Глібов Л. І.

БАЙКИ

Здається, байка просто бреше,

А справді ясну правду чеше.

Нікого в світі не мине.

Читайте, згадуйте мене.

Л. І. Глібов

ВОВК І КІТ

В село із лісу Вовк забіг…

Не думайте, що в гості, братця!

Ні, в гості Вовк не забіжить;

А він прибіг, щоб де-небудь сховаться:

Проклятий люд з собаками настиг…

І рад би Вовк в які ворота вскочить,

Та лишенько йому: куди не поглядить -

Усюди Вовченька недоленька морочить,-

Хоч сядь та й плач;

Ворота, як на те ж, кругом усі заперті,

А дуже Вовкові не хочеться умерти

(Бо ще він не нажився, бач!),

А гірше од людей - од видимої смерті…

Коли глядить -

На загороді Кіт сидить,

На сонечку мурликає-дрімає.

Підскочив Вовк і до Кота мовляє:

«Котусю-братіку! Скажіть мені скоріше,

Хто із хазяїнів отут усіх добріший?

Я хочу попрохать, щоб хто мене сховав

На сей недобрий час. Я б у пригоді став!..

Чи чуєш гомін той? За мною то женуться!..

Котусю-батечку! Куди ж мені поткнуться?»

«Проси мерщій Степана,

Він добрий чоловік», Кіт Вовкові сказав.

«Так я у його вкрав барана».

«Ну, так навідайсь до Дем’яна».

«Е, і Дем’яна я боюсь:

Як тільки навернусь,

Він і згадає поросятко».

«Біжи ж, аж ген живе Трохим!»

«Трохим? Боюсь зійтися з ним:

З весни ще злий він за ягнятко!»

«Погано ж!.. Ну… а чи не прийме Клим?»

«Ох, братіку! Теля я в його звів!»

«Так, бачу, ти усім тут добре надоїв,-

Кіт Вовкові сказав,-

Чого ж ти, братіку, сюди і забігав?

Ні, наші козаки ще з розуму не спали,

Щоб Вовка од біди сховали!

І так-таки ти сам себе вини:

Що, братіку, посіяв, те й пожни!»

1853

ВОВК І ВІВЧАРІ

Раз Вовк тихесенько підкрався…

Всім відомо, куди він звик ходить

І де він лиха набирався,-

Та що ж робить,

Коли на те вже Вовк удався,

Щоб овечок давить!

І сей раз він туди ж попхався.

Тихесенько кошару обійшов;

Прислухався - не чуть, мерщій на тин зоп’явся.

Зиркнув - та й охолов:

Вівчарики прехорошенько

Найкращого баранчика взяли

Та й патрають гуртом, а кунделі

Мовчать, лежать собі смирненько,

Неначебто усім їм там,

Кудлатим гаспидським синам,

Позакладало… мов не знають,

Що перед ними виробляють!

Дивився Вовк, дививсь,

Здихнув - та й знов у степ поплівсь,

Та й каже: «Де та правда ділась?..

Яка б тут шарварка зробилась,

Який би гомін підняли

І Вівчарі, і кунделі,

Якби мені таке зробить схотілось!..»

На сей раз приказка здалась:

Що декому, мовляли, можна - другим зась.

1853

ЛЕБІДЬ, ЩУКА І РАК

У товаристві лад - усяк тому радіє.

Дурне безладдя лихо діє,

І діло, як на гріх,

Не діло - тільки сміх.

Колись-то Лебідь, Рак та Щука

Приставить хуру узялись.

От троє разом запряглись,

Смикнули - катма ходу…

Що за морока? Що робить?

А й не велика, бачся, штука,-

Так Лебідь рветься підлетіть.

Рак упирається, а Щука тягне в воду.

Хто винен з них, хто ні - судить не нам,

Та тільки хура й досі там.

1853

ЛИСИЦЯ І ХОВРАХ

«Куди се ти, кумасенько, біжиш?

Даєш неначе з ляку драла,-

Гука Ховрах,- ні на що не глядиш,

Мене б то й не пізнала!»

«Ох, голубе! - Лисиця застогнала,-

Бодай би вже й не жить,

Як отаке терпіть!»

«Що ж там таке? Яка причина?»

Ховрах допитує куму.

А та йому:

«Напасть мені! Лиха година!

Як кумові свому,

Скажу тобі усе по дружбі:

Оце я, бач, була на службі…

Наставили мене суддею до курей,

Я їх кохала, як дітей;

Всьому порядок подавала;

І не доїм, і не досплю;

Усе було труджусь, роблю -

Аж з тіла спала.

Всі добрість бачили мою,

Бо всі жили, мов у раю.

Ні з кого по сей день не брала я й пір’їнки.

А що ж за те кумі твоїй?

З очей прогнали!!.. Боже мій!

За що, про що і за якії вчинки?

От, справді, світ тепер який бридкий!..

А все се лихо брехні діють.

Як здумаю - печінки тліють!

На мене хтось та набрехав

(Бодай би той добра не знав!),

Що я хабарики лупила…

А щоб я, куме, хліб так їла,

Коли хоч шаг з кого взяла,

Коли хоч раз душею покривила!

Скажи, чи я ж коли така була,

Щоб сії капості робила?»

«А що ж, кумасенько моя,-

Ховрах мовляє так Лисиці,-

Був гріх,- частенько бачив я

У тебе пір’ячко на пиці…»

Бува, у службі чоловік

Все стогне, каже: жити важко!

Неначе доживає вік

Або останній руб насправжки.

І віру ймеш йому під час,

Бо знаєш або й чув не раз,

Що жінку він узяв без віна,

І сам, сердека, сиротина.

А потім бачиш - той бідняк -

Хто його зна, коли і як -

Землі накупить, хазяйнує;

А далі так собі панує,

Що на!.. У суд не йти брехать,

А як утерпіть, не сказать,

Як той Ховрах мовляв Лисиці,

Що видко пір’ячко на пиці?..

1853

ВОВК І ЛИСИЦЯ

Лисиця десь м’ясця дістала.

Тихесенько прибігла під стіжок -

Ум’яла більшенький шматок,

А менший у сінце сховала

На другий раз, бо нужду знала;

Сама ж спочити прилягла…

Воно годиться, попоївши:

Не молода-таки й була -

Натомиться, всю ніч ходивши…

Аж ось - у гості Вовк біжить.

«От,- дума,- і лягла спочить!»

«Добридень, кумо! - Вовк гукає.-

Той спить, хто щастя має!

От, кумо, лишенько мені

У сій поганій стороні:

Никав всю ніч, аж утомився -

Та й що ж! Ніде не поживився!

Чи до кошари підберусь -

Боюсь!..

Вівчар не спить, в сопілку грає…

Таке-то кум твій щастя має.

А їсти, кумо, аж-аж-аж!

Цілісіньку б із’їв корову!»

Кума ж

На сюю жалібную мову

Так каже кумові свому:

«Сердешний куме! Ну й чому

Ти не прибіг до мене вранці?

Оттут не козаки живуть - поганці!

Мабуть, їм ніколи й заснуть:

Усе так пильно стережуть,

Що треба гаспидського митця,

Щоб обдурить та поживиться!..

Поїж сінця…»

А Вовчик не про сіно дума;

Коли б йому шматок м’ясця!

«Ні,- каже він,- спасибі, кумо!»

Та й з тим голодний лицар мій

Пішов додому сам не свій.

Оце ж то теє: на, небоже,

Те, що мені не гоже.

1853

МІРОШНИК

Мірошник мав хороший млин.

В хазяйстві неабищо він:

Про се гаразд усякий знає,

Хто хлібець має.

Млин у Мірошника був водяний.

Мірошник той Хомою звався,

І був він чоловік такий,

Що не гаразд за діло брався;

А інший раз

Буває дорогий і час.

Вода раз греблю просмоктала...

Ну, що ж! Узять би й загатить.

Так ні! Мірошник спить та спить.

Вода ж біжить... ще більш прорвала;

Хомі й за вухом не свербить.

Хто йде - мерщій у млин загляне:

«Ой, Хомо, Хомо, схаменись!

Он скоро вже й води не стане;

Піди лиш, брате, подивись!»

А він їх слуха щось не дуже:

«Нехай лиш! Річка - не калюжа;

Води ще стане на ввесь вік!»

З Хоми сміються добрі люде:

«Тоді побачимо, як буде,-

Дурний ти, Хомо, чоловік!»

І справді сталось, як казали:

Вода зійшла - колеса стали.

Злякавсь Мірошник та й біжить

Притьмом до прірви, щоб гатить.

Курей тимчасом із десяток

Прийшло напитися води.

Уздрів Мірошник сих паньматок:

«Бач, капосні! - кричить,- куди…

У мене й так води немає,

Ще й ви сюди?!»

І зо зла палицю хапає...

Шпурнув - та й всіх курей побив.

А млин стоїть, хоч прірву й загатив;

І що робити - не втямає...

Ні з чим зостався мій Хома:

Води нема й курей чортма.

На світі є такі пани:

Без діла сотні всюди сують,

А за недогарок вони

Людей і лають, і мордують

(Вони се так, бач, хазяйнують!)…

Та й диво, що у їх

Хазяйство піде все на сміх!

1853

ЛИСИЦЯ І ОСЕЛ

«Відкіль бредеш ти, голово лиха?»

Лисиця так мовля Ослові.

«Дивився, як там Лев здиха,

Аж ген у тій діброві!

Піди, паньматко, подивись;

Ти ж зналася із ним колись…

І!.. Що тепер із ним зробилось!

Де в біса й сила тая ділась!

А то було як гуконе -

Не втямиш з ляку, де б сховався -

Таке було те пугало страшне!

Мабуть, його весь світ боявся…

Тепер лежить, неначе пень,

І ніч, і день.

Ніхто його вже не боїться,

Усяк безпечно йде дивиться;

Хто схоче - добре ускубне

За вражий чуб його зубами,

А хто під боки стусоне -

Чи дрюком, чи рогами».

«А ти, запевне, не посмів?»

Йому підсміює Лисиця.

«Оце-таки! Чого ж дивиться?

І я його раз захмилив,-

Нехай і наших знає!»

А й в людях такечки буває,-

Чи то вже світ тепер такий:

Поки ти чим кому страшний,

Усяк тебе і поважає;

А тільки як-небудь спіткнись,-

Дивись -

Хто й поважав, той лає.

1853

ЧИЖ ТА ГОЛУБ

Весною Чижик молоденький,

Такий співучий, проворненький,

В садочку все собі скакав,

Та якось у сільце й попав;

Сердега в клітці рветься, б’ється…

А Голуб бачить та сміється:

«А що? Попавсь - от тобі й на!

Вже, певно, голова дурна…

Не бійсь, мене б не піддурили,

Хоч як би не хитрили,

Бо я не Чижик! Ні… оце!»

Аж гульк - і сам піймавсь в сільце.

Ото на себе не надійся,

Чужому лихові не смійся!

1853

ДВІ БОЧКИ

Дві Бочки їхало колись селом.

Одна з горілкою, повненька,

Друга - порожня, тож слідком.

Та, що з горілкою,- тихенько,

Повагом йде собі та йде;

Порожня ж так тобі пустує,

Та так брика, та так басує,

Що аж на все село гуде.

Хто йде - із ляку швидш звертає,

Та ще й налає:

«Який се враг її приніс?

Нехай їй біс!»

Хто про свої діла стрекоче,

Кому й не слід, коли захоче,

Тому усяк мерщій зверта,

Бо він такий, як Бочка та:

Усіх од себе проганяє.

Зате розумний чоловік

Живе тихесенько ввесь вік,

Не торохтить і не гукає -

Та й місце має.

1853

ЖАБА І ВІЛ

Раз Жаба вилізла на берег подивиться

Та й трошечки на сонечку погріться.

Побачила Вола

Та й каже подрузі тихенько

(Вигадлива була!):

«Який здоровий, моя ненько!

Ну що, сестрице, як надмусь,

То й я така зроблюсь?

От будуть жаби дивуваться!»

«І де вже, сестро, нам рівняться!»

Казать їй друга почала;

А та не слуха... дметься... дметься...

«Що, сестро, як тобі здається,

Побільшала хоч трохи я?»

«Та ні, голубонько моя!»

«Ну, а теперечки? Дивися!»

«Та годі, сестро, схаменися!»

Не слуха Жаба, дметься гірш,

Все думає, що стане більш.

Та й що, дурна, собі зробила?

З натуги луснула - та й одубіла!

Такі і в світі жаби є,

Прощайте, ніде правди діти;

А по мені - найлучче жити,

Як милосердний Бог дає.

1853

МУЖИК ТА ЛИСИЦЯ

Колись-то Мужика Лисиця попитала.

«Скажи, будь ласкав, куме мій,

За що се честь така ось шкапі сій?

Про се вже я давно спитать тебе бажала,

Коли не подивись -

Вона з тобою скрізь:

Чи у дорозі, чи на полі;

І їсти й пити їй доволі…

А як признаться, то вона

Скотина предурна!»

«Але! - їй каже кум,- не в розумі тут сила!

То все бридня… Тут думка не така:

Нам треба тільки, щоб возила

Та слухалася батіжка.

1853

ПРОХОЖІ ТА СОБАКИ

Через левади та городи

Два кума йшло з весілля до господи.

Бредуть, балакають про щось…

Аж ось,

Де не взялась собака в біса -

Чи з-під воріт, чи із-за ліси -

Присікалася, аж вищить…

Коли поглянуть - ще біжить,

Мабуть, з десяток, чи й не більше…

Та як напали - батю мій!

Одна гаразд, друга ще гірше.

Кіндрат маха ціпком мерщій.

«Ось не займай лишень, Кіндрате,-

Тут обізвавсь до його Клим,-

Я їх натуру знаю, брате:

Відчепляться… ось ну, ходім!

Та не махай і не дивись…»

От вони йдуть собі та йдуть.

Собаки й справді унялися,

А далі стало вже й не чуть.

Отак зависливії люди

(Вони є всюди!):

Якщо завидно їм - куди!

Брехати, мов собаки, стануть…

А ти собі іди та йди:

Набрешуться та й перестануть.

1853

МИША Й ПАЦЮК

«Добривечір, сусіде мій!

Чи всі ви живі та здорові?..»

Гукнула Миша Пацюкові.

«Та ще!» Пацюк мовляє їй.

«А я се,- каже,- прилинула,

Щоб розказать тобі, що чула,

Щоб ти радів, як я, та знав:

Лев, кажуть би, кота піймав…»

«Якого?»

«Катюгу нашого рудого,

Що нам просвітку не давав…»

«Гай-гай! - Пацюк мовля,- раденька,

Як кажуть, що дурненька!

Що з того, що піймав?..

Як дійдеться у них до чого -

Не бачить Лева нам живого!

Бо знаєш, що за звір той кіт!»

Оттак, як хто кого боїться,

То й думає, що на того ввесь світ

Так буде, як і він, дивиться.

1853

ХЛОПЧИК І ГАДЮКА

Хлоп’я в садку собі гуляло

Та й забажало

На іграшки ужа піймать

(Воно гніздо його назнало -

Так як утерпіть, щоб не взять?).

Побігло, засадило руку

Та й витягло - гадюку…

Злякався Хлопчик, аж поблід;

Стоїть, як стовп, і не тікає.

Гадюка дивиться і так йому мовляє:

«Бач, дурнику! Робити так не слід…

Ти знаєш, що за се буває?

Узять би добре укусить…

Та хай вже сей раз бог простить,

А вдруге лишко буде, чуєш?

Гляди ж - шануйся, стережись,

Робити так не вчись

Та роздивляйся, з ким шуткуєш!»

1853

ВОВК ТА МИШЕНЯ

На полі Вовк Овечку взяв,

Потяг сердешную в діброву -

Не на розмову,

А щоб із’їсти: він бажав

М’ясця свіженького давненько.

От взяв овечку, обідрав,

Як знав,

Та й заходився хорошенько

М’ясце під дубом уминать,-

Аж на зубах кістки хрущать.

Їв Вовчик, їв - аж утомився;

Гараздненько удовольнився,

А все-таки всього не з’їв;

«Нехай вже,- каже,- другим разом».

М’ясце травицею прикрив,

А сам спочинуть ліг тимчасом.

Неначе пан який - лежить…

А Мишенятко під вербою

Почуло, що м’ясце пахтить,

Та й крадеться поміж травою

(Яке мале, а вже хитрить!)…

От помалесеньку підкралось,

Взяло м’ясця та у дупло й сховалось.

Угледів Вовк, дарма що спав,

І на ввесь гай гукать зачав:

«Ой ненечко! Рятуйте! Поможіте!

Ловіте злодія, держіте!

Добро моє покрав!»

Я в одному селі по ярмарку гуляв

Та й бачив диво:

Якийсь там становий хвинтив спесиво

Біля чумацьких хур.

Чого він там никав - усі на вус мотали…

От якось у його тарані в’язку вкрали,

А він гукає: «Пробі! Калавур!»

1853

ЗОЗУЛЯ І ПІВЕНЬ

«Як ти співаєш, Півне, веселенько…»

«А ти, Зозуленько, ти, зіронько моя,

Виводиш гарно так і жалібненько,

Що іноді аж плачу я...

Як тільки що почнеш співати,

Не хочеться й пшениченьки клювати,-

Біжиш в садок мерщій…»

«Тебе я слухала б довіку, куме мій,

Аби б хотів співати…»

«А ти, голубонько, ти, кралечко моя,

Поки співаєш на калині,

То й весело мені, і забуваю я

Свою недоленьку, життя своє погане

Та безталанне...

А тільки замовчиш

Або куди летиш,-

Заниє серденько, неначе на чужині...

І їстоньки - не їм, і питоньки - не п’ю,

Та виглядаю все Зозуленьку мою.

Як гляну на тебе - така ти невеличка,

Моя перепеличко,

А голосочок-то який!..

Тонесенький, милесенький такий...

Куди той соловей годиться?»

«Спасибі, братіку, за добреє слівце.

Як не кохать тебе за це?..

І ти виспівуєш, неначе та жар-птиця:

І далебі, що так,- пошлюся я на всіх».

Де взявся Горобець, послухав трохи їх

Та й каже: «Годі вам брехати

Та одно другого знічев’я вихваляти!»

Пурхнув - та й був такий.

За що ж,- хто-небудь попитає,-

Зозуля Півня вихваляє?

За те, що Півень годить їй

Та потакати добре вміє:

Рука, як кажуть, руку миє.

1853

ЛЕВ ТА МИША

Старенька Миша горювала:

Їй ніде, бідній, було жить,

Головоньки на старість прихилить;

Сама собі по світові блукала…

Діток нема: були колись -

Теперечки по світу розбрелись;

Одним-одна зосталась мати.

Пішла вона звичайненько прохати,

Щоб Лев в дуплі дозволив їй,

Самотній та старій,

Хазяйство завести маленьке

Біля їх милості близенько.

«Хоч сила всім страшна твоя,

Хоч пан ти,- каже,- між панами,

Та хто зна, що ще буде з нами:

В пригоді, може, стану й я…»

«Хто? Ти? - Лев заревів,- така погана?

Мене, такого пана,

Сюди задурювать прийшла?..

