спитає...

Небо ясне, степ - як море,

Трава зеленіє,

Льон синіє, гречка пахне,

Пшениця жовтіє.

По пшениці теплий вітер

Хвилями гуляє,

Молодую пшениченьку

Неначе гойдає.

Над берегом чайка скиглить,

Діток доглядає;

На толоці вівчар в брилі

На сопілку грає.

Там синіє Дніпр широкий

З жовтими пісками,

З високими берегами,

З темними лісами…

Шумить, біжить стародавній,

І буде шуміти,

А мені вже, самотньому.

Та й не молодіти....

Года ж мої, орли мої,

Скажіть, де ви ділись -

Чи ви в лісі, чи ви в морі

З лиха притаїлись?

Озвітеся, вернітеся,

Я вас пришаную,

Як дівчину коханую,

Я вас поцілую!

Нема чутки, нема вістки,

І не озовуться,-

Тільки в степу речі мої

За вітром несуться…

Видно, вже вас, года мої,

Та й не дожидати;

Двічі, мабуть, козакові

Не парубкувати…

Нехай же вам, года мої,

Легесенько йкнеться,

Та з іншими, та з кращими

Хороше живеться!

1858

ПІСНЯ

Летить голуб понад полем,

Спочинку не має,

І долини, і діброви,

І луги минає.

Ні в садочку вишневому,

Ні в лісі густому

Не живеться, не сидиться

Йому молодому.

Сидить козак край дороги,

Коня попасає,

До голуба, до сизого,

Тихо промовляє:

- Ой куди ти, сизокрилий,

Куди поспішаєш,

Що й долини і діброви,

І луги минаєш?

Хіба й тобі, мій голубе,

Не жалко нікого?

Хіба ніхто не кохає

Тебе молодого?..

Ой спустися, сизокрилий,

Оддиш ізо мною -

Полетимо в інше поле

Разом із тобою.

За горами, за ярами,

На іншому полі

Пошукаємо з тобою

Щасливої долі.

Ми знайдемо, мій голубе,

Зелені діброви,

І долини квітчастії,

І чорнії брови.

Ми знайдемо в темнім лузі

Червону калину,

І сизую голубоньку,

І гарну дівчину.

Сизокрила голубонька

Тебе приголубить,

А гарная дівчинонька

Козака полюбить.

[1859]¹

ВЕЧІР

Чи згадуєш, дівчинонько моя,

Як згадую без тебе я

Той вечір тихий над водою,

Як сумували ми з тобою,

Що бог нам доленьки не дав?..

В садочку соловей співав,

За гай спускалось сонце ясне,

Плескалась рибка на воді...

«От скоро й божий день погасне»,

Сказала ти тоді

І загадалась, зажурилась,

Головкою на рученьку схилилась,-

І на рукавця із очей

Сльоза тихенько покотилась...

Бажав я бачить світ, людей,-

Та й бачив світ, з людьми спізнався:

А все туди не раз душею рвався,

Де соловей в садку співав

В той вечір тихий над водою,

Де сумували ми з тобою,

Що бог нам доленьки не дав…

Неначе там я щастя поховав!

1859

ПАНЯНОЧКА

Була наша паняночка

Хоч куди дівчина:

Моторная, звичайная,

Гарная дитина!

Не гордая, розумная,

Хороша на вроду,-

Ви такую миловиду

Чи й бачили зроду!

Вона й сама, лукавая,

Про се добре знала,-

Свою косу шовковую

Тричі заплітала;

Заплітала, прибирала,

У дивник гляділа,

Холодною водицею

Біле личко мила...

А те личко, мов зіронька

Темненької ночі,

Та ще к тому чорні брови

І яснії очі;

Стан правенький, мов тополя,

Щічки - мов калина,

Шийка - наче крейдяная,

Губоньки - малина!

Подруженьки-голубоньки

Дивуються Галі,

А цвеники мовчать собі,

Чортма й жарту далі.

Сидять собі та моргають,

Тільки й мають мови:

«Дивись,- каже,- які очі,

А глянь, які брови!»

І я, було, дивлюсь довго

Та й не надивлюся,

А щоб чого не сталося,

Візьму й одвернуся...

Бодай би ви, дівчатоньки,

Та по моїй мові

Були собі щасливенькі

Та жили здорові!

І нащо ви повдавались

Такії прекрасні;

Нащо блищать ваші очі,

Як зіроньки ясні!

І нащо ви поміж людей,

Мов тії синиці,

Все снуєте та робите

Такії дурниці,

Що парубок світом нудить,

А ви, молоденькі,

З його туги, з його лиха

Сміяться раденькі?

[1859]

ЖУРБА

Стоїть гора високая,

Попід горою гай,

Зелений гай, густесенький,

Неначе справді рай.

Під гаєм в’ється річенька...