Пішла!

Бач, теревені розпустила!

Тікай, поки ще ціла!»

Злякалась Миша та притьмом

Поміж травою, лопушком

З переполоху почухрала -

Туди-сюди - й з очей пропала.

Раз Лев пішов поживи розглядать

Та у тенета і піймався.

Рвонув він раз - тенета не тріщать;

Удруге, втретє - ні… Вже як не силкувався,

Як не ревів,

Як не вертів,

А все-таки не вивертівсь - зостався.

Прибігли люди, узяли,

Зв’язали бідного та й повезли

По ярмарках в залізній клітці

На диво світові всьому

(Видно, були німецькі ми́тці!).

Прийшлося гірко бідному йому…

Згадав про Мишу, що вона казала,

Та й дума, плачучи: «Якби вона була,

Загинути б мені, дурному, не дала;

Тенета б всі попрогризала…

І я б гуляв оце в зеленому гаю,

Мов у раю…»

А сам, сердешний, слізоньки ковтає:

Є каяття, да вороття немає!

Скажу я, люди добрі, й вам

(До казки приказка годиться,

Хоч і панам):

Не плюй в колодязь: пригодиться

Води напиться.

1853

СПІВАКИ

Сусід до себе кликав кума:

«Приходь лиш, брате, на часок:

По чарці вип’ємо, сальця з’їмо шматок».

А справді - так не те він дума:

То кумові сказав він тільки так;

Хотілося ж, щоб похвалиться -

Яких він назбирав Співак.

От кум прийшов, посіли, як годиться;

По одній випили, по другій налили…

Тут парубки як утяли!

Роззявили роти - гукають…

Хто вгору дме, а хто пищить…

Аж головою кум вертить:

«Чорт батька знає як співають! -

Став він хазяїну казать,-

Аж вуха далебі болять!»

«Та, може, й так…- хазяїн став мовляти,-

Є трохи хвалшу, що й казати…

Так он що - все народ такий,

Як кажуть, золотий!

То сількісь, що не так співають,

Зате горілки не вживають!»

А по мені - вже лучче пий,

Та діло розумій.

1853

ЛЕВ ТА ВОВК

Лев уминав за сніданням ягня.

Побіля його в’їдливе щеня

Вертиться та й вертиться,-

Все моститься, щоб поживиться.

От якось-то й одважилось вхопить

Шматок м’ясця, щоб не кортіло.

Лев бачить, що воно зробило,

Та змилосердився - мовчить,

Бо у щеняти

Якого розуму питати?..

Побачив Вовк (він недалечко був)

Та й дума: «Лев, мабуть, дурненький

Або ж на старість силу збув,

Що став такий плохенький;

Коли щеня не задавив -

Мене не займе й поготів!»

От квапить лапу до м’ясива…

Як скочить Лев - аж диба стала грива…

На Вовка бідного насів -

Давив його, крутив…

Та й каже: «Се тобі за теє,

Щоб не дививсь ти на щеня,

Бо не щодня бува бридня;

Воно дурне ще, молодеє,

А ти вже, Вовче, не щеня!»

1853

ХАЗЯЇН ТА ШКАПА

Хазяїн сіяв овесець;

Була у його нивка невелика.

От бачить Шкапа та й базіка:

«І на який се він кінець

Овес у полі розсипає?

Мабуть, і сам гаразд не знає…

А я чувала, та й не раз,

Як про людей гукають всюди,

Що люди розумніші нас…

Кий чортів батько - брешуть люди!

Який тут розум - землю рить

Та розкидать пашню без діла?

Неначе нікуди подіть…

Стрижчаті б дав, та й я б поїла;

А хоч індикам, хоч качкам,-

Усе б було видніше нам,

Що робить він хоч трохи гарно

І що пашні не втратить марно…

Або нехай би й заховав -

Сказали б, що скупенький став…

А то - що зробить - все дурниця,

Вже аж не хочеться дивиться!»

Минуло літо, після жнив

Овес хазяїн змолотив

І Шкапу ту, що вередує,

Він і шанує, і годує.

Так інший здуру неборак

Над божим ділом вередує:

«І се не так, і те не так,

Чого се сонце дуже гріє

Або не відтіль вітер віє…»

Головонька його дурна

Того й не зна,

Що бог нас лучче розуміє.

1853

ТРОЄЖЕНЕЦЬ

За тридев’ять земель, у тридесятім царстві

Та в іншім государстві,

Якийсь-то хвабрий молодець

(Чи дворянин він, чи купець -

Про те вже не скажу вам, братця,

Щоб іноді не пробрехаться…) -

Та що утяв!..

Послухайте! Узяв,

Покинув жінку та й поплівся,

Хто його зна - куди й чого…

От потім чують про нього,

Що десь він аж на двох жінках ще оженився,-

Такий пройдисвіт був!

От якось цар про се почув

Та зараз же бомагу й посилає,

Щоб беззаконника такого-то схопить,

Приставити у суд - і там його судить;

А всім судейським натякає,

Щоб ділом не вертіть

(Видно, цей гріх у них буває!),

А так йому, поганцю, присудить,

Щоб більше вже ніхто не мусив так робить,

Коли на світі хоче жить;

«А якщо зробите не так -

Повішаю усіх, неначе тих собак».

Не знає бідний суд, де діться,

Усіх циганський піт пройма,

А ділові ладу нема:

Як не присудять - не годиться;

Бо вже доводилось судить -

Так капосний народ не дуже щось боїться…

Ну що його робить?..

Возилися, возилися,

Та якось і вмудрилися

Прояву осудить.

Зібралися пани, поприбігали люди

Дивитися - що буде,

А суд гуртом рішив:

«Щоб беззаконника провчити,-

Оприділити,

Щоб він з трьома жінками жив».

Дивується народ та й дума: «От удрали!

Теперечки ж усі пропали:

Повішають дурних!»

Аж ні! Поперед всіх

Повісився пройдисвіт на осиці

(Видно, жінки були завзяті птиці!).

Та й що ж ви думаєте? Казус сей

Так налякав усіх людей,

Що більше вже ніхто із глузду не скрутився,

І досі не чутно, щоб хто на трьох жінках

В тім царстві оженився.

1853

ОХРІМОВА СВИТА

Була в Охріма сіра Свита,

Так хороше пошита:

Іззаду вусики з червоного сукна,

На комірі мережечка така, що на,-

Хоч голові носити!

Дурний Охрім не вмів її глядіти,

Таскав, коли й не слід таскать.

Раз став він Свиту надягать,

Аж дивиться - рукава вже продрались.

От мій Охрім, щоб люди не сміялись,

Налагодивсь латать.

А де ж суконця взять?

Охрімові невдивовижу!

«Ми знайдемо! - він каже сам собі,-

Рукава трохи обчикрижу

Та й поможу журбі».

Зробив

І Свиту знов надів.

І хороше йому здається,

Хоч руки й голі до локіт.

Так он біда: куди він не поткнеться -

Усяк од реготу береться за живіт.

Розсердився Охрім, що з його так глузують…

«Тривайте ж,- каже,- коли так,

Зроблю ж я осьде як...

Нехай дурні собі пустують:

У них, видно, жуки у голові...

А ми втнемо рукавця і нові,

Хіба мудрація велика!»

Охрім догадливий був парубіка!

Прехорошенько взяв

Підрізав поли він чимало,-

Якраз, щоб на рукава стало,-

Покраяв та й попришивав -

І знов рукава як рукава;

І ходить мій Охрім, неначе та проява,

Та й думає: «Ось я-то молодець,

Удався хоч куди хлопчина!»

Дурний, дурний: а на йому Свитина,

Неначе той німецький каптанець!

Отак і з тим буває,

Хто чортзна-де добро своє діває,-

А там як кинеться - вертить і так і сяк,

Неначе горобець у клітці...

Дивись, згодя - гуляє неборак

В Охрімовій куценькій Свитці.

1853

ДВА КУМА

«Здоров, Василю, пане-брате!»

«Здоров, кумасю мій Кіндрате!»

«Чи ти ще там здоров та жив?»

«Ох, братику! - Василь завив,-

Мого ти лишенька не знаєш,

Що так питаєш!

Бог покарав мене: я погорів;

Уся худібонька пропала,

Неначе язиком корова ізлизала…»

«Оце пак лихо! Глянь… Коли ж воно і як?»

«А так!

Неділь вже, мабуть, з вісім буде -

Святками до мене зібрались добрі люде.

На беседі, вже звісно, попились…

От як усі вже розійшлись,

Пішов я з каганцем до коней у повітку.

Бодай би й не ходить!..

Я, бачся, каганець усе ховав під свитку,

Та якось сеє… Зирк - горить!

І, батечку! Як обхопило -

Усе до цурочки згоріло:

Сам трохи-трохи не пропав…

Та се й тужу вже восьмую неділю…

Бодай би я був не діждав…

Ти ж, куме, як?» - «Ох, не питай, Василю!

І я чимсь бога прогнівив…

Колись я, братіку, правесенько ходив,-

Теперечки, дивись, до чого вже дожився!

Зовсім калікою зробився!..

До мене на святках наїхало гостей:

Дядьки, брати та дехто із людей…

Як милим гостям не радіти?

Уся кумпанія гарненько підпила…

Поліз у погріб я дулівки ще вточити

(Дулівочка-первак - така смачна була!)…

Щоб іноді з вогнем біди не наробити,

Поліз я поночі, хоча й п’яненький був…

Що ж, пане-брате! Біс мене як пхнув -

Я й покотивсь… Ще як не вбивсь - не знаю.

Теперечки хоч плач - не плач,

Оттак, як бач,

На дерев’янці шкандибаю».

«Дурні! - озвавсь до них Трохим,-

Жалкуйте на себе, бо що за диво в тім,

Що в Василя все погоріло,

А в тебе ногу ізломило!

Погано п’яному і поночі, й з вогнем».

«Так що ж його робити?

Не все ж ходить із ліхтарем!..»

«О, бити б вас обох та бити!

Горілочки не треба вельми пити».

1853

КАМІНЬ ТА ЧЕРВ’ЯК

«Дивись ти, як хвинтить зачав!

Неначе й справді пишна птиця!»

Так Камінь, лежачи в пшениці,

На дощик верещав.

«А глянь, іще й радіють люди;

Запевно, всі вони дурні,-

Аж чудно, далебі, мені!

Ну, що їм від того прибуде,

Як дощ поналива води?

Хоч опісля вже й не ходи.

І росяно, і кально, скрізь калюжі,-

Погано, та ще й дуже.

Та що вже будемо робить:

Самому всіх не перевчить!

Я тутечки лежу відколи -

Звичайно, мов мене й нема;

Де не покинуть - все дарма,

А й слова доброго не чув собі ніколи,-

Бодай їм дихать так!»

«Мовчи лиш, дурню, не базікай,-

Тут став казать йому Черв’як.-

Сей дощик - радість всім велика.

Земля посхла була - от він її змочив;

Травицю трохи підживив;

Пашня зовсім була пов’яла,

Мов тая в’яла риба стала,-

Він їй головоньку підняв,

А добрим людям щастя дав…

А з тебе що? Лежиш, ледащо!

Такії лежні людям нащо?..

Лежи ж, коли лежати звик,

Та не базікай, дурню, дуже».

Буває, інший чоловік

Все приндиться, що довго служе;

А що в йому?

Те, що й у Камені тому.

1853

СИНИЦЯ

Синиця славу розпустила,

Що хоче море запалить,

Що море буцімто згорить,-

Така, бач, є у неї сила.

За вітром слава полетіла

По всіх усюдах і кутках,

По байраках і по садках,

Далеко - аж за синє море...

Усім, хто був на морі, горе!

Ану - до берега тікать,

Мерщій добро своє ховать

Од проклятущої Синиці.

Як назлетілось тії птиці,

Як назбиралося звірей,

Людей -

Дивитися на чудасію!..

А пересудливі жінки

Побрали ще й ложки,

Бо мали ту надію,

Як море стане закипать,

Щоб юшки добре посьорбать,

Якої й зроду не сьорбали

(Вони вже, бачте, позвикали

Скрізь по обідах куштувать).

От ждуть вони, стоять,

Усі баньки повитріщали.

«От-от уже почне кипіть,-

Хто-небудь нищечком мовляє,-

Ось цитьте, зараз запалає…»

А море все собі гуляє,

І не кипить, і не горить.

Так що ж Синиця?.. Та мовчить!

І запалить - не запалила,

А тільки слави наробила

Та з сорому й сховалася кудись.

За сюю капосну дурницю

Полаяли Синицю

Та й розійшлись.

Яка ж в сій байці, братця, сила?

А та: ніколи не хвались,

Поки гаразд не зробиш діла.

1853

ВОВК ТА ЯГНЯ

На світі вже давно ведеться,

Що нижчий перед вищим гнеться,

А більший меншого тусає та ще й б’є -

Затим, що сила є...

Примір не довго б показати,-

Та - цур йому! - Нащо чіпать?..

А щоб кінці як-небудь поховать,

Я хочу байку розказати.

Улітку, саме серед дня,

Пустуючи, дурне Ягня

Само забилося до річки -

Напитися водички.

От чи пило, чи ні - глядить:

Аж суне Вовк - такий страшенний

Та здоровенний!

Та так прямісінько й біжить

До бідного Ягняти.

Ягняті нікуди тікати;

Стоїть, сердешне, та дрижить...

А Вовк, неначе комісар, кричить

(Він, щоб присікаться, знайшов причину):

«Нащо се ти, собачий сину,

Тут каламутиш берег мій

Та квапиш ніс поганий свій

У чистую осюю воду?

Та я тобі за сюю шкоду -

Ти знаєш - що зроблю?..

Як муху, задавлю!»

«Ні, паночку,- Ягня йому мовляє,-

Водиці я не сколотив,

Бо ще й не пив;

А хоч би й пив, то шкоди в тім немає,

Бо я стою зовсім не там,

Де треба пити вам,

Та ще й вода од вас сюди збігає…»

«Так себто я брешу? - тут Вовк йому гукнув.-

Чи бач! Ще і базікать стало...

Такого ще поганця не бувало!..

Здається, ти й позаторік тут був

Та капості мені робив... Тривай же!

Ти думаєш, що я забув?»

«Помилуйте! - йому Ягнятко каже,-

На світі я ще й году не прожив».

«Так брат твій був».- «Нема братів».

«Так, може, батько,

Коли не дядько...

Або ж хто-небудь з ваших був...

Хіба не знаю я, не чув,

Що ви усі мене б із’їли,

Якби вловили?

Собаки й вівчарі твої,

Усі ви - вороги мої:

Од вас мені життя немає...

Ще мало я терпів?»

«Так чим же я вам досадив?»,

Ягнятко, плачучи, питає.

«Цить, капосне! Либонь, не знає...

Ще й огризається, щеня!

Що ти за птиця?! Ти - Ягня!

Як сміло ти мене питати?

Вовк, може, їсти захотів!..

Не вам про теє, дурням, знати».

І - Вовк Ягнятко задавив...

Нащо йому про теє знати,

Що, може, плаче бідна мати

Та побивається, як рибонька об лід:

Він Вовк, він пан... йому не слід...

1854

ШПАК

Усяк до чого-небудь вдався.

Той робить те, другий - друге;

Всяк свого б берега й держався… Еге!

Коли б то так всяк шанувався,

Так є ж такі дурні,

Що іноді за те беруться,

До того пнуться,

Чого й не тямлять. По мені -

Роби вже лучче те, що вмієш,

То й бачитиме всяк,

Що ти що-небудь розумієш.

Один ще змалку вдатний Шпак

У Щиглика співать навчився.

Канальський Шпак так умудрився,

Що як почне було співать -

Диковина й сказать!

Мов справді Щиглик то співає.

От, слухає Шпака усяк,

Дивується та вихваляє,

Шпаком розумним величає.

Радіє, аж плигає Шпак!

Чого б йому іще й хотіти?

Кохаться б дурневі та жити:

Таке життя другому б рай,-

Шануйсь та людям потурай,

Виспівуй на всі боки!..

Так он що (я сказать забув) -

Шпачок зависливенький був.

Почув він (мабуть, од сороки),

Що соловейка хвалить всяк.

Шпакові се завидно стало,

Надувся бісів Шпак.

«Коли ж моїх пісень вам мало,-

Він сам собі мовляє так,-

Тривайте, й я так заспіваю!

Ще, може, й краще… Я вже знаю!

На бісового батька й Шпак!..»

Зачав мій Шпак пісні виводить,-

Так ні - зовсім не те виходить:

Хоч вельми-дуже запищить,

Хоч не до прикладу хавчить,

Або нявчить, мов по-котячий,

Або мекече по-ягнячий,

Співав мій Шпак, співав,

Аж покіль всіх порозганяв,-

Ніхто і слухати не хоче,

Тікає геть та ще й бурмоче:

«Дурний, не знать чого схотів!

Хоч би сміху вже не робив:

Співав би гарно по-щиглячий,

Ніж чортзна-як по-солов’ячий».

1856

ЩУКА

На Щуку хтось бомагу в суд подав,

Що буцім би вона такеє виробляла,

Що у ставку ніхто життя не мав:

Того заїла в смерть, другого обідрала.

Піймали Щуку молодці

Та в шаплиці

Гуртом до суду притаскали,

Хоча чуби й мокренькі стали.

На той раз суддями були:

Якіїсь два Осли,

Одна нікчемна Шкапа

Та два стареньких Цапа,-

Усе народ, як бачите, такий

Добрячий та плохий.

За стряпчого, як завсігди годиться,

Була приставлена Лисиця...

А чутка у гаю була така,

Що ніби Щука та частенько,

Як тільки зробиться темненько,

Лисиці й шле то щупачка,

То сотеньку карасиків живеньких

Або линів гарненьких...

Чи справді так було, чи, може, хто збрехав

(Хто ворогів не мав!),-

А все-таки катюзі,

Як кажуть, буде по заслузі.

Зійшлися судді, стали розбирать:

Коли, і як воно, і що їй присудити?

Як не мудруй, а правди ніде діти.

Кінців не можна поховать...

Не довго думали - рішили

І Щуку на вербі повісити звеліли.

«Дозвольте і мені, панове, річ держать! -

Тут обізвалася Лисиця.-

Розбійницю таку не так судить годиться:

Щоб більше жаху їй завдать

І щоб усяк боявся так робити,-

У річці вражу Щуку утопити!»

«Розумна річ!» - всі зачали гукать.

Послухали Лисичку

І Щуку кинули - у річку.

1858

СВИНЯ

Свиня у панський двір залізла;

Посновигала там

По всім куткам,

На смітнику кісток погризла,

Полежала в багні,

Як слід Свині,

В гної куйовдилася пикою своєю…

Та із гостей ізнов прийшла

Така ж, як і була,-

Свиня свинею.

От став свинар її питать:

«Що, Свинко, бачила ти в пана?

Чи хороше там гостювать?

Яка була тобі там шана?

Я чув колись, що у панів,

Мов у царів,

Срібло та золото скрізь сяє,

Що буцімби пани так хороше живуть,

Та солодко їдять і п’ють».