Як скло вона блищить;

Долиною зеленою

Кудись вона біжить.

Край берега, у затишку,

Прив’язані човни;

А три верби схилилися,

Мов журяться вони,

Що пройде любе літечко,

Повіють холода,

Осиплеться їх листячко,

І понесе вода.

Журюся й я над річкою…

Біжить вона, шумить,

А в мене бідне серденько

І мліє, і болить.

Ой річечко, голубонько!

Як хвилечки твої -

Пробігли дні щасливії

І радощі мої…

До тебе, люба річенько,

Ще вернеться весна;

А молодість не вернеться,

Не вернеться вона!..

Стоїть гора високая,

Зелений гай шумить;

Пташки співають голосно,

І річечка блищить.

Як хороше, як весело

На білім світі жить!..

Чого ж у мене серденько

І мліє, і болить?

Болить воно та журиться,

Що вернеться весна,

А молодість... не вернеться,

Не вернеться вона!..

1859

ЗІРОНЬКА

Як тільки ясний день погасне

І ніч покриє божий мир,

І наше лихо трохи засне,

І стихне людський поговір,-

Я йду до берега крутого

І довго там дивлюся я,

Як із-за лісу, з-за густого

Зіходить зіронька моя.

Багато зірочок блискучих

Розсипано по небесах,

Неначе квіточок пахучих

Скрізь по долинах та лугах,-

Одна вона усіх ясніше,

І краще всіх, і ближче всіх;

Її й вітрець не поколише

У тихих небесах святих.

Горить, як свічечка у бога,

Не відає й не чує, як

Оттут, край берега крутого,

Сумує іноді козак.

Була у мене молодого,

Ще ясна зіронька одна,

Та вже од вітру, од лихого,

Погасла, ясная, вона...

При їй жилося веселіше

І нічого було тужить,

Без неї стало і темніше,

І важче на сім світі жить…

Ой, зіронько, моя ти любко!

Ще ж на світі зосталась ти:

Світи ж мені, моя голубко,

Серед мирської темноти!

Як тільки ясний день погасне,

І ніч покриє божий мир,

І наше лихо трохи засне,

І стихне людський поговір,-

Ти із-за лісу, з-за густого,

Зіходь на небо погулять:

Тебе край берега крутого

Щодня я буду виглядать,

На тебе, ясную, дивиться,

З тобою тихо розмовлять,

З тобою плакать і журиться,

Щасливу долю викликать...

[1860]

МОЯ ВЕСНЯНКА

Ізнов прийшла весна-красна,

Ізнов зазеленіло поле,

І розвилась верба рясна...

Чом ти не розцвітаєш, доле?

Чого така ж, як і торік -

Ідеш похила, невесела.

Мов подорожній чоловік

Через чужі долини й села?

От скоро вже і журавлі

Поприлітають в степ широкий;

Забовваніє у брилі

Вівчар в степу серед толоки;

От незабаром і садки

Зеленії розпустять віти,

І розцвітуть квітки-маки,

Співатимуть веснянку діти...

Коли ж з тобою, доле, ми

Повеселішаєм, як діти?

А, бачся, й можна б: між людьми

Чому б і нам не порадіти?

Погляньмо: всюди красота;

Холодну землю сонце гріє;

Цвіте мир божий - процвіта;

У полі жито половіє...

Ні, не співать нам, доле, ні!

Нам тільки слухать, як радіє

Усяка пташка навесні,

І ждать - коли-то хліб поспіє...

1862

ДО ВОРОЖКИ

Ой лишенько, бабусенько,

Серденько болить!

Навчіть мене, голубонько,

Що йому робить?

Куди гляну - серце в’яне:

Красен божий світ,

Бринять всюди паняночки,

Як королів цвіт…

Піймав би я любесеньку -

Принади нема:

Нема грошей-побрязкачів -

І вдачі катма!

Поворожіть, бабусенько,

Дайте грошенят -

Куплю собі поле й хату,

Коней-соколят;

Приберуся в оксамити

На диво панам,

Стукну-брязну підківками,

Словами додам!

Буде в мене принадонька -

Пташки налетять,

Клюватимуть принадоньку,

Мене звеселять.

А то лишко, бабусенько,

Принади нема:

Нема грошей-побрязкачів -

І вдачі катма!

[1862]

«Ой не цвісти калиноньці…»

Ой не цвісти калиноньці

В зеленім гаї,

Не гуляти козакові

У ріднім краї.

Ішов козак дорогою

Не в Крим, не по сіль,

Зустрілася пригодонька -

Вдовина постіль.

На білії подушечки

Головку поклав,-

Забув тую дівчиноньку,

Що дома кохав...

Ой не цвіте калинонька

В зеленім гаї,

Плаче нишком дівчинонька

У своїм краї.