«Та де там воно є! - Свиня йому мовляє.-

Брехня! Не слухай! Я ж була,

І їла, і пила,

Всі заходеньки обходила,

І смітники,

І суточки,

А доброго нічого там не вздріла,

То тільки вигадки дурні!»

Не хочу я нікого прирівняти,

Звиняйте, до Свині…

Ні, далебі, що ні!

Я тільки хочу щось спитати.

Траплялось на віку мені

Такеє бачити ледащо,-

Подивишся - не годне ані на що;

А як почне тебе судить,

То так оббреше, обчернить

Та рознесе погану славу,

Що соромно й сказать…

Так я се й хочу вас, панове, попитать:

Еге, не гріх таку прояву

Свинею величать?

1858

ВІВЧАР

Був на селі Вівчар Тарас;

Він панових овечок пас.

Став мій Тарас чогось журитись:

Сидить, голівоньку схилив,

А панові боїться похвалитись,

Щоб пан не бив.

«Чого ти, брате, світом нудиш?»

Питаються його.

«Ох, братці! Лишенька мого

Абияк не відбудеш…»

От став хвалитись він, що є в болоті Вовк

І, на лихо йому, хапає овечок…

«Що ж, брате, будемо робити,-

Ще й не таке нам діє Вовк!..

А пан за віщо буде бити?..»

Гуртом вони до пана всі пішли,

Усе по правді розказали.

Звелів їм пан, щоб Вовка стерегли

І, коли можна, щоб піймали.

Пильнують Вовчика, нема коли й заснуть,

А Вовка щось нема й не чуть…

Чого ж се так, що у Тараса часом

Буває добрий борщ із м’ясом

Та з начинкою пиріжки?..

Дурні дядьки!

Ні один з вас не розчовпає:

Який там в біса звір!

На Вовка тільки поговір,

А овечок Тарас хапає!..

1858

ЛЯЩІ

В гаю у пана був ставок;

Вода - як скло; на дні - пісок;

Кругом цвіли волошки та васильки;

Червоная калина там росла,

Під гаєм пасіка була,-

Ну рай, та й тільки!

В ставу було чималенько Лящів;

Ніхто їх не ловив

Ні волоком, ні в’ятірями,-

Життя Лящам,

Мов тим панам:

Гуляють, ляпають хвостами…

Приїхав раз з сусідом пан у гай

І Щук звелів у став понапускати.

«На біса Щук пускаєш, пане-брате? -

Озвавсь сусід,- ось потривай!

Ти гірше тільки тим нашкодиш -

Усіх Лящів позводиш:

Їх Щуки заїдять…»

«Даремна річ! - хазяїн став казать,

Та й усміхнувся після того,-

Жалкую, чом давніш не звів…

А ти ж, сусіде, чув од кого,

Що я охочий до Лящів?»

1858

БИЛИНА

Сказав раз Кущ Билині:

«Билинонько! Чого така ти стала,

Мов рибонька в’яла:

Пожовкла, не цвітеш,

Живеш, як не живеш,

Твоя головонька от-от поляже?»

«Ох, Кущику! - Билина каже,-

Я на чужині…»

Хто щиро поважа родину,

Свій рідний край,

Тому не всюди рай:

Чужина в’ялить, як Билину.

1858

ЦІКАВИЙ

Раз край дороги, Влас копиці волочив.

Вродило сіно - весело й робилось…

От як надвечір сонечко схилилось,

Мій Влас полуднувати сів.

Глядить - щось їде по дорозі…

Йому й байдуже, хто на возі…

Коли зближається - аж то Кіндрат,

Всесвітній кум і сват.

«Здоров, Кіндрате! - Влас гукає,-

Куди це бог носив?»

«А на базар пашню возив»,

Кіндрат йому мовляє.

«Що ж,- Влас пита,- чи справивсь молодцем?»

«А бач, вертаюсь порожнем…

Та що балакать нам про теє…

Ось попитай, що бачив я!

І, матінко моя!

Я бачив в городі такеє,

Що тільки в казці розказать.

Дивлюся - люди аж кишать…

Що, думаю, за чудасія?!

Покинув віз коло Гордія,

А сам побіг, щоб поглядіть…

Всі кажуть: треба заплатить.

Віддав я копу - ніде дітись…

Та вже ж було на що й дивитись:

Яких я бачив там звірюк,

Довготелесих та страшних гадюк,

Комашечок… А овечата?

Подивишся - аж сміх бере:

Такі малесенькі, як кошенята…

Хоч німець грошики й дере,

Та вже ж і диво, пане-брате!»

«А бачив бугая, Кіндрате? -

Питає Влас,- учора був

У городі наш титар,

З ним їздив і Микола-писар…

Од них я чув,

Що є бугай над бугаями,

Неначе добрий віз з снопами…»

«Який бугай? Я бугая

Не вгледів якось, пане-брате…»

«Овва! Такий же ти, Кіндрате!»

Таких Кіндратів бачив я,-

Уміють добре прибрехати…

Та цур їм! - лучче не чіпати…

1859

КУПЕЦЬ ТА МИШІ

Один купець хороший дворик мав.

Щоб де було свій крам складати

Та всякую бакалію ховати,

Він у дворі комору збудував.

Купує мій купець, купує та складає;

Всього багато накупив,-

Усяк хазяїн добре знає,

Що іноді Мишва проклята виробляє,

Купець се знав та й напустив

Десятка півтора Котів.

Коти засіли за мішками;

Мишва притихла; все як слід,

Бо де не виглянь - всюди Кіт.

Гаразд управились з Мишами,

Так друге лихо завелось:

Знайшовся злодій між Котами:

Мишей не чуть, а краде хтось.

Дознавсь купець, що пахне не Мишами,

Не розпитавсь та й став кричать:

«Е, треба ж їм гаразд всім прочуханки дать!»

Почувши се, Коти не довго ждали,

Взяли та й повтікали.

Пронюхала Мишва, що вже нема Котів,

Та швидше до мішків -

І почала хазяйнувати,-

Не стільки їсти, як псувати.

Напорала мишва купцеві баришів,

Аж плаче він біля своїх мішків.

Дурний купець, та й годі!

А нащо ж всіх порозганяв,

Коли один злодюга крав?

Як не піймав, то й не кажи, що злодій.

1859

ТОРБИНА

У темному кутку, де рогачі стояли,

Де віник ставили та трісочки складали,

Лежать Торбині довелось.

Давно її покинув хтось.

Лежить порожняя Торбина,

Неначе драная ряднина:

Її і в руки не беруть,

А іноді і сміттям приметуть.

Долежалась-таки Торбина -

Настала й їй щасливая година:

Хазяїн взяв,

Повнісіньку червінцями й напхав.

Неначе пані на перині,

Лежить Торбина в гарній скрині!

І по селу, й по хуторах,

І по купцях, і по панах -

Пішла про неї слава всюди:

Її шанують хитрі люди.

На неї дивиться усяк

Так весело та ласо так,

Як циганча на добре сало.

Та й що ж? Сього торбині мало:

Розчванилась вона,

Глузує над людьми, базіка,

Вибріхує таке, що на,

Неначе пані превелика!

А люди слухають, мовчать,

Бо хороше червінчики бряжчать.

А як Торбинка спорожнилась,-

Де в біса й слава тая ділась:

Без грошей торба - чортзна-що!

Велике діло, братця, гроші!

З грошима й дурні прехороші!

Є в дурня гроші - він і пан;

Є в його дорогий жупан -

І розум є; всі поважають,

На покуті його саджають;

Той йому сват,

Той йому брат;

Його в бояри, в куми просять

І першу чарочку підносять.

Сказать би дурням тим,

Що як капшук у них прорветься -

Розійдеться їх слава, як той дим,

І панство пишнеє минеться!

1859

ГОРЛИЦЯ Й ГОРОБЕЦЬ

Воркувала Горлиця у садку,

У куточку тихенькому, на бузку;

Жалкувала сизокрила, що вона

Незчулася, як минула і весна,

Не вгляділа, як одцвівся і садок,

І черешні, і вишеньки, і бузок;

Сумувала, що прийдеться восени

Десь шукати ще іншої сторони.

Підлабузнивсь до Горлиці Горобець,

Наче справді запорозький молодець:

«Ой послухай, голубонько, не журись,

Ти на мене, молодчика, подивись!

Чи є в світі де такії молодці,

Як ми, славні та веселі горобці?

На все вдатні,- до любощів, до пісень,-

Цвірінькаєм, жартуючи, увесь день!

Ти не бійся, голубонько, що зима

Посиплеться білим снігом… То дарма!

Нас з тобою теє лихо не зляка:

Перебудем під стріхою в козака.

А як гляне ясне сонце на весну -

Забудемо тую зиму навісну.

Порозтають тії білії сніги,

Покриються травицею всі луги,

Розів’ється калинонька і садок,

Розцвітуться і вишеньки, і бузок;

Заспівають усі пташки, як в раю,

Привітатимуть голубоньку мою…

А ти, серце-голубонько, не журись

Та до мене, молодчика, прихились…»

«Бодай тобі, Горобчику, не брехать,

А Горлицям твоїх брехень не чувать!

Не до пари голубоньці Горобець,

Хоч який він прехороший молодець:

Треба мені, сизокрилій, голубка,

Як хорошій дівчиноньці козака».

Де не взявся сизокрилий Голубок -

Як ухопить Горобчика за чубок!

Пом’яв його, понівечив, як хотів,

Оскуб його, молодчика, та й пустив:

«Оце тобі, Горобчику, так не вчись,

До чужої голубоньки не тулись…»

Як дремене Горобчичок у садок,-

Болить його головонька і чубок.

Регочуться проклятії горобці:

«Оттак наші добувають молодці!»

Засоромивсь осміяний Горобець

Та й покинув ріднесенький табунець,

Полетів він світ за очі у садки

Відшіптувать головоньку і боки.

Я вигадав, лежачи на печі,

Для вас сюю баєчку, паничі!

Ой не будьте, паниченьки-молодці,

І ви такі, як отії горобці…

Пригортайтесь, козаченьки, до дівчат -

Хіба мало є хороших бровенят?

Дівчинонька, як квіточка,- з нею рай,

А чужої молодиці не займай,

Бо налетить часом сивий голубок -

Болітиме головонька і чубок!

1861

МИШАЧА РАДА

Задумала Мишва вчинить велике діло,

Щоб слава загула про них

По всіх усюдах, щоб вдивило

Не то людей - котів дурних.

Мишей до біса назбігалось;

Чимало й Пацюків зібралось,

Старих і молодих.

От в кухві тій, що з борошном стояла,

Уся громада посідала -

Розслухать, що і як.

Найстаршенький Пацюк мовляє так:

«Оце зібрались ми, панове громадяни,

Про от що розсудить:

Пора б і Мишам в світі жить

Так, як живуть усі миряни;

А для того нам треба положить:

Щоб був порядок в кожнім ділі -

Збирати раду щонеділі…

Чи так, чи, може, як?»

«Розумне діло! Так, то й так!..»

Гукнула разом вся громада.

«А щоб була доладна рада,-

Старий Пацюк кричить,-

Закон постановить:

Пускать на раду всіх хвостатих,

А куцих не пускать,

Бо хто бував в руках проклятих,

З того добра не ждать!

Чи так? Рішайте, коли чули!..»

«Так тому й буть! - усі гукнули,-

Так!.. Куцих не пускать!..»

Мишва таку приміту знає:

У кого довший хвіст - той розум більший має,

А хто свій хвіст ізбув,

Той дурнем всюди був -

Чи то в якій-небудь пригоді,

Чи на війні, чи у поході.

От через тиждень, в темну ніч,-

Справдилась Пацюкова річ:

Була між ними перша рада.

Зібралася як слід уся громада;

Посіли, гомонять…

Аж гульк - і куций є між ними.

Ну, що його робить з дурними?

Ну як утерпіть - не сказать?..

Пацюк углядів молоденький

Та зараз дядька штовх тихенько:

«А що ж се,- каже,- як се так?

Відкіль се взявся неборак?

Чому ж йому ніхто не вкаже?

Та се вже, справді, сором, глум!..

«Цить, язикатий! - дядько каже,-

Бо то ж мій кум…»

1863

ПАН НА ВСЮ ГУБУ

В якійсь далекій стороні…

В Німеччині… в Туреччині… Так ні!..

Таку ледачу пам’ять маю,

Що й не згадаю.

Далеко десь, серед чужих країв,

Пан на всю губу жив,

У розкоші, як пану подобає.

Суддею б то, чи що, служив

(Чи справді є там суд - хто його знає!..).

Жив хороше, і їв, і пив,

Нічого не робив,

Підписував, що скажуть люди,

Не знаючи, що з того буде.

Так живучи, про що тужить?

Два віки б жити,

Не сподіваючись умерти;

Та от біда: як набіжить -

Не заховаєшся від смерти…

Настав той скорбний час -

І панів вік погас,

Сказати просто - вмер, та й годі,-

Спокійно, тихо, мов заснув…

Засумували всі в господі,

Бо добрий господар він був.

Як не живи, а на тім світі

Про все одвіт оддай,

На панство не вважай,

Бо там не те, що у повіті…

Явивсь мій пан, стоїть і жде,

І думає: «Ну, що то буде?..»

Аж дивиться - громада йде,

Усе старі, поважні люде.

«Ну, брате,- кажуть,- як ти жив?

Добро чи зло робив?»

«А що ж, панове,- пан мовляє,-

Нічого не робив…

Мене усяке добре знає!

Суддею був, для себе жив;

Про все мені було байдуже…»

«Ну, добре ж,- кажуть,- милий друже,

Гаразд, що так ти жив.

Ануте, братця, одчиняйте

Ворота в рай! Земляче, йди!»

Промовили діди.

«З якої речі? Потривайте! -

Озвався сивий дід,

Що біля царини знаходивсь,-

Ні, так не слід,

Щоб лежень та того сподобивсь!..»

«Та ну-бо,- кажуть,- слід!

Яка б з його була робота,

Коли нічого він не вмів?

Він тільки б лиха наробив!»

«Хіба…» - промовив дід - і одчинив ворота.

Колись я в суді був і бачив сам

Якраз такого пана там.

Хороший чоловік, мовляли люде,

Плохий, нічого не бере…

От, думаю собі, і вмре,

То паном буде.

1863

БДЖОЛА І МУХИ

Хтось Мухам набрехав,

Що на чужині краще жити,

Що слід усім туди летіти,

Хто щастя тут не мав.

Наслухались дві Мухи того дива

(Про се найбільше Чміль гудів).

«Тут, кажуть, доля нещаслива,

Дурний, хто досі не летів!

Покиньмо, кумо, Україну,

Нехай їй хрін!

Та помандруймо на чужину,

Аж до веселих тих долин,

Де доля кращая витає,

І, може, плаче, нас ждучи…

Зими там, кажуть, не буває,-

Гуляй, безпечно живучи!»

Так одна Муха-цокотуха

Базікала з кумою вдвох.

Коли поглянуть на горох -

Сидить Бджола та мовчки й слуха.

«Здоровенькі були! -

Обидві Мухи загули,-

От добре, що зустрілись з вами…

А нуте й ви збирайтесь з нами!»

На це Бджола сказала їм:

«Шкода! Я рідну Україну

Не проміняю на чужину,

Нехай се щастя вам самим».

А Мухи разом задзижчали:

«Ось годі, не кажіть!

Жили ми тут - добра не знали,

Бодай би так не жить!

Не то пани, дурні селяни -

Усяке шкодить нам;

Щодня таке життя погане,-

Колись так буде й вам».

«Ні, я сього не сподіваюсь,-

Сказала їм Бджола,-

Мені шаноба скрізь була,

Бо я без діла не тиняюсь.

А вам -

Однаково, що тут, що там:

Ви ні на кого не жалкуйте;

Обридло тут - туди мандруйте

На втіху павукам».

Я про охочих до мандрівки

Давно сказать хотів:

Хто дома зледащів,

Тому не жаль домівки.

Діди мовляли їм колись:

Ідіте, ринде,

Куди інде,-

Нащо ви нам здались? -

Там, може, вас не знатимуть,

То й риндою не зватимуть.

[1872]¹

ВЕДМІДЬ-ПАСІЧНИК

У темнім лісі, за горами

Зібравсь усякий звір:

Вовки, лисиці з ховрахами,

Зайці дурні, шкідливий тхір

І ще там деяких чимало

Безпечно в лісі панувало.

Була і пасіка у них...

Нехай, мов, люди не гордують,

Що тільки все вони мудрують

У хуторах своїх!

От радиться громада стала -

Кому б то пасічником буть?

Лисичка зараз і вгадала:

«Ведмедика кликнуть!»

Послухали і по-дурному

Постановили, що нікому

Так не впадає, як йому.

Не то розумний - дурень знає

І скаже світові всьому,

Як скрізь Ведмідь той мед тягає,-

Так де тобі! І не кажи,-

Себе, мов, стережи!

Почав Ведмідь хазяйнувати,

У пасіці порядкувати:

Щодня він мед тягав

Та в берлозі ховав.

Дознались, кинулись до його -

І меду не знайшли нічого...

До суду потягли,

Прогнали злодія старого

Та ще й приказ дали:

Заперти бісового сина

На цілу зиму в берлозі.

Ведмедику лиха година:

Зарився у лозі,

Дарма, про все йому байдуже,

Лежить та ласує медком.

«З тобою,- дума,- милий друже,

Нам тільки й жити двом».

Таких Ведмедів на приміті

Ще трохи є у нашому повіті.

[1872]

ВІВЦІ ТА СОБАКИ

Один заможний господар

Надумався Вовків злякати.

«Що,- каже,- той вівчар -

Собак дві сотні назбирати!»

Здається б, і гаразд було:

Вовки полохать перестали,-

Так друге лихо підросло:

Свої Собаки шкодить стали.

Аж жаль бере, як розказать:

З Овечок перше вовну драли,

А далі м’яса забажали,

Та й ну щодня Овець качать,-

До осені звели отару…

Зосталось, може, з пару,

Та й тих упорали під темну ніч,

Щоб більше не кортіло.

На се коротка річ:

Дурний порядок - дурне й діло.

[1872]

ВОВК ТА ЗОЗУЛЯ

Надумавсь Вовк, що жить йому погано:

Не з’їсть, не засне до пуття;

Що вік його минає марно,

Що треба кращого шукать собі життя…

Сидить він раз під дубом та й куняє,

Ніхто його не розважає,-

Аж чує - на вербі,

Між листям десь, Зозуля закувала:

«Ку-ку! Добривечір тобі!

А що се, Вовчику, чи не журба напала?

Чи, може, підтоптавсь?»

«Яке там підтоптавсь! - до неї Вовк озвавсь,-

Тобі усе, паньматко, смішки!

А декому ні кришки:

Тут думка неабияка

Морочить козака».

«Скажи ж мені, нехай і я почую,-

Зозуля каже,- що і як,

Про що міркує неборак?»

«Прощайте,- от що!.. Помандрую,-

Мовляє Вовк,- покину вас усіх».

«От тобі й на! Чи справді, чи на сміх? -

Зозуля, сміючись, питає,-

Вигадуєш ти, друже мій!»

Розсердивсь Вовк та й каже їй:

«Які там вигадки! Либонь, не знає,

Як кожен біс мене ганяє,-

Хотіли б навіть вбить!