Ніхто в світі жалю її

Не чув і не знав,

Тільки тая тополенька,

Де голуб сідав.

Під тією тополею

Травиця росте,

Між травою зеленою

Барвінок цвіте.

Дівчинонька барвінкові

В’януть не дає:

Щовечора тихесенько

Сльозами поллє...

Високая тополенько,

Зеленій, шуми!

Цвіти, цвіти, барвіночку,

З весни до зими!

Довіку вас дівчинонька

Буде доглядать,

З вами тугу розважати,

Долю викликать...

1867

НЕ ПЛАЧ, ПОЕТ!

Не плач, поет, хоч як там трудно, тяжко буде!

Не плач, не треба сліз твоїх;

Плаксивих дум тепер нігде не люблять люди,

І лишенько чуже - їм сміх.

Всім веселіше жить, коли кругом сміються,

Бо горя скрізь доволі є.

І через золото, он кажуть, сльози ллються,-

Нащо ж ще горенько твоє?

Не плач, поет! Жалійсь про все собі самому,

Неси в могильний свій скиток...

«Він,- скажуть,- гореньком не докучав нікому,

Йому хвала, йому вінок».

1890

РОЗМОВА

Із-за гори місяць ясний

На луг поглядає;

Край берега дівчинонька

Тихо походжає.

Вона ходить, як зіронька,

По темному лугу

І співає-розважає

Дівочую тугу:

«Де ж ти, милий, голуб сизий,

Мій коханий друже?..

Ой не шуми, дібровонько,

Не розцвітай, луже!»

Вітер віє по діброві,

І пісня лунає;

До дівчини луг широкий

Гуде-промовляє:

«Ой жаль мені, дівчинонько,

Ой жаль мені дуже,

Що ти мені приспівуєш:

«Не розцвітай, луже!»

Ой не буду розцвітати,

Бо нема для кого,-

Заорали доріженьку

До лугу старого».

Одмовляє дівчинонька:

«Не журися, луже,-

Є у тебе дібровонька,

Шумить вона дуже;

Буде тебе розважати,

Як і розважала,

Холодочком повівати,

Щоб трава не в’яла».

До дівчини луг широкий

Гуде-промовляє:

«Не все теє поле знає,

Що в лузі буває…

Дібровонька - сестра лугу,

Дружина - калина;

Нема в світі, дівчинонько,

Як вірна дружина».

[1890]

ЯРМАРОК

Тече, шумить Дніпро славний,

Дорога весела:

Луги, піски, ліси, гори,

Городи і села.

Городище стоїть вище,

А Власівка нижче;

Чого мені в Городище? -

У Власівку ближче.

В Городищі спотикачі,

Тини й перелази,

А Власівка ярмаркує

На рік по три рази;

Тут немає перекору,

Ми самі хороші,-

Гуляй, душа, без кунтуша!

Гиля, гиля, гроші!

Очі скачуть, всюди бачуть...

Чого там немає?

Сміх та гомін, співи, жарти,

І музика грає.

Цокотухи, бублейники,

Перекупки з міста,

Охвицери і півники

З медового тіста;

І гарячі гречаники,

І пироги з м’ясом,

Вишнівочка, наливочка

І шаплики з квасом;

І тараня, і чехоня,

І горох, і хляки,

Туленики, крутеники,

І в решеті раки;

Відра, вікна і колеса,

І ночви, і скрині,

І корови, і овечки,

Кавуни і дині;

І линтварі, і чоботи,

І бруски, і цвяшки,

Горшки, миски і макітри,

Чарочки і пляшки,-

Усього тобі доволі:

І збіжжя, і снасті,

Ще й весела хатиночка

Шинкарочки Насті.

Чорнявенька сластьониця

Жарок роздуває

І до себе, шуткуючи,

Гостей закликає:

«Привертайте, не минайте,

Сластьоночки плачуть,

Пухнатенькі, рум’яненькі,

Самі у рот скачуть».

Поглядає циган ласо,

Сміється, бормоче:

«Закупив би все печиво -

Кишеня не хоче».

А там бринять під ятками

Усякі розкоші:

Бакалія і ласощі,

І брехні хороші;

Калган, перець, бразолія,

Бодян і кориця,

І калія, і кармазин,

І дрібна дурниця:

Намистечко, сережечки,

Мальовані ложки,

І гаплики, і гудзики,

І персні, і стьожки;

Солодкії хвиги-миги,

Гостинці німецькі,

Інжир, ріжки і горіхи -

І наші, і грецькі;

Демікотон і китайка,

Очіпки парчеві,

І пояси, і хусточки,

І шапки смушеві;

Пайстра, плахти і намітки,

Шовки, оксамити,

Черевички цяцьковані,

І роблені квіти.