Ні, годі вже мені терпіть

Таку лиху годину…

Попхаюсь, серце, на Вкраїну,-

Хороша, кажуть, сторона:

Життя таке, що на!

Там люди не страшні, шанують, привітають:

Собаки там нікого не займають,-

Живи як хоч, де хоч ходи,

Не сподіваючись біди».

«А Вовчі норови ти де подінеш? -

Пита Зозуля,- тут покинеш?»

«Бодай тебе, Зозуленько моя! -

Сміється Вовк,- вигадуєш дурниці…

Хіба ж вовки - лисиці,

І я - мов, і не я?..

Був Вовком я і Вовком буду

Довіку і до суду!»

«Ой Вовче, Вовче, не хвались,-

Промовила Зозуля,- стережись!

Ось не мандруй ти здуру,

Бо здіймуть з тебе шкуру».

Не забувайте, земляки:

Є й між людьми такі вовки,-

Про других - де тобі як виють,

А самі ж лихо діють.

[1872]

ГАДЮКА І ЯГНЯ

Під дубом у гаю жила Гадюка,

Непросипуща злюка:

Усе було сичить-сичить,

Щоб кого-небудь укусить.

Мале Ягнятко там гуляло;

Скік-верть, сюди-туди -

Та якось під той дуб і доскакало,

Не сподіваючись біди...

Гадюка кинулась та й укусила,-

От так, як бач,

Безвинного занапастила.

Ягнятко в плач,

А потім на травицю впало:

«Ох, защо ж, защо? простогнало…

А бісова Гадюка знов сичить:

«Щоб тут гулять не сміло!

Ти, може, затоптать мене хотіло,-

Вас треба вчить!»

Ягнятко більше не озвалось...

На світі нажилось, награлось...

Затихло... спить...

Колись і між людьми чимало

Таких ягнят попропадало.

Тепер гадюкам час сказать:

Минулися вже тії роки,

Що розпирали боки,-

Дай, Боже, правді не вмирать!

[1872]

ГРОМАДА

Одваживсь Вовк у Лева попросити,

Щоб старшиною до Овець

Наставили його служити...

Лукавий молодець!

Попереду він кинувсь до Лисиці,

Щоб тая нищечком у Львиці

Поворожила про його.

Лисичка здатна до сього:

Крутнула хвостиком - і помоглося,-

Все до ладу й прийшлося.

Став думать Лев, що, може б, і не слід,

Бо препоганий вовчий рід,-

Та треба ж іноді і жінці догодити...

Тут як би владить так,

Щоб який-небудь неборак

Не здумав шелесту зробити:

Скрутив, мов, як хотів...

І Лев звелів

Кликнуть громаду на пораду.

Ну, чи громаду, то й громаду...

Зійшлись... Ніхто нічого не сказав...

І Вовчик старшиною став.

А Вівці ж що? Хіба ж вони поснули,

На раді стоячи? Про їх же діло йшло?..

От те ж то й лишенько! Овечок не було,

Бо не покликали - забули...

А слід побуть їм там!

Панове громадяни!

Ся байка вам,-

В пригоді, може, стане...

[1872]

КВІТИ

У гарному будинку на вікні

Бриніли Квіти у макітрі;

Тихесенько вони гойдалися на вітрі,

Радіючи весні.

На другому вікні стояли інші Квіти:

З паперу зроблені і шовком перевиті,

На дротяних стебельцях, наче мак,-

Хто йде, дивується усяк...

Чого тепер не роблять люди!

Без коней їздять,- ще колись

І не такеє диво буде:

От-от - дивись -

На місяць злізуть панувати

І там почнуть

По-своєму порядкувати,

Ще й земство заведуть...

А покіль що - повернем річ на Квіти.

День парний був; у холодку спочити

Ховавсь усяк.

От справжні Квіти кажуть так:

«Ой Вітрику, наш милий друже!

Навій нам дощику мерщій,

Бо душно стало дуже

Скрізь по землі сухій».

А тії, шовком вбрані Квіти,

Сміються з них:

«Кому-кому - ще й вам годити,-

Не бачили дурних!

Навій їм дощику із неба...

Нащо він здавсь, коли його не треба?

Поналива води -

Хоч не ходи.

Не слід їм, вітре, догоджати,

Бо що вони за Квіти, треба знати?

Ще тиждень поцвітуть,

А потім і посхнуть.

Ось ми не простою красою -

Сам бачиш ти -

І літом, і зимою

Уміємо цвісти».

А вітер віє, повіває...

Вже близько хмара... дощик накрапає.

І зразу зашумів -

Долину звеселив...

А тії Квіти, шовком вбрані,

Попадали, неначе п’яні -

Пропала чвань!

Тепер - куди не глянь -

Скрізь по двору їх вітер носить.

Розумному, як кажуть, досить!..

[1872]

МУХА Й БДЖОЛА

Весною Муха-ледащиця

Майнула у садок

На ряст, на квіти подивиться,

Почуть Зозулин голосок.

От примостилась на красолі

Та й думає про те,

Що як то гарно жить на волі,

Коли усе цвіте.

Сидить, спесиво поглядає,

Що робиться в садку;

Вітрець тихесенько гойдає,

Мов панночку яку...

Побачила Бджола близенько,

«Добридень! - каже їй,-

Оддиш хоч трохи, моя ненько,

Сідай отут мерщій».

«Та ніколи мені сидіти,-

Одвітує Бджола,-

Вже час до пасіки летіти:

Далеко від села».

«Яка погана,- Муха каже,-

На світі доленька твоя:

Раненько встане, пізно ляже...

Мені б оттак - змарніла б я,

За тиждень би головоньку схилила.

Моє життя, голубко мила,-

Талан, як слід:

Чи де бенкет, чи де обід

Або весіллячко, родини,-

Такої гарної години

Ніколи не втеряю я:

І їм, і ласую доволі,-

Не те, що клопоти у полі

І праця бідная твоя!»

На річ таку Бджола сказала:

«Нехай воно і так,

Та тільки он що я чувала,

Що Муху зневажає всяк,

Що де ти не поткнешся,

Або до страви доторкнешся -

Тебе ганяють скрізь:

Непрохана не лізь».

«Стару новинку,- каже Муха,-

Десь довелось тобі почуть!..

Запевне, дурень дурня слуха...

Велике діло - проженуть!

Не можна в двері - я в кватирку

Або пролізу в іншу дірку –

І зась усім!»

Нехай ся байка мухам буде,

Щоб не сказали часом люде,

Що надокучив їм.

[1872]

ОСЕЛ І ХАЗЯЇН

Один Хазяїн мав леваду.

Самому ніколи левади стерегти,

Бо треба дать у полі раду,

Щоб діла не звести,

А тут ще нікого й наймати:

Робочий час пильнує всяк.

Знайшовсь Осел-мастак -

Його й найняв левади доглядати,

Проклятих горобців та гав ганяти.

Осел був чесний неборак,-

Не гріх сказать, що слід би й людям так,-

Не то щоб що - листка займать боявся,

Одна біда - що недотепний вдався;

Шкідливих горобців та гав

Він щиро так ганяв,

Що витоптав всі кавуни і дині,

Неначе буря рознесла.

Як глянув господар - і зо зла аж посинів,

Вхопив рубель та й ну гатить по спині

Сердешного Осла.

А люди, сміючись, піддакують ще збоку:

«Оттак йому, оттак, щоб знав,

Як з баштана робить толоку!»

А я б їм те сказав,

Що нічого Ослові дорікати,

Що лучче б розуму спитати

У того, хто наймав…

[1872]

СОБАКА Й КІНЬ

Був на селі Квачан-собака,

Кудлатий та товстий,

Хвіст здоровенний, як ломака,

І сам такий страшний.

Раз, лежачи знічев’я на травиці,

У холодочку під кущем,

Він розбалакався з Конем

Про те, про се, про всякії дурниці,

А далі річ на те звернув,

Що він у господарстві - сила,

Не те що Кінь або Кобила,-

Усяк се, може, чув.

«Що ж, Коню, ти? Попихач головатий…

Диковина тим возом торохтіть;

Велике діло борону тягати

Або снопи возить!

Он я: і череду у полі доглядаю,

Ввесь двір, кошару стережу,

До току побіжу -

Цілісінькую ніч не спочиваю!»

На річ таку Собаці Кінь сказав:

«Се, може, й правда, хто вас знає;

На світі всяк буває…

А я б тебе про от що попитав:

Коли б я не хотів у полі працювати,

Коли б я хліба не возив,

То що б стеріг тоді кудлатий

І що б він їв?»

І люди є такі ледачі,

Мудрують по-собачий:

Ми, бачте, сила, ми - стовби,

У нас, мов, золоті лоби,

Ми громадяни,-

А то все суччя копійчане,

Бадилля світове!..

Сказав би щось про Квачана такого -

І що воно й до чого,-

Та цур йому - бо ще порве!..

[1872]

ХМАРА

Над селами, над нивами,

Лугами та долинами

Велика Хмара йшла.

Ні жита, ні пшениченьки,

Ніякої травиченьки

Дощем не полила.

Від степу від широкого

До моря до глибокого

За вітром потяглась.

Над морем гуркотаючи,

Ввесь день не оддихаючи,

Дощем вона лилась.

Діждала нічки темної -

І до гори зеленої

Присунулась спочить.

«Бач,- каже,- го́ро милая,

Дощу не пожаліла я,

Нехай тепер шумить!»

«Шкода,- гора озвалася,-

Сього не сподівалася

Од тебе, сестро, я!

Над селами, над нивами,

Над тихими долинами -

Там славонька твоя!

На кожную стеблиночку

Пошлеш одну росиночку -

І віку додаси,-

А морю широченному,

Глибокому, силенному,

Води не надаси!»

Гора сказала правдоньку.

А я вам дам порадоньку -

Як жити до пуття:

Кохайте щиро правдоньку -

І дасть вам бог одрадоньку

Щасливого життя.

[1872]

ДЕРЕВЦЕ

Ішов Панас із го́рода додому

З сокирою й мішком;

Вертаться довелось самому,

Прямуючи ліском.

Іде Панас, не розглядає,

Міркуючи про щось

(Міркує той, хто нужду знає),

Аж чує - кличе хтось:

«Гов, дядьку!» хтось гукнув близенько.

Оглянувся: «А хто там,- каже,- де?»

«Се я,- озвалося тихенько

Деревце молоде,-

Як вгледіло я вас, так аж зраділо».

«А що тобі?» пита Панас.

«Є дільце, дядечку, до вас».

«Кажи, яке там діло».

Деревце почало казать,

Яке йому життя погане.

Що не росте воно, а в’яне,

Що ніде віти розпускать

Через оті дуби й осики,

Хоч пропади навіки.

«А якби я само росло,

Я б не таке було:

Я б виросло високе та зелене,

Усі раділи б через мене:

Вівчарики і орачі

У холодочку б тут лежали,

Ввесь день би пташечки співали

І спали б уночі…

Зробіте ласку, дядечку, велику,

Не жалуйте дерев старих,

Візьміть та вирубайте їх,-

Я дякуватиму довіку!»

Достав Панас сокиру та брусок,

Налагодивсь - і полягли дерева…

Пропав лісок

Знічев’я!

Тепер само собі стоїть

Деревце молоденьке,

Сміється, шелестить

(Раденьке, що дурненьке!).

День, два - не вспіло погулять,

Вже й лихо стало докучать:

То сонечко пече, то вітер його пхає,

А іноді буває

Морока і з дощем.

Раз якось хмара наступила,

Схопилась буря і зломила

Дере́вце бідне з корінцем.

«Бач, божевільне, так і треба,-

От тобі й виросло до неба! -

Озвалася Сова,-

Сама дурненька голова,

Мовляв, біду собі купила -

Талан занапастила.

Гай, гай! Росло б і розрослось,

І виросло б, набралось сили,

І хоч самому б жити довелось,

Біди б не склалось… Світе милий!

Нам лишенько через таких,

Та жалко й їх».

Моторнії сини й онуки!

Читайте байку - для науки.

[1872]

МАНДРІВКА

I

Над річкою стояв великий гай,

Зимою - затишок, а літом - божий рай:

Усяка пташечка, радіючи, співала,

Весну і літо привітала.

В тому гаю два Голуби були

І, як брати любесенько жили,-

Дай, боже, так і людям жити.

Чого б, здається, ще хотіти?

Кохати б доленьку свою

І воркувати мило, тихо,-

Так ніт же! І в гаю

Никає завидюще лихо…

Знайшовся божевільний Шпак

І брата меншого він став дурить брехнею

І так, і перетак:

«Що ви пишаєтесь долиною своєю,

Коли ще більше світа є?

От хоч і я - життя своє

До вашого не прирівняю,

Я більше бачив, більше знаю,

Бо дома не сиджу;

Не брешучи, тобі скажу:

У вашу сторону я в гості прилітаю,

А летючи сюди, усюди побуваю,

До всього придивлюсь

І розуму, як кажуть, наберусь.

У вашому гаю - що́ можна тут побачить?

Вівчар між нивами манячить,

Нічого дивного нема,

А там - подумай ти, небоже,-

Стоїть тобі гора, на тій горі зима,

А під горою літо боже:

Скрізь зелено, усе цвіте…

Чого там не росте?

Від ласощів аж віття гнуться,

Не знаєш, до чого й сунуться:

Мигдалики і виноград,-

Їси, їси, аж рад.

Тут тільки й ласощів, що просо та пшениця…

А що таке, спитать би вас, жар-птиця?

Диковинки такі, як там,

І не присняться вам».

II

Наслухавсь Голубок Шпакової дурниці,

Аж крильця трусяться летіти до жар-птиці.

І став він братові казать:

«Я хочу, братіку, летіть побачить світа;

У нас іще багато буде літа,

Далеко вспію облітать.

Почув би ти, що Шпак розумний каже,-

Завидно стане хоч кому».

Брат здивувавсь і так сказав йому:

«Шпак нісенітницю таку тобі розмаже,

Що й груші на вербі ростуть!

Шпаки, я знаю, брешуть дуже,

А дурні їм і віру ймуть.

Не гріх, не жаль тобі, мій друже,

Мене покинуть і майнуть?

Нас птиці осміють:

Жили, жили та й розлетілись…

Хіба ж на те ми подружились,

Щоб потім плакать, жалкувать?

І день і ніч я буду сумувать;

Чи хмара набіжить, чи ворон де закряче -

Я думатиму, де ж то він,

Голубчик мій? Серед чужих долин

Лежить в недузі, може, плаче?

Не матиме покою серденько моє…

А братік знов своє:

«Не надовго ж я хочу полетіти -

На тиждень чи на два, а потім і вернусь,

І знов ми будемо з тобою вкупі жити.

Не бійся, братіку, я ж не боюсь;

Побачить хочеться мені жар-птицю дуже.

Про все, про все тоді, мій друже,

Я розкажу тобі: де був,

Що бачив, що почув,-

Я облітаю всі куточки…»

«Бог знає,- каже брат,- чи доживу…»

А сльози капають тихенько на листочки

І падають росою на траву.

Не помоглось - летіти та й летіти!

«Прискучило тобі зо мною жити,-

Промовив брат,- нехай і так,

Нехай сміється Шпак…

Мене згадаєш, милий друже,

І пожалкуєш дуже, дуже…»

III

Остався Голуб сам; сумуючи, сидить;

А неслухняний брат летить, летить…

Де не взялась на небі чорна хмара,

І блискавка, і дощ, неначе божа кара.

Злякався Голубок

І на суху вербу спустився;

Як не ховавсь, як не тулився,

А все-таки, як хлющ, обмок.

Переполох затих, і сонечко пригріло;

Він далі полетів, а лихо знов приспіло:

У полі пасіка стоїть;

Під деревом пшоно розсипане лежить;

Голодний Голубок зрадів, не оглядівся -

Під сіточкою опинився,

Бо то принадонька була.

Чи сіточка гнила,

Чи так воно вже склалось -

Хоч ніжку натрудив, хоч крилечко пом’ялось,

Одначе вирвався і полетів.

Одначе вирвався і полетів.

Одуматься не вспів -

Назустріч знов біда велика:

На його кинувся Шуліка;

От-от би Голубок пропав,-

Де взявсь Орел - і ворога прогнав.

Не стало сили більш летіти;

У хуторі під тином він присів,

Щоб трошечки спочити.

Сидить, задихався, змарнів,

І труситься, і хниче.

Біда біду, як кажуть, кличе:

Десь хлопчик недалечко був,

На його цуркою шпурнув

І в голову якраз ударив дуже…

«Ой, де ж ти, братику, мій друже!» -

Схопившись, крикнув Голубок,-

І повернув у рідний свій куток.

Де й сила тая узялася:

Яка біда над ним стряслася,

А як стріла, він легко полетів

Туди, у тихий гай, де бог благословив.

«Ой краю мій, мій раю!

Тебе я привітаю!»

Промовив він, спускаючись у гай.

Розвеселив він брата невзначай;

Всю ніч вони тоді не спали

І тихо, любо розмовляли,

Аж покіль сонечко не піднялось;

Жаль, що розказувать прийшлось

Не про диковинки, а про лиху годину.

«То Шпак мудрований хотів мене звести,-

Жалівся менший брат: - голубчику, прости!

Тепер тебе довіку не покину».

IV

На крильцях правдоньки я баєчку пустив,

Щоб всякий знав і розумів,

Що в світі божому нема кутка без горя

Не тільки тут, а і по той бік моря.

Кому мандрівка сміх, кому усе дарма,

Хто вітриться кудись шукать якогось раю -

Тому я приказку стареньку нагадаю:

Там хороше, де нас нема.

1889

ДИКОВИНА

Ішли у город дечого купити

Два чоловіка із селян -

Гордій та Севастян.

Гордій умів на світі жити,

Куток свій щиро поважав,

Далеко щастя не шукав,-

Шукають щастя нещасливі,-

Воно само його знайшло,

В своїм добрі, на рідній ниві

І виросло, і розцвіло.

От Севастян - се друге діло;

Тому інаково щастило,-

Не близький світ топтав:

Не тільки в Крим ходив - в Туреччині бував,

Далеко десь, аж біля моря;

Набрався розуму, довідавсь дива й горя;

Один був гріх: і не дихне,

Як не брехне.

«Що,- каже,- тут ми топчемось з тобою,

Мовляли, з хати до млина?

Он за балканською горою -

Чудесна, брате, сторона!

Жаль про одно - погана доля склалась:

Не знать кому вона досталась…

Згадав я огірки… які вони у вас?

Буває, нічого й кусати,

А там - не тільки більші нас,

Ще більші навіть хати!»

Зареготавсь Гордій і став йому казати:

«Так як же його в біса їсти?

Сокирою рубать? Гуртом, чи що б то, гризти?»

«Еге,- зам’явся Севастян,- гуртом їдять».

«Диковина! - Гордій мовляє,-

Чого на світі не буває!

От хоч і тут… чи бачиш той місток?

Надивовижу всім турецький огірок,

А наш місток диковина не тая,

Чи є в Туреччині такая?»

«Що ж там таке? - питає Севастян,-

Який там бог послав талан?»