Паняночки-весняночки,

Як мак, процвітають,

А за ними паниченьки

Орлами літають;

Тиняється і гульвіса,

Кусає орішки,-

Продаю, мов, добрі люди,

Витрішки і смішки,

Як індик той, всюди ходить

Багатир спесивий,

Що захоче, все купує,

Вередун щасливий;

Біля яток дідок сивий

На бандурі грає

І про свою скупу долю

Тихенько співає:

«Доле моя, доле моя!

Чом ти не такая,

Ой чом же ти не такая,-

Як доля чужая?»

[1890]

NOCTURNO

На небі ніч, і всюди ніч чорніє,

І місяць десь в далекім небі спить…

Чого ж квилить душа і серце мліє? -

І ніч мовчить, і все кругом мовчить.

Не знає ніч, що діялось учора,

Не відає, якії бачить сни

Померклий день Содома і Гоморри…

Засни ж і ти, перо моє, засни!

1891

НА ПЕРЕЛАЗІ

Минає заспаная ніч;

Уже на світ благословиться;

Про Новий рік весела річ

От-от усюди розлетиться.

Старий Сатурн не спить, сидить

На перелазі «для параду»,

Де слідом день за днем біжить

У тую вічную леваду.

І рік старий туди приплівсь,

Аж ледве ніженьки волочить;

Звичайно дідові вклонивсь

І моститься, щоб перескочить.

- Тривай! - Сатурн загомонів,-

Попереду признайся, сину,

Чи все гаразд ти поробив,

А то намну тобі чуприну!

І каже той: - Робив я те,

Чого бажала в світі доля;

За що ж чуприну намнете,

Коли моя невинна воля?

Сатурн на нього придививсь

І гнівно по косі заляпав…

- Ти,- каже,- і брехать навчивсь!

А хто ж то ніс тобі подряпав?

- Се так Чайченко удружив,-

Промовив той і засмутився,-

Пошелестіти захотів

І просторікать заходився.

Поетів наших осміяв,

Чорнилом ліру їх обляпав;

Я дуже заступаться став,

А він, завзятий, ніс подряпав.

Старий Сатурн зареготавсь:

- Ну, добре ж,- каже,- любий сину!

Хоч трохи лиха і набравсь -

Не жаль, бо за свою родину.

Ну, перелазь! Гляди ж мені,

Шануйся там у царстві славнім!

Вклонись кумі-старовині,

Усім бувальцям стародавнім.

І крехчучи старенький рік

За перелазом опинився;

- Прощайте! - він гукнув і - зник…

Був і нема, неначе снився…

Туман розвіявся, як дим;

Рум’яний ранок виглядає

І світом золотим своїм

Ліси і гори обливає.

Устало сонце: Новий рік

До нас поважно виступає,

А Кенир-дід, мов молодик,

Згори віршує-посипає:

Зійшла «Зоря» на Новий рік

І ясно світить в поле наше.

Пошли вам, боже, довгий вік!

Нехай радіє щастя ваше!

Нехай вам доленька сама

Дарує всякую пашницю,

Людей дотепних до письма

І гарних творів паровицю!

Дай, боже, жити без біди,

Не убивать, як кажуть, муху,

А любо пить вино, меди

І на потуху варенуху!

1891

МИКОЛІ ЛИСЕНКОВІ

Ювілейне привітання

Земляче коханий,

Наш голубе сивий,

Тобі наш привіт!

До правди прихильний,

Прожив ти на світі

Півсотеньки літ.

На рідному полі

Співучую долю

Вподобав ти нам,-

На втіху сучасну,

На спомин унукам,

На славу дідам.

І дякуєм щиро,

І щиро бажаєм

В веселий сей день,

Щоб вітер не зносив,

Пісок не заносив

Народних пісень.

Пошли тобі, боже,

Вік довгий і ясний,

Бандурі не спать,

І рано, і в вечір

Наш затишок темний

І нас звеселять.

1893

НАД ДНІПРОМ

Шумить Дніпро славний, і досі шумить;

Всього надивився - і щастя, і горя;

З далекого краю біжить він, біжить

До рідного степу, до Чорного моря.

Була колись доля... Траплялось тоді

І слави чимало, багато і шкоди…

Минулось, забулось... По бистрій воді

Гуляють берлини, свистять пароходи.

Над берегом є там крутая гора,

На ній бовваніє самотня могила;

Усі її знають - старі й дітвора:

Земля Кобзаря там навіки покрила.

Співав колись щиро, і пісня його

Орлом бистрокрилим літала усюди;

На божому світі дізнавсь він всього,-

І слави, і ласки, і кривди Іуди...

Тече Дніпро славний, як голуб гуде;

Синіє туман у широкому полі;

Стоїть над горою хрест божий і жде

Апостола правди і доброї долі.

[1893]

У СТЕПУ

Ол. Ам. Тищинському

Хоч доля привела у город суєтливий,

Добра і зла прикрашений вертеп,

Я все-таки люблю сіножаті і ниви,

Люблю широкий, тихий, рідний степ.

Там ясная зоря, як радість, привітала,

Літала на коні там молодість моя;

Про щастя, про любов надія там шептала,-

І любо слухалось, і щиро вірив я.

Даль степова кругом, як море, там синіла

І здалеку бринів густий зелений гай;

Чи добрий чоловік, чи доля насадила -

То був наш тихий, невеличкий рай.

Була там пасіка, стояв курінь маленький,

І пасічник-дідок там віку доживав;

І дуже я любив його куток тихенький:

Там, оддихаючи, про все я забував.

І опівдні, і ввечері, бувало,

На таганку кипить маленький казанок,

І приязно мені, притовкуючи сало,

Про давню давнину розказував дідок.

Збиралася туди гулять молодіж наша;

До півночі в гаю пісні лунали, сміх;

Вечеряли гуртом - і дідусева каша

Була смачніша нам присмачок дорогих….

Та... не бува, сказав хтось, двічі літа…

Прийшла біда - і час смутний настав:

Підкралася кишеня грошовита,

Хтось без жалю веселий гай зрубав,-

Понівечило все чиєсь життя ледаче!..

І дуже, дуже жаль тепер мені,

Душа болить... Тепер там ворон кряче

Та ятіл приліта довбать гнилії пні.

Де пасіка була - трава зазеленіла,

І не курить уже там любий таганок;

В густій траві сховалася могила,

В могилі тій забутий спить дідок.

Колись не так було: ще ранньою весною

Злітались пташечки і солов’ї співать…

Осталася одна береза сиротою

Самотньої могили доглядать;

Схилилася вона, додолу віття гнуться;

У головах старенький хрест стоїть…

Настане ніч - з берези сльози ллються,

І вітрик по траві тихенько шелестить...

О, скільки є могил, де спить життя козаче!

Та де ж вони? Де їх тепер шукать?

Ніхто, ніхто над ними не заплаче:

І плакать нікому, і плакать не велять…

[1893]

ПТАШКА

Жила в мене пташка в цяцькованій клітці,

Було їй доволі зерна і водиці;

Співала коханка, себе розважала

І томлену душу мою звеселяла.

Надворі лютує зима-лихоманка,

А в мене у хаті щебече веснянка,

Аж серце радіє, неначе я чую

Весну мою давню, весну золотую...

Раз якось весною, у ясну годину,

Я виніс в садочок веселу дружину;

На яворі вибрав найкращую вітку,

Повісив між листям будиночок-клітку.

«Співай, моя пташко, гуляй на просторі.

Щоб сонечко чуло, щоб бачили зорі!

Як вечір настане і годі співати -

Вертайся додому вечерять і спати.

Як літо поверне до теплого краю,

Тебе, моя любко, я в хату сховаю!»

І дверці одкрив я; вона полетіла,

З вершечку на явір, щебечучи, сіла

І дуже зраділа, так любо співала,

Ще краще, ніж в хаті, мене привітала;

Веселая воля на неї дихнула -

І пташка у поле стрілою майнула.

Не раз за горою день божий ховався

І ранок рум’яний росою вмивався;

Ходив я в садочок щодня виглядати,

А пташки моєї нема, не чувати.

І літо минуло, і осінь приспіла,

І листям пожовклим всі стежки покрила,

І вітрик в садочку не так уже дише,

Порожнюю клітку сердито колише,

Зима-лихоманка морозцем дмухнула -

А пташка-коханка про мене забула:

Десь іншої долі шукать полетіла…

Веселочка-воля! Кому ти не мила?..

[1893]

ДУМКА

Турбується наш невсипущий світ;

І день і ніч і йдуть і їдуть люди,

Нагадують про слово давніх літ:

Те бачили - побачимо, що буде.

Сказать би їм: було і поплило,

Коли і що там буде - не вгадаєм,

А те, що є і всюди поросло,

Ми бачимо щодня і добре знаєм.

Там гордий ліс на ввесь майдан шумить,

А там черв’як билині корінь точить,

Там щастя декому добро сулить,

А там біда сльозами злидні мочить.

А там дукач гладкий смакує як!

Всього кладе повнісінькую ринку,

Ще й цуцику дає, щоб знав він смак,

А там бідняк гризе суху скоринку.

Там пан-гаман по сто рублів дає

Пройдисвіту, що речі медом маже,

А хто шепне про горенько своє,

Тому «біг дасть» ласкавенько він скаже.

І жаль мені, квилить душа моя,

Що бачать те і терплять люди;

Усе одно і всюди чую я:

Так і давно було, то так воно і буде.