«Такий талан,- Гордій йому мовляє,-

Що декого до смерті налякає.

Правдивий чоловік і їдь, і йди,

Не сподіваючись біди,

Ану поткнись брехун - утне такую шкоду:

Розсунеться - і той шубовсть у воду.

Була торік тут приключка страшна:

Шубовснув пан один і старшина».

«Он воно як! Се дивне діло!

Признаться, де вже я не був,

Такого дива і не чув…»

Промовив Севастян несміло.

«Ото ж то й то! - плете Гордій,-

Місточок неабиякий!

Твій огірок - диковина сказати,-

Нехай би як гарбуз, а то ще більше хати!»

Розсердивсь неборак: «Який ти молодець!

Попереду ще треба знати,

Які там в біса хати -

Неначе курінець,

Такі, що ледве можна влізти,

Лягти або присісти».

Отак балакають, ідуть,

Вже й потомилися, аж ноги волочуть.

До города дорога й недалека,

Не забариться б перейти,

Та як на те така стояла спека,

Що й місця не знайти;

У холодку - і там парня, аж в’ялить,

Бо сонечко вогнем неначе палить.

Ідуть… от-от місток… блищить уже й вода.

«От,- дума Севастян,- біда!..

Та й душно ж! - каже він,- морока.

А що, пак, річка тут глибока?»

«Найглибше під містком, сажнів у два води,-

Сказав Гордій,- а далі хоч бреди,-

Прехитра, пане-брате, річка,

Дарма що невеличка».

Одначе Севастян придумав, що сказать:

«Бач, курява яка, чобіт і не пізнать…

Ходім ми просто через річку;

Обмиєм чоботи та й вийдем на травичку,-

І ближче, і чистіш».

«Еге,- додав Гордій,- і охвітніш…»

Брехню, як бачте, добре чеше

Мій Севастян,

А інший неборак із городян

І Севастяна перебреше.

[1891]

КОНИК-СТРИБУНЕЦЬ

У степу, в траві пахучій,

Коник, вдатний молодець,

І веселий, і співучий,

І проворний стрибунець,

Чи в пшениченьку, чи в жито,

Досхочу розкошував

І цілісінькеє літо,

Не вгаваючи, співав;

Розгулявся на всі боки,

Все байдуже, все дарма...

Коли гульк - аж в степ широкий

Суне злючая зима.

Коник плаче, серце мліє;

Кинувсь він до Мурав’я:

«Дядьку, он зима біліє!

От тепер же згину я!

Чуєш - в лісі ворон кряче,

Вітри буйнії гудуть?

Порятуй, порадь, земляче,

Як се лихо перебуть!»

«Опізнився, небораче,-

Одказав земляк йому,-

Хто кохав життя ледаче,

Непереливки тому».

«Як же в світі не радіти?

Все кругом тебе цвіте,-

Каже Коник,- пташки, квіти,

Любе літечко на те;

Скочиш на траву шовкову -

Все співав би та співав…»

На таку веселу мову

Муравей йому сказав:

«Проспівав ти літо боже,-

Вдача вже твоя така,-

А тепер танцюй, небоже,

На морозі гопака!»

[1890]

ДІДОК У ЛІСІ

Пішов Дідок у ліс по дрова;

Не забарився в’язку нарубать,

Та як її на плечі взять:

Осика - не полова!

Як не мостивсь, як не ладнав,

А оберемка не підняв.

Сердега сів, схилився

Та й зажурився.

Згадалось все йому - і давня давнина…

А де тепер вона?..

Минулось все, неначе снилось;

Далеко десь туманом вкрилось,

Не буде знов;

Прожив той вік, мов поле перейшов,

Квітчастеє, веселе та зелене…

Ох, доле, доле!. А тепер…

Дідок сльозу утер.

«Забула десь і тая смерть про мене»,

Зітхнувши тяжко, він озвавсь

І за вірьовку знов узявсь;

Аж чує - щось по листях шелеснуло,

Холодним вітриком дихнуло…

Коли глядить -

Страшенна смерть близесенько стоїть…

Дідок оторопів,- і рученьки помліли,

І причувається, неначе із могили:

«Я недалечко йшла,

На той світ душу провела,

Аж чую - тут і ти озвався».

Сердега так перелякався,

Що аж тремтить; якби молодший був,

То, може б, дременув.

«Звиняйте, тіточко, я… теє… вашу ласку,

Щоб помогли мені піднять на плечі в’язку,

Як не во гнів се буде вам».

Буває трудно, гірко нам

На світі тую лямку терти,

А все-таки ми боїмось умерти.

Живий живе гада

І смерть - найгіршая біда.

ГАВА І ЛИСИЦЯ

Літаючи по дворах, Гава

Шматок ковбаски добула;

Хоч кажуть, що вона дурна роззява,

А до крадіжки здатная була.

От узяла та й полетіла,

Щоб недалечко, у ярку,

На самоті поснідать до смаку:

Усе було, ще ковбаси не їла.

«Спасибі,- думає,- розумним головам,

Що в світі потрудились,

Усячину робить навчились;

Поміж людьми, як кажуть, добре й нам:

Що-небудь можна роздобути».

Не вспіла Гава носом ткнути,

Аж і Лисичка тут стоїть

І жалібно квилить:

«Голубко-кумонько! Тебе я ждала-ждала,

Аж плакала, як виглядала,

Щоб голосочок твій почуть,

Хоч на хвилиночку про горенько забуть…

Ти, може, серденько, того й не знаєш,

Як гарно, любо як співаєш -

І соловейко так не втне…

Розваж хоч трошечки мене!»

Прийшлось роззявитись дурному горлу:

«Кра! кра!» - а ковбаса додолу,

Лисичка хап - і у кущі мерщій,-

Оддячила кумі своїй!

Прокракала роззява, огляділась -

Чортма куми і снідання нема…

«А щоб ти,- каже,- подавилась,

Лукавая кума!»

Прилащиться підлиза хоч до кого:

Солодкії слова

Приманюють великого й малого,-

То вже така дурниця світова;

Про се розумні знають люде,

Та що ж ви будете робить:

Хто маже - не скрипить,-

Так, мабуть, і довіку буде.

КІТ І БАБА

У одному селі була

Весела Баба Шелестиха.

«Аби я добренько жила,

А більш копи не буде лиха!»

Шуткуючи було і скаже, і моргне:

«Дивіться на мене!»

Всім весело, як Шелестиха скаче:

«Не треба нам того, хто плаче,

Сльозами коровай не бгать…»

Весела Баба, що казать!

Раз на святках пішла куму провідать,

Погостювать і пообідать,

В беседі серце звеселить,

Дулівочки попить,

А на потуху

Варенуху.

Оставсь у хаті Кіт хазяйнувать,

Щоб мишам волі не давать;

Сидів він цілий день під лавою даремно,

Аж покіль стало темно,

А бісова мишва ніде не шелестить;

Розсердивсь на таку дурницю,

Нюхнув угору - щось пахтить,

Він скочив на полицю

І з миски ковбасу під припічок поніс.

«Жди тих мишей,- подумав,- хай їм біс!

Се, певно, корисніше буде,

Недаром же смакують люди…»

Аж двері рип у хату із сіней -

Вернулась Баба із гостей;

Як глянула - аж здивувалась,

Не думала, не сподівалась,

Щоб збожеволів Кіт,-

Хіба пристріт!..

Швиденько свічку засвітила,

Сама на лаві сіла;

Під припічком мурло сидить,

А Баба головою хить та хить

І ну хазяїна журить:

«Так от як ти почав робити!

За те, що жив в теплі, в добрі…

Гай-гай! Сміятимуться кури,

Кричатимуть в дворі:

Ледащо Кіт, злодюга мурий,

Знущається над бабиним добром…

Його із хати помелом!..»

А Кіт ковбаску уминає,

Неначе й не до нього річ.

Бабуся знов: «І сорому немає!

Ковбаски захотів… який панич…

Се не панич, се чортова нахаба,

Се капость, се розор, а не користь…»

Дудукає п’яненька Баба,

А мурий їсть собі та їсть.

Що ж помоглось од бабиної казки?

Занапастив кільце ковбаски:

До половини, може, з’їв,

А то порвав і розкришив.

До прикладу я хочу так сказати:

Де треба настрашить, там нічого в кутку,

Як кажуть, прясти на тонку

І теревені розпускати.

[1893]

ГОРШКИ

Був собі Горщик золотий,

Хороший, дорогий.

Прийшла Біда і Горщик той розбила;

Жаліли всі, вона не пожаліла,-

На те Біда!

Скрізь її знають - села й города.

Чого вона не виробляє?

Не тільки що горшків - людей не розбирає.

І опинився Горщик золотий

Між череп’яними Горшками,

Щербатий і кривий,

З розбитими боками.

Всі насміхаються над ним:

«Ану, лиш, принеси водиці!»

А кухлик і собі: «Шкода вже їм, кривим,

Ходити до криниці!

Був колись Горщик, та розмок,

Тепер нікчемний черепок…»

Не змовчав Горщик, обізвався:

«Я - черепок, та золотий,

А ти вже хто такий?

Хороший тим, що в боки взявся!»

Поважний Розум се почув,

Прийшов, дознався, що́ й до чо́го -

І бідолаху золотого

В шовкову хустку обгорнув,

А щоб не чванилась кумпанія погана,

Усіх покидав за вікно.

Розбите золото - скрізь золото воно,

А череп’яна чвань - довіку череп’яна.

[1892]

ГУСИ

День за горою погасав;

Затихло все в гаю густому;

Гусятник-хлопець заганяв

Од берега Гусей додому;

Гукав їм: «Гайда!» - і свистав,

Лозиною лінивих підганяв.

«Оттак ми дожились з дурною головою!

Оттак нас стали шанувать! -

Гелгочуть Гуси між собою,-

Нам тільки й світа - мандрувать

Від хліва до болота,-

Та ще к тому така голота

Лозиною тебе жене,-

Я, мов, отаман - бійсь мене!

Де ж вона в світі, правда тая,

Коли такеє діється з Гусьми?

Забула, мабуть, доля злая,

Відкіль наш рід і що за птиці ми.

Учені та розумні люди

Усюди славу рознесли,

Що наші прадіди - нехай їм легко буде -

Великий город Рим од ворога спасли…»

А хлопець слуха і сміється:

«Тривайте, прийдуть празники -

І ваша славонька минеться:

Хазяйка побере за вас коповики;

Поопадають ваші роги

Наперекір старовині,

Лежатимете ви на чиріні,

Між стравою, задравши ноги».

Сказав би байку ще не так,

Та мій язик примовкнуть мусить:

Буває, вискочить Гусак,

Почне сичать та ще й укусить.

[1892]

МУЗИКИ

Десь у веселому краю

Зійшлися у гаю

Ведмідь товстий та волохатий,

Всесвітній пасічник-ласун,

Завзятий Цап-стрибун,

І телепень Осел ухатий,

Дурного розуму невдатний син,

Та передражник Ма́лпенко Мартин.

Сидять, балакають під липою густою -

Хто бачив що, і де хто був,

Чи поблизу, чи, може, за горою,

Які новинки чув.

«Погано, братчики, без діла в світі жити! -

Так Ма́лпенко Мартин розмову завершив.-

Признаться, ніде правди діти,

І я гуляючи прожив;

Одначе, скрізь тиняючись, чимало

Всього побачить довелось…

Ох, трудно в світі жити стало!

Пора і нам придумать щось…

Ви не турбуйтеся,- щоб довго не кортіло,

Я зараз хочу раду дать:

Музичить треба - от і діло,

Коли хотіли знать!

Зозуля накує музиці,

Сказати в добрий час:

Бенкет, весілля, вечорниці -

Покличуть всюди нас.

Нехай гуляють добрі люде

В своїй веселій стороні;

Їм хороше, і нам корисно буде…

Чи добре я кажу, чи, може, ні?»

«Так! Добре! Будемо музичить! -

Ревнув Ведмідь,- розумна голова,

Не гріх і розуму позичить…

Робота гуртова».

І стали на тому: щоб слова не зміняти,-

Не гаючись, се діло розпочати.

Днів через три вони в тому ж гаю

Справдили вигадку свою;

Роздобули баса, цимбали,

І скрипочка, і бубон є;

Прехорошенько посідали

Та як ушкварили - ой лишенько моє!

Хто в ліс, мовляли, хто по дро́ва.

Аж на ввесь гай луна гуде!

Ведмедів бас реве, неначе та корова

Із череди додому йде;

Цап на цимбалах паличками

І брязкотить, і дзенькотить,

Трусне борідкою, або хитне рогами,

Мекече, бурмотить;

Між ними грає, не вгаває,

На скрипку Ма́лпенко Мартин,

Кувікає, пищить, як іноді буває

Залізе порося у тин;

Осел силкується під кльоном,

Щоб всіх перемудрить,

І, як у діжку макогоном,

У бубон стукотить.

Злетілись гави і сороки,

Шпаки, чижі і горобці,

Регочуться, хапаючись за бо́ки:

«Ну так! Удрали молодці!

Нехай їй біс - такій музиці,

Сполохала наш тихий гай,

Не можна вдержаться ніякій птиці,

Хоч куди видно утікай…»

«Ось цитьте-бо! - Мартин гукає,-

Почин невдатний іноді буває!

Тривайте, братчики, не так ми сидимо,

Ось зараз я попорядкую…»

«Щось та не так - і я вже чую,-

Озвавсь Осел: - Ні, мабуть, не втнемо».

А Ма́лпенко йому: «Та ну-бо,- каже,- годі!..

Не знаєш ти: музиці грать -

Не горобців полохать в огороді…

Послухайте, кому і де сідать:

Ведмедику - під липою старою,

А Цапу треба під вербу,

Ослові - на горбу,

Я примощусь під бузиною».

Заграли знов - ще гірш нема ладу!

Якраз на ту біду

І Соловей тут опинився,-

Вони до його: «Ну, мастак,-

Ти здорово співать навчився,-

Кажи по правді, що і як?»

«А що ж,- він каже,- вибачайте,

Ні те, ні се:

Хоч десять раз пересідайте,

Немає хисту - от і все…»

Почув я раз - старі сміялись люди,

Що квач притикою не буде;

Питаю: як? - «А так, як бач,

Причина невелика:

Якая ж із квача притика,

Коли він квач?»

[1890]

ПЕНЯ

Частенько між людьми буває -

Один свою біду на другого звертає.

А іноді ще так крутне:

Не можна на людей, так він на біса спхне.

Щоб не наскочити на лайку,

Я розкажу вам байку.

Жив-поживав козак заможний Клим.

Вподобавсь він щасливій долі:

Де не повернеться, вона усюди з ним -

І дома, і у полі.

Шановний, добрий чоловік;

За те йому ввесь вік,

Сказать до прикладу, кувало і плескало.

І коники були, і пари три коров,

І плуг волів, і овечат чимало,

За огородом млин молов.

Довгенько щось, ще змалечку, у його

Оверко, наймит, жив;

Моторний парубок, дотепний хоч до чого,

Усе він знав, усе гаразд робив.

Ніякий чоловік з гріхом не розминеться,-

І в селах так, і в городах;

Хоч ходить кінь на чотирьох ногах,

Та й той не раз спіткнеться!

Тяглась пилипівка, усе було як слід;

Прийшла Оверкові годинонька лихая:

Нізчимний борщ йому обрид,

Капуста і рулі, та ще кулага тая;

Скоромного сердега забажав;

Десь він од паничів чував,

Що ско́ром здоровіше

Та ще к тому й смачніше.

«Нехай же,- думає,- яєць я напечу,

Як буду у млині сидіти,

Наїмся досхочу -

Не буде так кортіти».

Дождавсь черги, пішов у млин

Та зараз же і заходився

Зробить почин.

Із дроту держальце скрутить він умудрився,

Туди яєчко примостив,

Недогарок в куточку засвітив

І над вогнем давай яйце вертіти,-

Розумного не треба вчити!..

Млин меле, стукотить,

Оверко думає: «Не треба і вечері…»

Аж тут хазяїн тиць у двері,

Роззявив рот, стоїть.

«А що се ти, Оверочку, готуєш?

Пилипівки укоротив?

Біду чи що на себе чуєш?»

Оверко й руки опустив.

«Я… далебі… і сам не знаю…

Зовсім отуманів…

Як воно скоїлось - і не вгадаю.

Се біс проклятий спокусив».

«Та брешеш ти! Я тільки перше бачу,-

Десь угорі озвалось чортеня,-

Перемудрив чортячу вдачу,

А на мене́ уся пеня».

[1891]

ПІВЕНЬ І ПЕРЛИНКА

Під тином Півень, біля хати,

Знічев’я смітник розгрібав

І квокчучи там дещицю клював,-

Наїдку не було, а так - аби клювати.

У сміттячку углядів якось він

Блискучу, кругленьку Перлинку,

І дорогу таку новинку

Узяв та й викинув під тин.

«Не хочу я таких дурних новинок,-

Промовив він,- нащо здалась вона?

За жменю цих цяцькованих Перлинок

Не дав би я і зернятка пшона,-

Нехай дурний індик ковтає».

Так недотепа-неборак

Ганьбує те, чого не знає,

І думає, що добре так.

[1890]

ЛЕВ-ДІДУГАН

Лев-дідуган на світі довго жив;

Багато лиха наробив;

На старість підтоптавсь, нема вже тії сили,

Що при здоров’ї мав:

І ноги трусяться, і очі помутніли,-

Зовсім нікчемний став;

Лежить, одкинув хвіст і смерті дожидає,

А ще ричить і зо зла позирає,

Неначе хоче настрашить.

Минулися вже тії роки,

Що розпирали боки,-

Тепер усяк йому віддячить норовить.

Колись він скрізь страшив, тепер у верболозі,

Як той горох, мовляли, при дорозі,

Хіба не схоче хто, той тільки не вскубне.

Кабан кликом під бо́ки стусоне;

Жаднюга-Вовк рвоне його зубами;

Бугай товче рогами;

На що вже Зайчик-стрибунець -

І той урве хоч хвостика кінець,

А капосній Лисиці

Аж весело креснуть його по пиці.

Недужий лиходій і стогне, і харчить…

Аж бачить - і Осел біжить,

Щоб і собі хоч раз його вбрикнути;

Лев голову підняв, силкується гукнути:

«Ой, де ж ти, смерть моя!

Закрий мені навіки очі,

Щоб вже не бачив я

Зневаги тяжкої дурної поторочі».

І справді тяжко, що й казать!

От до чого силенний Лев дожився…

Бодай би був не народився,

Як так життя своє кінчать!

Хоч соромно, а можна прирівняти

І деяких людей

До тих звірей.

Не треба людям забувати:

Хто вік по-божому прожив,

Ніколи зла і кривди не чинив,

Того до смерті будуть поважати

І добрим словом поминати.

[1890]

ОСЕЛ І СОЛОВЕЙ

Раз у вишневому садочку

Лежав Осел у холодочку.

Побачив він між рястом Солов’я

І став йому гукати:

«Здоров, співун! Насилу вглядів я;

Який маленький ти, а кажуть, що горлатий.

Ану, лишень, утни!