1893

ПІД КАЛИНОЮ

Нічка тиха Україну

Одвідать прийшла,

У садочок до калини

Гостей привела.

Стояв козак з дівчиною:

«Ох,- каже,- біда!

Люблю тебе, як рибоньку

Холодна вода».

Усміхнулась дівчинонька:

«Чом не буть біді,

Коли кипить дурне серце

В холодній воді!»

Одмовляє козаченько:

«Ой, як же не буть,

Коли твої карі очі

І в воді печуть».

Розсердилась дівчинонька:

«Прибріхувать звик!

Нехай тобі тричі сяде

Тіпун на язик».

Моргнув усом козаченько:

Ох, лихо моє!

А я ж думав - серце буде

Навіки твоє».

Одказала дівчинонька:

«Ось годі тобі!

Тоді буде, як виросте

Гарбуз на вербі».

Засміявся козак жвавий:

«Знайду, що зробить!

Перекинусь вітром буйним -

Гарбуз полетить».

Одрізала дівчинонька:

«А, тобі напасть!

Хто шуткуючи кохає,

Бог щастя не дасть…»

Засмутився козаченько:

«Не слід так казать,-

Пошли, боже, нам з тобою

На рушничку стать».

Та й замовкла дівчинонька,

І козак замовк...

Потім... глянули... схилились...

І тихенько чмок!..

Обняв любо дівчиноньку

Козак молодий;

«Оце,- каже,- краще буде,

Ніж гарбуз дурний!»

Засміялась дівчинонька:

«Не будь брехуном!

Коли любиш - люби серцем,

А не язиком».

1893

ПЕРЕКОТИПОЛЕ

Уривки з невикінченої поеми

[I]²

II

Серед степу широкого

Там, на Україні,

Стояв хутір невеличкий

В зеленій долині.

Як тепер-от живо бачу

Будинки з садочком;

Коло двору дідусь ходить

З грушевим ціпочком.

Небо ясне, степ - як море,

Трава зеленіє,

Льон синіє, гречка пахне,

Пшениця жовтіє.

По пшениці теплий вітер

Хвилями гуляє

Молодую пшениченьку

Неначе гойдає.

Над берегом чайка скиглить,

Діток доглядає,

На толоці вівчар в брилі

На сопілку грає.

По пашнях лелека бродить…

Байрак бовваніє...

У дідуся сивенького

Аж серце радіє.

Щиро дідусь бога славить,

Бога вихваляє,

Що і його, милосердний,

В світі не минає.

Бо жив дідусь із бабою

І гарно, і мирно,

Хазяйствено і байдуже,

І во всім примірно.

Їздив дідусь із бабою

В хорошім берлині,

Їли славно, славно пили,

Спали на перині.

Звався дідусь Степан Хомич,

А баба Варвара -

Трохимовна по батюшці,-

Хорошая пара.

Пані собі здавалася -

Баба невеличка,

Зате була молодою

Гарна молодичка!

Знавав колись дідусь лихо

В молодії літа -

Була не раз через Варю

Його спина бита.

За те дідусь...

Та й не одну харю,-

Всіх розігнав, королем став

І взяв собі Варю.

Та й зажили вони важно,

Стали багатіти,

Стали у них і грошики

В скрині брязкотіти.

Були у них і волики,

Мались овечата,

І корови, і телятка,

Були й коненята.

І садочок вишневенький,

І дулі родили,

І кислиці, і ягоди,

І бджоли гуділи.

Була земля, було сіно,

Кабанів кололи;

І два млина на вигоні

На вітрі мололи.

Була птиця усякая

І деяка справа:

І долотце, і сокира,

І хатина брава.

І хліб в скиртах, коло клуні,

І плужок, і рало,

І озерце поза двором

Об берег плескало.

Там, по волі, у садочку

Соловейко свище,

А від хати прямо в полі

Видко Городище.

[III]³

IV

Розказав я про дідуся,

Про його бабусю;

Тепер пора починати

Про доненьку - Мусю.

Не будь доні, як водиться,

То про що й писати?

Прочитають сюю повість,

Та й ну глузувати:

«Що він таке вибріхує?

Тільки й має мови -

Про степ глухий, про ярмарок,

Про темні діброви.

Подавай нам чорнобривку,

Гусарина, што-лі!..»

Пострівайте, не смикайтесь:

То не в вашій волі!

«Што-лі» нема - попродали,

А дівчину маєм.

Та де ж вона? - Пострівайте,

У степу піймаєм!

Дарма, що степ глухий собі,

Та він серцю милий;

Вийдеш, глянеш - всюди видко

Ліси та могили,

Там шлях в’ється, мов гадюка,

Череда рябіє.

А там хутір чепурненький

Весело біліє;

Жайворонок над травою

Крильцями тріпає;

У діброві соловейко

Голосно співає...