Казали у дворі індики,

Що ніби ти співать мастак великий,

Чи, може, брешуть, вражії сини?

Ану, нехай і я почую,

Яку там пісню ти вдереш -

Веселую чи жалібну якую;

Тут сила не в тому - яку, а як утнеш!..»

І Соловей почав співати.

Лунає пісенька на ввесь садок;

Лежить і слуха дурень головатий,

Неначе справді знає прок.

А Соловей аж горло надриває

І на всі заставки співає:

Щебече, і свистить,

І тьохкає, і торохтить.

На що вже горобці - і ті попритихали

І прислухаться стали.

Замовк співун і на Осла глядить,-

Чи буде, мов, хвалить?

«Ну, молодець! - сказав суддя ухатий,-

Хороший птах:

Хоч невеличкий, та горлатий…

Ти, мабуть, виплодивсь не в наших сторонах.

Коли б ти нашого наслухавсь півня,

Тоді б ще краще заспівав;

Хоч він тобі й нерівня,

А все-таки хоч трохи б перейняв».

Такої похвали співун не сподівався;

Якби був знав,

То й не співав.

«Прощайте, дякую!» він до Осла озвався.

«Прощай! - сказав Осел,- навідайсь ще коли,

Бувай здоров, небоже!»

Таких суддів, такої похвали

Не дай нам, боже!

[1891]

ЩУКА І КІТ

Один мордатий Кіт до Щуки учащав;

Пройдисвітка зубата знала,

Чого хвостатий кум бажав:

До берега частенько припливала

І щиро куманька свого

Карасиками шанувала,

А Кіт і не цуравсь сього,

Бо жирная мишва вже приїдаться стала.

Раз каже Щука так йому:

«Возьми мене мишей ловити».

Дивуючись, кум глянув на куму

Та й засміявсь: «Надумалась дуріти!

Не навтішаєшся таким добром;

Карась і сам у рот тобі ускочить,

А хитрая мишва так іноді морочить,

Що треба буть мудрованим Котом,

Щоб висидіть, неначе неживому,

І оком не моргнуть;

Буває, що всю ніч стрибаєш по-дурному

І ні однісінькій не вдасться в’яз звернуть».

А Щука на своє хилила:

«Ет, вигадки! Велике діло - миш;

На що ярші - і тих не раз ловила…

Піду-бо я! Хоч раз мене потіш».

Ніхто не бачив, тільки зорі,

Як ласий кум і шустрая кума

Через садок попхались крадькома

І зачинились у коморі.

Кіт на полицю зараз же стрибнув,

Бо там давненько був,

А Щука - у куточку

Сховалася за бочку.

От перед світом Кіт довідаться біжить -

Аж Щука без хвоста лежить:

Прокляті пацюки одгризли.

«Бач, серденько, в яку біду ми влізли!

Хвоста й нема…

Ніхто не винен - ти сама,-

Мурличе Кіт,- се справді штука!

Ну, що ж його тепер робить?»

«Голубчику, рятуй! - тут простогнала Щука.

На світі дай мені пожить…

У став мерщій пусти мене, мій друже,

До світа тут не доживу…

Хоч і нема хвоста - байдуже,

Як-небудь попливу».

Побачив Кіт, що діло препогане,

Що, може, і йому вона в пригоді стане,-

Узяв куму на спину примостив,

Поніс до ставу та й пустив.

Пішла між рибами про неї всюди слава;

Сміються всі, карасики найбільш:

«Догралася! Тепер мовчи та диш,

Безхвостая проява!»

На світі живучи, довіку вчись;

Що наробила здуру Щука -

Се всякому наука:

Чого не тямиш - не берись.

[1891]

БІЛОЧКА

Пухнату Білочку до себе Лев прийняв,-

Навіщо й як - того ніхто не знав,

Бо не довідались сороки-цокотухи;

Вони б усюди брехні рознесли,

Зробили б бугая із мухи:

«І так, і перетак, ми бачили, були…»

Дознався я, що Білочка служила,

Нічого не робила;

Було їй сказано: нікуди не втікать

І панову хандру потроху розважать.

Марудна служба, що й казати:

Аж жижки трусяться скакати,

А тут сиди, очицями моргай.

Наш вік біжить, не скажеш: потривай,

І Білочка свого діждала -

Старенька і беззуба стала;

Пора прийшла -

І службу відбула,-

За те чумацький віз оріхів наділили.

Хоч слово панове справдили,-

Аж любо глянути: оріх в оріх,

Цілісінькую б зиму, дякуючи, їсти,-

Та тільки що ж? Дивись на них:

Дали тоді, як нічим гризти.

Є приказка весела: їж,

Коли роток ще свіж,

А то, як прийде час, зов’яне,

Тоді ніщо вже не загляне.

[1891]

ЛЕВ НА ОБЛАВІ

Жили у гущині глибокого байрака

Страшенний Лев, всесвітній Лис,

Бурлака-Вовк і наш Сірко-собака,

Що із села помандрував у ліс

І розбишакою зробився,-

З людьми, чи що, не вжився.

Побратались вони, щоб по-сусідськи жить,

Ніколи шкоди не чинить;

Умовились гуртом робити

Облаву потайну,

І хто добуде що - все нарівно ділити;

Лев був за старшину.

Улучив Лис годиноньку щасливу,

У верболозі притаївсь

І якось там козу дурну і полохливу

Піймати умудривсь.

Упоравсь молодець проворний

І звістку другим дав як слід;

Зраділи всі, що Лис такий моторний,

Що буде їм вечеря і обід.

Не гаючись, вони зійшлись на гору,

І каже Лев: «Я зараз поділю;

Глядіть, щоб не було ніякого тут спору,

Бо перекору не терплю!

Беру я першу четвертину,-

По уговору - се моя;

І другу тож собі кладу частину,

Бо хто між вами дужчий? - Я!

І третю слід мені… Не мовте ні словечка:

Я - Лев, а не плоха овечка!

Четверту ж хто торкне або нюхне,

Той знатиме, як дратувать мене!..»

І очі витріщив, і грива стала диба:

Ану, мов, огризнись…

«Нехай тобі і озеро, і риба»,

Подумали усі - та й розійшлись.

І я там був, і придивлявся,

І кривду вилаять хотів,-

Лев заричав, а я злякався

І приказку десь загубив.

ШЕЛЕСТУНИ

В одній долині, під горою,

Високий явір зеленів;

Край берега над чистою водою

Широкі віття розпустив;

Листочки з вітриком, жартуючи, шептались:

«Ану, голубчику, ще, ще дихни!

Бач, братіку, які ми повдавались

Веселії Шелестуни!

Якби не ми з тобою шелестіли,

То хто б долину звеселяв,

І з ким би ти тут, вітрику наш милий,

Гуляючи, любенько жартував?

Що б тут було без нас? Краса якая? -

Бур’ян та осока;

Була б долинонька, неначе пустка тая,

А подивись, тепер вона яка!

До нас зозуленька у гості прилітає

І весело кує, як в тихому кутку;

Вівчарик на сопілку грає

Під явором, у холодку;

Співає соловей, неначе у садочку,

А серед ночі, в тихий час,

Тут мавочки гуляють у таночку,

І ясний місяць дивиться на нас».

«Коли б не ми, то й ви б не шелестіли,-

Коріння загули із-під трави,-

Коли б ми вам не піддавали сили,

То не бриніли б ви…»

«Чого сюди корінням озиваться? -

Зашамотіли листя угорі,-

Ви що, а ми он що! До нас вам не рівняться,

Лежали б мовчки у своїй норі!..»

«Тіпун вам на язик! Раденькі, що дурненькі! -

Коріння знов озвалися до них.-

І ви самі, і ваші витребеньки

Розумному на сміх:

Не розуміючи, лепечете, як діти;

Гріх зневажати нас!

Хоч у землі судилося нам жити,

А все-таки ми дбаємо про вас,

Не красувався б тут і явір сей високий,

Сказати в добрий час,

Такий рясний, хороший та широкий:

І силу, і красу він має через нас.

Минеться літечко, тоді по божій волі

Ми заснемо до дру́гої весни,

І ви пожовкнете, лежатимете долі,

Дурненькії Шелестуни.

І після вас другії листя будуть,

Цвістиме все, як і тепер цвіло,

Зозуля, соловей і вітрик вас забудуть,

Неначе вас і не було…»

І між людьми такі ж бувають,

Як і на яворі, Шелестуни;

Нехай же баєчку вони

На вус собі мотають.

[1891]

ТАНЦІ

За тридев’ять земель… забув, признаться, де…

Був собі Лев - король силенний,

Такого не було ніде -

Страшенний, здоровенний;

Якби наткнувсь хто невзначай,

То, певно, вмер би з переляку,

Одним він махом, під случай,

Бувало, вб’є скотину всяку.

Багатий дуже був той край,

Де він королював: чого не забажай,

Всього було доволі:

Вовків в лісах, зайців у полі

І птиці повно у гаях,

Такої і такої,

І риби всякої, великої й малої,

В озерах і ставах.

Хороший, тихий край; усі розкошували

І добре крали.

У короля служив і Лис;

Він над озерами був старшиною,

Щоб не орудовав ніякий біс

Над королівською водою.

Лукавий Лис - усюди Лис,

Не раз про його, може, чули,-

Дотепний, мудрий, як той біс,

Куди б його не повернули.

З одним рибалкою він дуже подружив,

Хоч перед другими пиндючився спесиво,

Рибалка рибку дбав і у мішках носив,

А старшина товстів і багатів на диво…

Раз ласуни, як водиться у них,

Поснідать добре захотіли;

На сковороду положили

Десятків два карасиків живих,

Сметанкою як слід пообливали

І на жарку їх шкварить прийнялись;

Вони і в голову собі не покладали,

До чого дожились.

Якраз в той час король там опинився.

«А що,- питає він,- тут діється у вас? -

І на рибалку страшно подивився…-

Се хто такий? Чого прибув до нас?»

«Се,- каже Лис,- се мій… письмоводитель…»

«На біса! - Лев ричить.- Де взявся, відкіля?»

«Сусіднього села покірний житель,

Не бачив зроду короля…»

Промовив Лис і зирк на таганочок,

А там карасики шкварчать,

Справляють бідненькі таночок,

Аж хвостиками ляпотять.

«Що ж то таке?» про рибу Лев питає.

Лукавий Лис поважно докладає:

«Великий господар!

Се безголоса твар

Пред королем своїм ликує,

Радіє і танцює…»

«Чого ж се на сковороді,-

Допитується Лев,- а не в воді?»

Лис засмутивсь і ледве дише…

«Дозволив я, щоб їм було видніше

Побачить відціля

Ясновельможнішого короля!»

«Нащо ж вогнем печеш?.. Брехнею припахає!»

Лис тільки хвостиком виляє…

Лев витріщивсь на старшину

І заричав ще дужче: «Ну?!»

А той круть-верть, неначе у капкані:

Мовчить, язик прильпе² к гортані;

Рибалка труситься, стоїть як пень,

Не розшолопає - чи ніч, чи день…

«Так от як ви! Мошеники! Поганці! -

Лютує Лев,- видумуєте танці?

Так я ж вас проучу, коли ніхто не вчив!»

І він обох на землю повалив…

Чи так-то воно ждалось,

А он як склалось!

Карасикам сердешним довелось

На сковородці танцювати,

Зате ж і сим тепер пришилось

У короля під лапами співати.

Так їм і треба, бісовим синам!

Не все ж терпіть і карасям.

Щоб, розбалакавшись, не влізти «в проволочку»,

Я швидше ставлю точку.

[1890]

ЦУЦИК

Раз на вікні у панському будинку

Патлатий Цуцик спочивав;

То ляже на бочок, то догори на спинку

Або на лапки морду клав.

Якраз проти вікна, звичайно під парканом,

Дворовий пес Бровко лежав

І думав: «Бач, яким він паном,

Ледачий Цуцик, став».

«Здоров був, Цуцику! Знічев’я спочиваєш?»

Прийшовши під вікно, Бровко озвавсь…

«Се ти, Бровко?.. Чого-бо так гукаєш? -

Промовив той,- аж я злякавсь...

Ну, як же ти там поживаєш?»

«Нащо питать! Либонь не знаєш

Собачого життя мого? -

Сказав Бровко,- далеко до твого...

Живу собі, бо треба жити;

Двір стережу і день, і ніч;

Всього доводиться терпіти,-

Не так, як ти, панич;

Та ще к тому і їжа препогана:

Хлиснеш помий, коли дадуть;

А як невлад загавкаєш на пана,

То ще й під боки натовчуть».

«Жаль! - каже Цуцик,- що ж робити!

Буває всяк,-

Обуха батогом не перебити;

А от мені - хоч і довіку б так...

Живу у горницях, на килимах качаюсь,

Жартуючи на сміх;

Частенько з панночками граюсь

І лащуся до них;

І м’яко спать мені, і ласо можна їсти,

І бігаю не в бур’янах;

Сухенькі лапки, хвостик чистий,

Не так, як твій, у реп’яхах…»

«Ет, реп’яхами дорікаєш! -

Сказав Бровко,- а пам’ятаєш,

Як у пекарні був щеням?

Чи так жилося там?

Замурзаний під лавкою тинявся»

Веселий Цуцик засміявся

І каже: «То колись було,

Та загуло...

Дивись тепер, а не рівняй малого!»

І він спесиво глянув на Бровка.

«Як бачу, ти не робиш там нічого,-

Сказав Бровко,- за що ж се честь така?»

«Дурний Бровко! Не розумієш,-

Звиняй, що так кажу,-

Я те роблю, чого ти не зумієш:

На задніх лапках я по-вченому служу».

«Щоб ти сказивсь!» Бровко собі шепоче,

А вимовити не посмів,

Бо Цуцик дуже запанів:

Скубне й Бровка, коли захоче.

Бровко мовчить, і я мовчу,

Води не сколочу...

Вам сміх, мені гостинців в’язка.

Чи гарна моя казка?

[1892]

ХАЗЯЙКА І ЧЕЛЯДКИ

Колись жила Госпоженька старенька,

Багата і скупенька,

Два віки б то, чи що, хотіла жить:

Ввесь день клопочеться і не приляже,

Вночі не переспить.

«Ви б заспокоїлись,- було хто-небудь скаже.-

І докіль турбуватись вам?

Нехай би вже унукам та синам».

Бабусенька була розумниця велика,

Усе було одно твердить:

«Давненько сказано: своя рука владика,

Мене вже, серденько, не вчить».

Були у неї дві Челядки;

Трудненько було жить,

Обридли їм бабусині порядки,-

І у неділеньку приходилось робить;

Не те щоб погулять,- нема коли й заснути,

Як добрі люди сплять;

Се б від такої тяжкої покути

Хоч куди видно утікать;

Поляжуть спать - не вспіє сон присниться,

Госпоженька вже й гомонить:

«Вставати час! На світ благословиться!

Вам тільки б спать, а діла не робить».

У хаті півень був, здоровий та горлатий,

Челядкам він спокою не давав,

Раніш усіх заходиться співати,

Неначе панії, він щиро догоджав.

Прийшла Челядкам думка злая,

Щоб ворога де-небудь діть:

Притихне, мов, яга старая,

Пізніше буде їх будить.

«Де півень? Де? - Госпоженька питає.-

Уранці був, недавнечко співав…

Шукайте! Може, він в чужім дворі гуляє!

Догляділи? Ви й раді, щоб хто вкрав!»

Челядки бігають, неначебто шукають,

Хазяйку, сміючись, вони перекривляють:

«Уранці був! Недавнечко співав!»

А півня й слід пропав…

Не довелось Челядкам довше спати,

Дурна надія - вийшло гірш:

Хазяйка ремствує, щоб часу не втеряти,

Будить їх стала ще раніш.

Старії люди правду кажуть:

Два хитрих мудрого не переважуть.

[1890]

СТАРЕЦЬ

Ішов Старець по долині

З ламанцями у торбині;

Кругом поле зеленіло,

Хлібороба веселило.

«А у тебе, Старче сивий,

Нема поля, нема ниви»,

Вітер тихо промовляє,

Жалю серцю добавляє.

Скрізь безлюдно по дорозі;

Шумлять верби по облозі,

Вітер віє-виграває,

Старець слізоньки ковтає.

Аж назустріч із-за жита

Вийшла Доля грошовита,

Любо-мило засміялась

І до його обізвалась:

«Не плач, Старче, не журися,

Глянь на мене, звеселися;

Буде поле, буде хата,

Будуть коники-орлята

І усякая худоба,

І розкоші, і шаноба.

Золотії бачиш гроші?

Із старого міхоноші

Вони зроблять пана, дуку,

Проженуть від тебе муку.

Тобі добре в світі буде,

Біля тебе будуть люде

На кишеню поглядати,

Медом речі поливати;

Пережив лиху годину -

Наставляй мерщій торбину.-

Кинувсь він… одна хвилина -

Настобурчилась торбина;

Гроші сипляться, аж сяють,

Старцю серце звеселяють.

«Буде,- Доля обізвалась,-

Щоб торбина не прорвалась,

Бо тоді вже, як прорветься,

Все пропало, все минеться.

«Ні, не бійся, Доле мила! -

Каже Старець.- Торба ціла;

Помаленьку, потихеньку,

Ще, голубонько, хоч жменьку…»

Доля тихо засміялась…

Торба трісь - і розірвалась…

Старець з ляку торбу в полу,

Потім кинувся додолу,

Лап та лап - скрізь моріжочок,

А хоч би тобі шажочок…

«Доле ж моя, нене Доле! -

Він голосить на все поле,-

Гроші мої, грошенята,

Де ви ділись, лебедята?

Ой головка моя бідна,

І голодна, і безрідна,

Тепер ляже в домовину

На порожнюю торбину!..

І поплівсь він по дорозі…

Шумлять верби на облозі,

Вітер віє-виграває,

Старець слізоньки ковтає.

Моя байка, добрі люде,

У пригоді, може, буде;

Я додам вам раду щиру:

І при щасті знайте міру.

[1890]

ЯГНЯ

Моторні діти, дівоньки й хлоп’ята!

Первоцвіт наш, веселі небожата!

Щоб знали ви, як в світі треба жить,

І стерегтись, чого не слід робить -

Я розкажу вам баєчку маленьку.

Було собі Ягня, потішненьке таке,

В кошарі не було такого:

Жартливе і швидке,

Не слухало нікого.

Раз - чи само або ж підмовив хтось -

Надумалось воно все стадо насмішити:

У вовчу шкуру одяглось

І ну скакать, аукать і страшити.

Регочуться, плигають і кричать,

Неначебто бояться вовкулаки,-

Таке там стали вироблять!

Аж насторожились собаки,

А потім кинулись на вовчика гуртом,

Дали йому такої наминачки,

Що аж шматки посипались кругом -

Собаки не дають вовкам потачки.

Де й дівся сміх, піднявся стон і плач,

Насилу бідного оборонили.

Оттак, як бач,

Із жартів лиха наробили!

Всіх жаль бере - овечок і ягнят,

І журиться вівчар, і плаче бідна мати,

Бо то не іграшки, не жарт -

В зубах собачих побувати.

Такого лишенька ніколи б не було,

Коли б не слухали дурної волі;

Жило б собі Ягнятко і росло,

Радіючи на ріднім полі.