А приволля, а роздолля!

Думок - ціле море:

Про чубатих наших дідів,

Про їх щастя й горе.

Годі ж, буде про степ співать,

А то ви й насправжки

Не схочете спересердя

Дослухати казки.

Бодай би вас, паниченьки,

Дівчата любили,

Що ви степу квітчастого

Та й не полюбили...

Раз під вечір, на масниці,

У нашого пана

Була уся кумпанія

Вельми дуже п’яна.

Пили пунші і спотикач,

Варену варили,

Дулівочку, вишнівочку

Частенько цідили.

Славні були вареники,

Густая сметана,

Млинці з маслом, горілочка,

Звісно - запікана.

Степан Хомич давав бенкет;

Треба було дати,

Треба було добрих людей

Та й пошанувати:

Бог дав йому дочку Мусю -

Як не підгуляти,

У бесіді з сусідами

Скуку не прогнати?

Ой прогнали таки добре,

Ніде правди діти,-

Пустували, їли й пили

Скільки можна пити.

Було сміху чималенько...

Як не реготаться:

Той танцює, другий туди ж,

Та ніяк підняться.

Один вийшов кудись на час,

Довго не вертався...

Огляділись - шукать-гукать:

«Де се він дівався?»

Коли туди - аж він сидить…

«Що се ти, небоже?

Ходім лишень!» - А він хропе…

Не молодець, може?..

Гарно-таки погуляли.

Зате дочка Муся

Вийшла така прекрасніша

І, як кажуть, дуся.

Росла вона, розцвітала,

Мов той квіт у полі,

Не знаючи ні негоди,

Ні гіркої долі;

І доцвіла паняночка

До тії години,

Коли й серце стає биться

Не як у дитини!

Коли воно чогось хоче,

Та не вимовляє,

Чи співала б, чи летіла б -

І сама не знає.

І мати є, і батенько,

Життя золотеє:

І їсти є, і пити є,

А все щось не теє...

А як, бува, зустрінеться

З козаком чорнявим,

Соромиться... а тимчасом -

Зирк оком лукавим…

Золотая годинонько!

Хто тебе не знає?

Хто, про тебе згадуючи,

Важко не зітхає!

Не жалкує, що раз тільки

На віку прилинеш -

Пожартуєш, причаруєш,

А далі й покинеш?

Добре тому, хто зуміє

Тебе шанувати,

Щоб було чим на старості

Про тебе згадати!

Єсть же люди, що і тебе,

Милую годину,

Не жалують, обманюють,

Мов чужу дитину.

А як прийде непрохана

Старість з сідиною,

Жалко стане, що чортзна-як

Розійшлись з тобою.

Подивляться, як гуляє

Молодість рум’яна,

Зажуряться та й заплачуть,

Мов та баба п’яна!..⁴

V

Ой у полі на просторі,

В зеленій долині,

Тече річка, мов слізонька

По милій годині.

Года ж мої, літа мої,

Скажіть, де ви ділись:

Чи ви в лісі, чи ви в морі

З лиха притаїлись?

Озвітеся, вернітеся,

Я вас пришаную;

Як дівчину, як милую,

Я вас поцілую!

Ой у полі на просторі,

В зеленій долині,

Тече річка, мов слізонька

По милій годині.

Коло річки по бережку

Дівчинонька ходить,

З далекої доріженьки

Та й очей не зводить;

По дорозі, по далекій,

До Чорного моря

Полетіла розмовонька -

Та й не знає горя.

А хоч знає, хоч не знає,

Так нехай згадає,

Що без його дівчиноньці

І шани немає.

Розсердилась стара ненька,

Стала доню бити,

Що не хоче немилого

Козака любити...

За хвилею - хвиля друга

Шумить і женеться,

А в дівчини душа тужить

І серденько б’ється.

Ходить вона по бережку

Та й пісню співає;

Голос її, мов сироти,

В полі замирає:

«Шумлять верби в кінці греблі,

Що я насадила,

Нема мого миленького,

Що я полюбила.

Хилилися густі лози,

Куди вітер віє,

Дивітеся, карі очі,

Відкіль милий їде.

Хилилися густі лози

Та вже й перестали;

Дивилися карі очі -

Та й плакати стали…

Глибокії криниченьки,

Короткії ключі,-

Та вже ж мені докучило,

Миленького ждучи.

А хоч довгі, хоч короткі,

Треба досягати;

Мені свого миленького

Треба дожидати…»

Пожурилась дівчинонька

Та й пішла до хати...

Без милого порадоньки

Нікому подати.

Була пора золотая,

Весела година,

Жила вона без лишенька,

Як мала дитина.

Та горенько! Тії тижні

Минулися рано...

А на світі з недолею

Нам жити погано!

«Кого ж вона щиро любить?»