[1890]

ЖАБИ

Обридло Жабам, як на гріх,

В болоті жити самостайно;

Ніхто їх не чіпав дурних,

Жили, плодилися звичайно…

Так ні, ще треба, мов, не так,

І заходились: «Квак та квак!

Чом короля у нас немає?

Усякий дурень, може, знає:

Орел - у птиць, Лев - у звірей,

Є королі і у людей,-

Хіба вже ми й не люди?

І докіль так ще буде?»

Розквакались, плигають, скреготять,-

Приспіла чортова робота,-

Рішили зараз же послать

Найбільших десять Жаб на другий бік болота

Просить у Долі короля.

Надвечір посланці вернулись відтіля

І землякам гукати стали:

«Гей, ставте могорич! Ми короля придбали!»

І знов клопочуться: як короля стрічать,

Як підступить, як привітать…

Аж чують - щось шумить… всі разом закричали:

«Король! Король летить!» і повтікали.

Тут щось з розгону в воду бух,

А жаби з переляку: «ух!»

Який же там король став Жабам у пригоді?

Такий король, що сміх, та й годі:

Здоровий-прездоровий пень.

Стоїть він ніч, стоїть він день,

Сплилось до біса Жаб великих і маленьких,

Старих і молоденьких.

Повитріщались, мовчки ждуть,

От-от, мов, озоветься,

А пень стоїть, не ворухнеться.

«Ну, що якби йому гукнуть? -

Шепочуть Жаби,- починайте!

Ось цитьте, потривайте…

Чого се він такий чудний?

Неначе неживий?»

І зараз плиг одна, плиг друга… він нічого,

І Жаби годі вже мовчать,

Плигають сміло і кричать.

А деякі позлазили на нього,

Та ще й сміються відтіля -

Не боїмось, мов, короля!

Додумались вони, що із такого дива

Не буде пива.

І почали вередувать:

«Не хочемо! Не треба нам такого!

Ходімте Доленьку благать,

Щоб короля дала живого,

Щоб він усюди походив,

Щоб жаб’ячий народ, болото звеселив!»

І Доля Жабам догодила -

Лелеку королем зробила.

«От,- кажуть Жаби,- сей не так!

Хоч любо глянуть: і крилатий,

І довгоногий, і носатий,

І ззаду, й спереду козак!»

Недовго Жаби навтішались,

Бо виявилось те, чого не сподівались.

Лелека зразу холоду нагнав

І Жаб дурних клювати добре став,-

Найбільше молодих вподобав він ковтати:

Що день - десятків два і поминай як звати!

«От тобі,- кажуть,- дожились!»

І знов благати Долю поплелись:

«Ой Доле, змилуйся в пригоді!

Напало лишенько, та й годі:

Король просвітку не дає,

Клює нас та клює!

«А годі вам, не докучайте!

У вас усе недобрий час,-

Сказала Доля,- вибачайте!

Просили двічі - буде з вас».

Прийшлося Жабам горювати.

«Немає правдоньки і де її шукати?

Нум плакать, нум…»

І досі нумкають на глум.

Не гріх сказать, що й люди так, як Жаби,

Частенько дурощі снують,

А доснуються до нахаби,-

Тоді вже лихо тчуть.

[1890]

ВЕРЕДЛИВА ДІВЧИНА

Була собі Галя,

Дівчинонька-краля,

І багата, і вродлива,

Тільки дуже вередлива,-

Усякому зась.

Вона теє знала

І скрізь щебетала,

Як та пташка на просторі:

«На те,- каже,- щука в морі,

Щоб трусивсь карась».

Багатая доля,-

Веселая воля,

Одна стежечку топтала,

Друга тирлич розсипала,

Куди вона йшла.

Труси мене, хлопче,

Козаче-молодче,

Щоб намистечко бряжчало!

Так їй щастячко співало,

Як була мала.

Не все ж дівувати,-

Сватів стали слати;

Чорнобривка гордувала,

Гарбузами наділяла,

Соромила всіх:

Той не до любови,

Не так вуси, брови,

Той носатий, той кирпатий,

Той невдатний, небагатий,-

Не треба таких!

Весна за весною

Летіли стрілою,

Дівчинонька ряст топтала,

Загулялась, не вгадала,

Як стала марніть.

Гульня відцуралась,

З журбою спізналась,

І частенько серед ночі

Стали плакать карі очі

І серденько нить.

Чи куди б летіла,

Чи кого б просила,

Що почати, що робити,

Як самотній в світі жити -

Не знала сама.

У віконце гляне,

За ворітьми стане,

Щоб розважить свою тугу,

Чи не йтиме козак з лугу -

Нема та й нема.

Колись був слідочок -

Засипав пісочок,

Була стежечка горою,

Та глухою лободою

Вона заросла.

Сиділа, сиділа

Та й наворожила -

І якраз після Михайла

За якогось шкандибайла

Насилу пішла.

Дівчатоньки-діти,

Рожевії квіти!

Я вигадав вам брехе́ньку,

Щоб головку молоденьку

Звеселить на час;

А ви собі смійтесь,

За вітром не війтесь,

Щиро правдоньку шануйте,

І не дуже вередуйте,-

Будуть люди з вас.

[1890]

ПАЛЯНИЦЯ Й КНИШ

Сиділа у печі хороша Паляниця;

На господиню стала гомоніть:

«А щоб їй так і сяк! І докіль тут сидіть?

У очі вилаю, бо не велика птиця!..»

«Мовчи та диш!»

Озвався у куточку Книш.

Коли не людям байка пригодиться,-

Не всяка стежечка без спориша,-

То, може, знайдеться такая паляниця,

Що іноді послухає книша.

[1891]

ЛИСИЦЯ-ЖАЛІБНИЦЯ

У тихому гаю Лисичка щастя мала,

Як у своїм добрі, жила, гуляла;

Ніхто її там не лякав,

І вдень, і ввечері там соловей співав,

І пташки пурхали, зозуленька кувала;

Скрізь зеленіло, все цвіло;

Так гарно, любо там було.

Лисиця так собі казала:

«От де по правді можна жить

І доленьку хвалить,

В добрі кохаться, всіх любити,

Ніколи зла і кривди не чинити!»

Якби ж то правдонька щербата не була,

То, може, й справді б так жила.

Раз на калині недалечко,

Угляділа вона гніздечко,-

Сиділи пташки там;

«Ох,- каже,- як не гріх котам

Таких малесеньких, безвинних не жаліти!

І їм же хочеться на світі жити...

Ну, вже коти! Десь на лихо вони

Вродились, вражії сини:

Не тільки вдень - вночі поживу бачуть,

Не бачать тільки, як горюють в світі, плачуть…

Зажерливих пройдисвітів таких

Я перевішала б усіх…»

І жалібниця щось сказати ще хотіла,

Аж пташки із гнізда додолу якось ляп -

Лисичка зараз хап та хап:

Прехорошенько всіх поїла...

Як жалібно співати почала,

А он на що́ звела!

Лукавий чоловік словами нас голубить,

Неначе всіх і жалує, і любить,

Для правди, для добра живе,

Як по воді пливе;

А ближче придивись ти -

І видно, що виля хвостом:

Помажу, мов, медком -

Солодше буде з’їсти.

[1891]

СНІГУР ТА СИНИЧКА

Снігур, в гаю гуляючи,

Синичку кохав

І, скачучи на дубочку,

Любенько співав:

«Биструшечко, вертушечко,

Синичко моя!

Чом не скачеш ти до мене,

Як до тебе я?»

Усміхнулася Синичка

І хвостиком верть:

«Нагадав хтось тобі лихо,

Як тій козі смерть!..

Нам з тобою, Снігурику,

Під снігом не жить,-

Буде мене в чужім краї

Ясне сонце гріть».

Минулося теє літо,

Настигла зима;

Сидить Снігур на дубочку,

Синички нема.

В гаю вітер повіває

І снігом снує;

Снігур сидить на дубочку

І плете своє:

«Биструшечко, вертушечко,

Синичко моя!

Чи згадуєш ти про мене,

Як про тебе я?»

Підморгують вражі Галки:

«Оттак, перетак!

Розійшлося коханнячко:

Та - в ріпу, той - в мак…»

Обізвалась у ліщині

Старая Сова:

«А що ж,- каже,- на сім світі

Усяке бува».

Довелося й мені бачить:

Не в однім дворі

Отакії точнісінько

Сидять снігурі.

[1981]

БУДЯК І ВАСИЛЬКИ

Давно колись весела воля,

Гуляючи посеред поля,

Насіяла Васильків цілий лан.

Де взявсь Будяк, на пригорку розцвівся,

Пишається, неначе пан,

І просторікать заходився:

«Ой ви, Василечки, бадиллячко дурне!

Чи бачите мене?

Я вище вас, мене усюди видно,

Не тільки вам, усім завидно,

Красуюся, як на городі мак,-

На те ж то я й Будяк!»

Василечки зашамотіли

І нічогісінько сказати не схотіли;

А він базіка знов: «На вас я подивлюсь -

І засміюсь:

Химерні ви, малі, мене ж усяке знає:

Червона голова, ще й медом припахає,

Та тільки зась! - Мене

Ніякая скотина не нюхне!»

Не втерпіли Васильки, обізвались:

«Що ж будемо робить - такі вже повдавались!

А все ж таки і ми

Буваєм між людьми:

Світилочки нас на весілля просять,

Ще й стьожечками приберуть;

Нас на Йордань зимою носять

І на кутю на покуті кладуть.

Ти через лад пишаєшся, Будяче!

Гляди, базікання ледаче

До лиха доведе…

Он-он косар іде!..»

Будяк спесиво подивився,

Ще більше розходився:

«Косар?! Нехай лиш вражий біс

Поткне свій простий ніс,

То й знатиме - варене чи печене:

На те колючки є у мене!»

Іде косар і, може б, проминув -

Будяк його колючками шпигнув.

Розсердився козак - і замахнув косою…

Пропала чвань з дурною головою!

Василечки ростуть собі, цвітуть,

Їх гріє сонечко, і вітрик їх гойдає,

І нічка тихая росою умиває;

Кругом - як рай: і бджілочки гудуть,

І пташечки, радіючи, співають,

Трудящу долю звеселяють,

І всім дарма,

Що Будяка на пригорку нема.

Давно на світі ходить рада,

Що гріх пишатися і других зневажать,

А треба пам’ятать:

Хто вище злізе - дужче пада.

[1891]

ДІДОК І ВІТРЯКИ

Сидів колись Дідок під явором густим.

Зелене листячко неначебто шептало,

Що шелестів і він, як був ще молодим…

Було, та загуло і сниться перестало…

Стояли перед ним два хлопці - Вітряки,

Поприбиралися такими молодцями,

Що гляньте, мов, се ми, не прості козаки!

І почали вони молоти язиками:

«Гай, гай, Дідусику! - озвавсь один Вітряк.-

І сива голова, і борода велика,

І розуму набравсь, а все-таки бідняк

І в світі божому якаясь ти притика.

Он я надумався! Побачиш, потривай,-

Як гарно житиму, аби була охота!

Достану грошенят - у мене буде рай:

Будинок, дворище, мальовані ворота;

Біля воріт тобі збудую хатку я,

І будеш ти гостям ворота відчиняти,

І житимеш в добрі; головонька твоя

Не буде вже тоді під явором куняти».

На се Дідок сказав: «Бринить добро твоє,

І гарно здалеку будинок бовваніє…

Розумний б’є на те, що справді в його є,

А дурень думкою, як кажуть, багатіє».

«Я розсудив не так,- верзе другий Вітряк,-

Щоб в світі живучи, ніколи не блудити,

Підладжуйсь до людей, вертись і так і сяк,

А іноді умій солодку річ зліпити.

Хоч кажуть - хто мовчить, той ніби двох навчить,-

Щербата вигадка: не можна мовчки жити,

Бо не чутно того, хто дума і мовчить,

Міркуй усяк про те, як язиком вертіти.

Ти думаєш своє, а вимовляй не те -

І потече тобі усюди теє млеко,

Вигадливий язик дорогу промете,

І можна вибраться далеко-предалеко».

«Гляди,- промовив Дід,- на світі є пристріт,

Такою думкою ти не хвались нікому,

Бо сказано давно: брехнею пройдеш світ,

Та от біда яка - не вернешся додому».

Дідок замовк,- сидить і голову схилив.

«От,- думає собі,- десь на́ лихо взялися…»

Аж дивиться згодя - нема вже Вітряків,

Бо засоромились і мовчки розійшлися.

Дідок сказав своє, тепер і я додам:

Моторна голова нехай свій розум має,

Шкода молоть брехню порожнім Вітрякам,

Бо мудра правдонька їм крилля поламає.

[1891]

КУНДЕЛЬ

У полі тихому жив у норі Хом’як:

На самоті скучав він, неборак!

Подивиться кругом - багато поля

Комусь була щаслива доля;

І глянуть весело, і любо походить,

Не те, що у норі сидіть.

Он двір стоїть багатиря гладкого,

Неначе городок;

Чого нема у нього?

Будинок і садок…

Надумався Хом’як себе розвеселити -

І насадив маленький квітничок.

Порозцвітали гарно квіти:

Нагідочки, красолі і мачок;

Барвінок стелиться, і рута зеленіє;

Подивиться Хом’як - аж серденько радіє.

Де взявся Кундель із двора…

Гасаючи по полю,-

Бодай би він не знав добра,-

Накинувся на тиху долю.

«А що се ти тут наробив?

І нащо квітничок розвів?»

Загавкав Кундель навіжений.

Аж затрусивсь Хом’як смиренний:

За що, про що, чого напав?..

«Я думав, щоб…- Хом’як казать почав,-

Щоб горенько було чим розважати…»

«Ти думав?! - Кундель став гарчати,-

А чи дозволено ж вам думать, Хом’якам,

Неначе тим розумним головам?»

Злякавсь ще більш Хом’як, аж серце холодіє,

А Кундель гав та гав: «Так знай же ти про те:

Коли в дворі цвіте,

То за двором ніхто цвісти не сміє!»

По квітничку собака поскакав,

Усе понівечив і потоптав.

Став бідненький Хом’як і плакать, і тужити:

«Ой квіти, мої діти!

Нащо ж я вас кохав?

Нащо вас доглядав?

Хто ж розважатиме заплаканую долю?»

Аж дивиться - іде по полю

Висока Правдонька, і стала перед ним.

«Чого ти журишся? - вона спитала тихо,-

Чи плачеш ти за ким,

Чи скоїлося лихо?»

«Був квітничок у мене, а тепер…

Он глянь, як Кундель навтішався! -

Хом’як до неї обізвався

І лапкою сльозу утер,-

Хоч би ти, матінко, як-небудь настрашила,

Щоб унялась собача сила…»

«Ох! - каже Правдонька,- і я його боюсь,

Бо Кундель, бач, який здоровий, мов скотина;

Зустрінусь, аж трушусь,-

Нехай його страшить лиха година!»

Бодай би Кундель той пропав!

На Хом’яка нагнав таке він лихо,

Що той і приказку у норку заховав,

Аби, як кажуть, лихо тихо.

ЛАСТІВКА Й ШУЛІКА

Трудяща Ластівка край берега літала:

Земельку мокрую збирала,

Щоб хатоньку собі зліпить,

Щоб де було і їй, і діткам жить,

Тихеньку долю веселити

І бога, і людей хвалити.

Сидів Шуліка на вербі

І так до неї обізвався:

«Дивуюсь я тобі,-

Не раз я придивлявся,-

Усе ти між людьми і не боїшся їх,

Пройдисвітів таких;

Не тільки що під стріхою співаєш,

Ще й у вікно літаєш…

От хоч і я - не в тебе вдавсь,

Шулікою на світі звуся,

А лиха від людей набравсь,

І зло бере, а все-таки боюся;

Досадно стане хоч кому:

Тобі привіт, мені біда велика».

А та йому:

«Я - Ластівка, а ти - Шуліка,

Я людям не чинила зла,

Де не була,

А ти подумай, пане-брате,

Яке життя твоє завзяте:

Ввесь вік курчат і пташечок хапав,

Ні ласки, ні жалю не знав».

Давно-давно мовляють люди:

Що добренько роби, то добре й буде.

1891

ПЕРЕКОТИПОЛЕ

Котилося через поле

Перекотиполе -

Довідаться щастя й горя

Край Чорного моря.

Розходилися поляни,

Аж серденько в’яне:

Одні насміх піднімають,

Другі дорікають.

«Тю-тю, дурний, розігнався! -

Будяк обізвався.-

Чого тебе вража сила

Оттут розносила!»

А Півники-самохвали

І собі пристали.

Як горохом обсипають,

Сміються, гукають:

«А куди, джигуне милий,

Наш орле безкрилий,

Несе тебе дурна воля

Із нашого поля?»

Полин гіркий дорікає,

Сміху добавляє:

«Буде пити меди й вина

У вражого сина».

І Сон-трава не проспала,

Словечко сказала:

«Він з дурною головою

Не має покою».

Одна тільки не судила

Фіалочка мила,

Козаченька привітала,

В поход виряджала:

«Добудь слави, нагуляйся,

До ме́не вертайся,

Я сплету тобі віночок,

Поведу в таночок».

Мовчаливий Ковиль-свідок

Сказав напослідок:

«Ось покинь ти, пане-брате,

Стрибання прокляте!

Славні бубни за горами…

Живи ти між нами,

Бо незчуєшся, не вглянеш -

В болоті застрянеш.

А в болоті - з ким там жити?

Не зілля, не квіти.

Не червоная калина,

А погана тина».

Перекотиполе чує

І далі мандрує,

Ні на кого не вважає,

Усім одмовляє:

«Не хочу я тут сидіти,

Між вами марніти,

Не такую треба долю

Перекотиполю.

Поборюся з дужим морем,

Позмагаюсь з горем

І покочу скрізь по полю

Веселую долю».

Прикотилась сміла воля

До чужого поля:

Кругом море розляглося

І з небом злилося…

Де на світі тая сила,

Щоб змагаться сміла?

«Що ж то буде?» Страх озвався

І в лози сховався.

Не так снилось, не так ждалось,

Як на лихо склалось:

Розсердилось горде море,

Накинулось горе.

Одно хвилі-гори котить,

Об берег колотить,

Друге шкодить, зневажає

І жалю не знає.

Море кинуло в долину,

Мов тую пір’їну,

Горе вітром ізсушило,

Піском придавило.

Підманила, обманила

Надієчка мила,

Посміялась чужа доля

З Перекотиполя.

Лежить воно, гірко плаче,

Чорний ворон кряче:

«Рятуй своє, рідна доле,

Перекотиполе!»

Козаченьки молодії,

Орли золотії!

До вас байку докотила

Порадонька мила,

Щоб і ви не забували,

Як діди казали:

Не жалкуй на тую долю,

А на дурну волю!

[1893]

ЛЕВ І КОМАР

Десь там, не в нашій стороні,

Під височенною горою,

Серед діброви в гущині

Вечірньою добою,

Поївши добре, Лев лежав

І гордовито поглядав.

Здоровий сам, кудлата грива,

На пиці широченний ніс,-

Не тільки миша полохлива,

Злякався б навіть і сам біс.