Попитають люди;

Постривайте, не смикайтесь:

Ще річ про те буде!..

У неділю ранесенько

Дівчинонька встала,

Свою косу шовковую

Тричі заплітала.

Заплітала, прибирала,

У дивник гляділа,

Холодною водицею

Біле личко мила.

Біле личко - мов зіронька

Темненької ночі

Та ще к тому чорні брови

І карії очі.

Батька й неньку на весілля

Сусіди прохали:

Доню, бачиш, молодую

Заміж віддавали.

Поїхали на весілля,

Поїхала й Галя,

Хорошая та милая,

Як пишная краля.

Подруженьки-голубоньки

Дивуються Галі,

А цвеники примовкнули,

Нема й жарту далі…

Сидять собі та моргають,

Тільки й мають мови:

«Дивись,- каже,- які очі,

А глянь, які брови…»

_______________

ПРИМІТКИ

До цього розділу включено майже всі поетичні твори Л. Глібова українською мовою, які частково друкувалися ще за життя письменника на сторінках «Черниговских губернских ведомостей» (1855-1861 роки), журналів «Основа» (1862 рік), «Зоря» (1892-1894 роки).

Щодо творів для дітей, то переважна більшість їх друкувалася на сторінках галицьких видань («Дзвінок», «Бібліотека для молодіжи міщан і селян») в 1890-1893 роках.

ДУМКА («ЯК ЗА ЛІСОМ...»)

Вперше надрукована в «Черниговских губернских ведомостях» (1858 р.). Ця поезія - перший розділ з поеми «Перекотиполе».

ПІСНЯ («ЛЕТИТЬ ГОЛУБ ПОНАД ПОЛЕМ...»)

Вперше надрукована в «Черниговских губернских ведомостях» (1859 р.). Присвячена М. П. Кунашевській, дочці завідуючого Чорноострівським училищем, де Л. Глібов вчителював в 1856-1858 роках.

ВЕЧІР

Вперше надрукована в «Черниговских губернских ведомостях» (1859 р.). Пізніше (1862 р.) - в «Черниговском листке» було надруковано російський вірш Л. Глібова під назвою «Вечер» (вміщений в нашому виданні), який в варіантом-переробкою українського твору.

ЖУРБА

Вперше надрукована в «Черниговских губернских ведомостях» (1859 р.). Винятково популярний твір Л. Глібова, що став народною піснею вже в другій половині XIX ст.

Перекладений на російську мову політичним засланцем Л. Луговським («Тобольские губернские ведомости», 1893 р.).

ЗІРОНЬКА

Вперше надрукована в «Черннговских губернских ведомостях» (1860 р.). Написана з приводу смерті улюбленої доньки Лідії в грудні 1859 року.

МОЯ ВЕСНЯНКА

Вперше надрукована в журналі «Основа» (1862 р.). Перекладена на російську мову поетом-народником І. З. Суріковим.

НА ПЕРЕЛАЗІ

«Зоря», 1892 р. Написана з приводу статті Б. Грінченка «Галицькі вірші» (жур. «Правда», 1891 р.). Ця стаття Б. Грінченка (В. Чайченка) викликала цілу мовну дискусію.

МИКОЛІ ЛИСЕНКОВІ

Вперше надрукована в редакційній статті журналу «Зоря» в день 25-річного ювілею творчої діяльності композитора в 1893 році.

У СТЕПУ

Вперше надрукована в журналі «Зоря» (1893 р.).

Олександр Амфіянович Тищинський (1835-1896 рр.),- найближчий приятель Л. І. Глібова, який опікувався сліпим письменником в останні роки його життя.

ПЕРЕКОТИПОЛЕ

Невикінчена поема «Перекотиполе» вперше надрукована у виданні 1904 року.

Деякі розділи її (під назвою «Думка», «Ярмарок», «Паняночка») друкувалися в «Черниговских губернских ведомостях» як окремі поезії. Це дає підстави твердити, що написана поема десь в 50-х роках XIX ст. Оскільки поема лишилась невикінченою, ми ті її розділи, що були відредаговані письменником і вміщені як окремі вірші, теж вміщуємо в цьому виданні як окремі вірші, позначаючи місце, яке вони займали в поемі, зносками.

_______________

Леонід Іванович Глібов

ПОЕЗІЇ

322

Друкований текст для вичитування взято з:

Леонід Глібов. Байки і вірші. Київ, видавництво«Радянський письменник», 1959

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

© Оцифрування, вичитування, правка, форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2019

© Електронна бібліотека

класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2019

¹ - Тут і далі в квадратних дужках позначено рік першої публікації твору за життя автора.

² - Дивись вірш «Думка».

³ - Дивись вірш «Ярмарок».

⁴ - Закінченням цього розділу є вірш «Паняночка».