Близенько на вербі комарики дрімали,

Тихенько нічки дожидали.

Один Комарик молодий

Розхвастався перед старими:

«Он,- каже,- як розтягся біс рудий!

Господарюв над дурними,

Бо нікому його́ провчить…

От я ні кришки не боюся,

Аж сміх бере, як подивлюся,

Що перед ним усяка твар тремтить».

На се озвавсь Комар старенький:

«Гай-гай! Раденький, що дурненький!

Дурне й базікання твоє;

Лев - сила, пан на всю діброву,

Захоче - і хвостом уб’є

Не тільки комара - корову».

Комарик молодий своє дзинчить:

«Мене не настрашить,

Нехай хоч як хвостом молотить;

Нехай він сім корів покотить,

А я от зараз полечу,

Дам йому лиха до плачу».

Комарик молодий спустився

І дратувати заходився.

Лев головою покрутив;

Комар йому на лобі сів,

Лев лапою тернув по пиці,

Бо вже були такі дурниці;

Комар круть-верть - на ніс присів,-

Лев клацнув, не вловив;

Комар ще гірше умудрився

І в усі опинився.

Схопився Лев, хвостом крутнув,

На всю діброву кашлянув,

Аж галки крику наробили,

У лозах десь вовки завили

І пугач пу́гать став.

Повитріщались з ляку сови,

І бідний зайчик драла дав

Аж на кінець діброви,-

А в’їдливий Комар своє робив.

Лев і стрибав, і по траві качався,

І у кущі ховався,

Із сили вибивсь, аж упрів,

Не знав, що діяти з собою…

Комар сховався, Лев упав

І довго, лежачи, стогнав,

Неначе воював з великою бідою.

А на вербі сміються угорі

Ледачі Комарі.

«Ну, молодець! - гукнув Комар старенький,-

Утяв, дарма що молоденький!»

Химерна баєчка пригодна і для нас:

Чого, подумаєш, на світі не буває!

Маленьке лихо в інший час

І зна́чним людям докучає.

СИЛА

Щоб хуторну хандру прогнати,

Один вигадливий Панок

Задумав до себе розумних наскликати

І світом мудрості розбуркать свій куток.

На раду він покликав Кума,

Бо між розумними то був найкращий цвіт.

Він і мовчить розумно, і розумно дума,

Бо знав людей і бачив світ.

Приїхав Кум - і почали судити:

«Оттак і так,- Пан каже,- хочу я;

Чи буде бобу решето, скажи ти?

Чи гарна вигадка моя?»

«Цікаве діло! Що й казати! -

Промовив Кум,- гаразд придумав ти;

Хоч не багатечко, а можна назбирати,

Бо дурнями, мовляв, хоч греблю нагати…

Ось нум лічить, чи прийдеться до діла?

Панько Небреха - перша голова,

Вовчок та Мирний - це ще два;

Нечуй та Свистуненко Сила…»

«Тю-тю на тебе! - крикнув Пан,-

На біса ти до гурту пхаєш Силу?

Хіба за те, що дорогий жупан?..

А от і проминув ти Сліпченка Данилу!

«Цить,- каже Кум,- я не збрешу;

Не торохти, сховай слова завзяті…

Скажу я нищечком, бо піч у хаті…»

Той ухо прихилив, а Кум шу-шу, шу-шу…

«Хіба! - промовив Пан і засміявся,-

Покличемо і Силу, коли так…

Розумний, Куме, ти удався!..

Куди не поверни - мастак».

Як радилися, так і сталось;

Як квіточка, надія розцвіла;

Хоч небагатечко гостей зібралось,

А все ж бесіда гарная була.

Як тихая вода, лились розумні речі,

І вимовлялось те, чого ніхто не чув;

І Сила там між ними був -

Скакав, як дурень з печі…

«От тобі й на!» - Хто-небудь пристидить.-

Розумних кликали і дурня приліпили,

Правенько почали, та й покривили…

Та годі вам, мовчіть!

Тут сила не в тому, що дурень Сила,

А в тім, що гроші - сила.

1893

ЗОЗУЛЯ Й ГОРЛИЦЯ

Зозуля Горлиці жалілась,

Що доля їй недобрая судилась:

Мов сирота вона, тиняється сама,

Минає літечко, порадоньки нема.

«А діти? - Горлиця питає,-

Чи, може, хто гніздечко зруйнував?

Чого на світі не буває!

Хто, серце, горенька не знав?»

«А цур їм, дітям тим! - Зозуля закувала.-

Нащо здалось гніздо мені?

Яєчка крадькома я другим підкладала,-

Нехай висиджують дурні!

То все, голубонько, дурниці;

Нам літечко святе

Судилось не на те,

Щоб у гнізді сидіть, як печериці!

Згадала я зозульників дурних,-

Бодай вони мандрикою вдавились,-

Як кукувала я - за мною волочились,

Тепер хоч би один на сміх…»

«Ну, коли так,- їй Горлиця сказала,-

Ти, вітрогононько, на долю не звертай!

Все літечко кукукала, гуляла -

Тепер сиди, очицями моргай».

Не раз Зозуля Горлицю згадала,

Як кулаками сльози утирала.

Дарую байку я зозулям молодим,-

Не тим,

Що у гаях гульню справляють,-

Дарую я своїм,

Що у цяцькованих корсетках походжають

І крутять розумом дурним.

Нехай вона на спомин буде,

Що не щодня бува бридня;

Пшениченьку позабирають люди,

Останеться суха стерня.

А восени підкрадуться морози,

На серце томлене накинеться зима,

І не роса паде - поллються тихі сльози,

Що є, мов, каяття, та вороття нема.

[1892]

ЦЯЦЬКОВАНИЙ ОСЕЛ

Додумався Осел, що він якаясь мина,

Зневагу від усіх доводиться терпіть,

Що надокучила така лиха година,

Що треба і йому хоч трохи краще жить.

Він чув, що там, над морем широченним,

Стоїть гора одна;

На тій горі, під дубом височенним,

Сидить всесвітній старшина -

По-вченому Юпітером він зветься,

По-простому ж - Нечипір Громовик:

Як гримне - аж земля трясеться,

Жахається і звір, і чоловік.

«Піду,- сказав Осел,- хоч що вже буде!

Побачимо, чи правду кажуть люди,

Що нібито відвага сльози ллє,

А в добрий час меди і вина п’є».

Прийшов, на гору зліз, низенько поклонився,

А Громовик до його обізвавсь:

«Чого се ти тут опинився?

І як се ти сюди пропхавсь?»

«Приволокла лиха година!

Сміється з мене всякий біс,-

Жаліється Осел,- усякая скотина

Дере передо мною ніс.

От хоч і коні… збруя, бляшки,

Коваль підкови їм кує,

Прикраси їм усякі є -

Побрязкачі, блискучі цвяшки,

А я… оттак, як бач,-

Хвіст теліпається, та й годі,

Нема порадоньки, хоч плач…

Владико! Змилуйся в пригоді!»

Владика засміявсь, аж ліс застугонів;

Покликав він Фортуниху Домаху:

«Ану, лиш,- каже їй,- порадуй бідолаху,

Щоб між людьми і він бринів:

Ти начепи йому на шию срібний дзвоник,

Нехай, радіючи, хвостом вертить,

Як у болоті ополоник,

І дзвоником бряжчить».

Зрадів Осел, у ноги повалився,

Фортуниху у рученьку лизнув

І так з гори чимчикувать пустився,

Що трохи шиї не звернув.

Побіг він навпростець, нічого не минає,

Чи нива, чи баштан - не розбирає,

Толочить і ламає.

На вигоні телят перелякав;

Ускочив у село - всяк очі витріщає,

А він брикає, хвіст задрав,

Аж куряву підняв,-

Собаки гавкають, і дітвора тікає…

Цяцькований Осел придбав нову біду:

Де не повернеться - усе не до ладу,

Чи шкоду втне - не подарують,

Почують, що дзвенить - палюгою частують.

Осел прислів’я нагадав,

А я до байки приладнав:

Нехай не забувають люди,

Що дурень всюди дурнем буде.

[1892]

ЛИСИЦЯ Й ВИНОГРАД

Прибігла раз Лисичка у садок;

Вподобавсь дуже їй привітненький куток;

І гарно погулять, і любо подивиться.

То тим, то сим там можна поживиться.

Глядить -

На тичках виноград висить,

Густесенько, аж тички нахиляє.

«От,- дума,- снідання смачне;

Усяка ягідка неначе привітає,

Неначе каже: їж мене».

Та от біда яка: відкіль вона не гляне,

Де не зопнеться - не достане;

Облизує роток -

Хоч би десяток ягідок.

«Бач,- каже,- люди як хитрують,

Неначе носом чують…»

А на вершечку поравсь Горобець:

Усюди він проворний молодець,

Примазаться уміє на дурничку,-

На те вже вдавсь.

Побачив він Лисичку

І зараз обізвавсь:

«Здоровенька була, Лисичко!

Поласуй з нами, молодичко!

А виноград же то який!

У вашому гаю не виросте такий!..»

Лисичка думає: цвірінькало ти сучий,

Без тебе знаю я… «Ні,- каже,- нам не йде,

Кислючий-прекислючий:

Оскома нападе!»

Розсердилась вона і подалась додому,

Жалкуючи, що бігла по-дурному.

Так завидющий чоловік

На брехні верне свій язик;

Чого не втне чи не достане -

Усе погане.

[1892]

ФІАЛКА І БУР’ЯН

Веселая весна була;

Зазеленів вишневенький садочок;

Пахучая Фіалка розцвіла

І звеселила свій куточок.

Де взявсь Бур’ян, насіявся кругом

І квітку бідную понівечив він дуже:

Не та краса, і пахне Бур’яном;

А Бур’яну про те й байдуже,

Ще й хвастать заходивсь,

Барвінкові хваливсь:

«А що, Барвіночку хрещатий,

Яка краса у нас цвіте!»

Барвінок так сказав на те:

«Цвісти між бур’яном - бодай би не діждати!

На ввесь садок одна, та не людна́;

Дала красу веселая весна,

Та не дала їй долі».

Прийшов Хазяїн, поглядів,-

Давно в садочку був - загаявся у полі,-

Розсердився і косу ухопив…

Черк-черк - і ввесь Бур’ян зваливсь,

А в Бур’яні й Фіалка полягла…

На безталанную Барвінок подививсь

І жалібно промовив: «Одцвіла!»

У мене Правда гостювала

І баєчку подарувала,

Щоб передав я всім,

Найбільше молодим:

Погане панібратство шкодить

І доброго ніна́що зводить.

[1891]

ТІНЬ І ХЛОПЧИК

Раз на лужку проворний Хлопчик грався,

Побачив Тінь свою і засміявся;

«От зараз,- каже,- я її вловлю,

На шапку наступлю,

Незчується і не вгадає…»

І, як метелик, Хлопчик полетів,

А Тінь попереду, неначе утікає,

Щоб не вловив.

Женеться Хлопчик дужче, прудче,

А Тінь ще лучче,-

Ніяк не дожене,

Бо, сказано, мале - дурне.

Біг Хлопчик, біг, удовольнився,

Далеко бігти не схотів,

І верть назад - як м’ячик покотився,

Задихався, почервонів;

Неначе пташка в клітці, б’ється

Маленьке серденько його…

Коли глядить - а Тінь за ним женеться,

Мов ловить дратуна свого.

Знов Хлопчикові закортіло,-

«Ні,- каже він,- мене не доженеш!

От я вернусь, на те́бе кинусь сміло,

Тоді вже не втечеш!»

Плиг… плиг… і знов повітрилась робота.

Дуріє молода охота.

Ганяв, ганяв,-

І не піймав;

Розсердивсь він на ту дурницю

І покотився на травицю,

Оддихать трошки, переждать.

Тим часом сонечко за хмарку закотилось,

І Хлопчикові знов побігать захотілось,

І знов він став шукать,

Усюди розглядать,-

Туди-сюди головку повертає,

Де ділась Тінь - і не вгадає.

Як тая Тінь, так щастя між людьми:

І бачили, і знаєм ми -

Біжить воно за тим, хто не шукає,

А той, хто хоче, не піймає.

[1892]

СОЛОМ’ЯНИЙ ДІД

Щоб Горобців шкодливих настрашити,

Вигадливий Хазяїн взяв

Солом’яного Діда приладнав

Та ще й з лозиною, неначе хоче бити;

Горобчики сміються у кутку,-

Вони, пройдисвіти, дознались,

Що то химера, не злякались

І шкоду роблять у садку.

«Чи вам обридло в світі жити? -

Озвавсь Пацюк,- он Дід стоїть.

Лозиною вас хоче бить,-

Тікайте швидше, дуросвіти!»

А Горобці кричать: «Найшов дурних!

Ми бачили ще не таких:

У панському саду стояли генерали -

Та й тим на голову сідали,

А се солом’яник... Не боїмось,

Під носом пурхаєм і сміємось».

Такі Діди і між людьми бувають,

І нічогісінько не помагають;

А час би людям перестать

Солом’яного Діда пхать

І тільки горобців смішити;

Тепер не пугалом добру навчать,

Нам треба іншого бажать -

Живого слова, правди і просвіти.

[1892]

ЧАБАН І КОМАР

У холодочку, під вербою,

Приліг Чабан спочить;

Кийок поклав під головою,

Собака у ногах лежить,-

Не боязко, заснути можна сміло:

Отара стишилась, лінується ходить,

Бо дуже сонечко пригріло,

І хоч би що - собака не проспить.

Заснув Чабан, а лишенько не спало:

Гадюка вилізла з трави, сичить…

Комар углядів, жалко стало,

І Чабана він кинувся будить;

Гудів-гудів, аж крилечки помліли,

А той не чує - спить;

Комар присів на лоб, щоб з усієї сили

Свій гострий носик устромить.

Чабан прокинувся - аж перед ним Гадюка,

Він києм бух - і витяглась зміюка;

Пропав би був Вівчар,

Та визволив Комар.

Куди ж він з переляку дівся?

Ото ж то й що! Чабан Гадюку вбив,

А Комара, що прислужився

І впору розбудив,

Спросоння тріснув так, що аж прилип до лоба.

Така-то за добро шаноба!

Як перед більшим менший чоловік

До правди повернуть язик

Одважиться, по стародавній мові,

Що хлібець їж,

А правду ріж,

Того й гляди - утнуть, як Комарові.

СКОРОБАГАТЬКО

Десь на шляху, біля діброви,

У хаті чепурній шинкарочка жила;

Про біле личко, чорні брови

Далеко чутка йшла.

Один купець - забув, як звати,-

Із ярмарку багато грошей віз

І до шинкарчиної хати

Він привернув і з воза зліз.

Вишнівочка-первак, хазяйка чорноброва,

Та ще к тому веселая розмова

Забавили його,

І він забув погонича свого.

Шинкарка язиком, як на цимбалах, грає,

Купець, прицмокуючи, п’є,

Погонич все на клунок поглядає,

Бо догадавсь, яке добро там є.

У хаті жарти, сміх; погонич пильно слуха

Та й думає: «Багатим всюди рай».

А біс йому в обидва вуха

Все шепче: «Утікай!

Багатирем ти станеш, будеш паном,

Розкошуватимеш весь вік…»

І розум в голові покривсь чудним туманом…

Погнав він коненят і десь у полі зник.

Одумався гуляка, вийшов з хати,

Туди-сюди - було та загуло…

Купець заметушивсь…«Рятуйте!» - став кричати,

А рятувать і нікому було.

Побіг він, плачучи, шукати вітра в полі;

Нема ні чутки, ні сліда.

Не сподівався він такої злої долі,

Не снилася йому така біда.

Літали в полі скрізь і вітра не піймали…

Рибалки шапочку край берега найшли,

І хвилі їм нічого не сказали,

До моря горе понесли.

* * *

За днями дні летіли і минали;

Пристарілось і те, що змолоду цвіло;

Багато деяких пісень переспівали;

Постало те, чого і не було.

Скоробагатько по горі скотився,

У городі на ноги став,-

На пустирі будинок уродився

І всіх причарував.

Меди і вина щастя розливало,

Скоробагатько панував,

Усе йому кувало і плескало,

І чорт дітей, як кажуть, колихав.

Як бджоли на той мед, злітались городяни

І ласо їли всі, і солодко пили,

Розумником його зробили громадяни,

Хоч казочку про шапочку й плели…

Що́ язики! Не вимовчать ніколи,

А добрі пироги -

Не вороги;

Не слід цураться хліба й солі.

Хотів сказать ще більше я,

Та перебила доленька моя:

Даремна, каже, річ, і рот тобі замажуть,

Сиди собі, не лізь,

Бо золотий обушок, люди кажуть,

Відчинить двері скрізь.

ХМЕЛИНА Й ЛОПУХ

У одному хорошому садочку,

Геть-геть аж у куточку,

Стирчав кілок між Лопухом,

А по йому Хмелина повилася

І гарно так з ним обнялася,

Неначе дівчина з хорошим козаком.

«З тобою ми, коханий мій кілочку,

Зустрілися у добрий час,

Довіку житимеш у тихому садочку,

Нехай всі дивляться на нас»,

Зеленая Хмелина розмовляє

І на Лопух спесиво поглядає,

А той сміється у кутку,

Бо чув не раз брехню таку,

Хоч і Лопух, а, мабуть, знає,

Що здача козирів міняє.

Прийшов Хазяїн, висмикнув кілок

І посадив дубок -

Нехай, мов, буде у садочку.

Хмелина пісеньку таку

Приспівує дубку:

«Здоров, козаченьку-дубочку,

Порадонько моя!

А як же ждала я!

Тепер зрадіє наш садочок…»

І повилася на дубочок.

Лопух не вте́рпів, обізвавсь:

«А що, Хмелинонько, уже не жаль кілочка?

Недавнечко у те́бе красувавсь,

Тепер прилипла до дубочка?..»

«Хто б, хто гарчав,

А ти б мовчав,-

Одрізала йому Хмелина,-

Сухий кілок, як пень, стирчить,

А це ж таки жива дубина -

Росте і шелестить».

Так в світі хитрая людина

Усюди в’ється, як Хмелина:

Чи то кілок,

Чи то дубок -

Усе, мов, пригодиться,-

Аби було на ко́го виться.

[1892]

ЖУК І БДЖОЛА

Був ясний день, веселая година;

Раділи і садок, і поле, і долина;

Під лопухом у ямці Жук сидів

І сам собі тихесенько гудів,

Що день йому обрид, кругом усі товчуться,

Що дуже сонечко і світить, і пече:

І гаряче, і боляче,

І боязко йому, сліпуючи, поткнуться,

Бо день не на добро, а на́ лихо зведе…

Аж дивиться - Бджола між квітами гуде,

То на одну присяде, то на другу.

Щоб трошечки розважить тугу,

Жук, сміючись, озвавсь: «Здоровенька була!

І добренько, що в гості прибула;

А що, комашечко, ще долю веселеньку

Потішимо, не помремо?»

«Хвалити бога, живемо

І діло робим помаленьку,-

Бджола промовила йому,-

Ти ж не летиш чому?

Побачив би, як все цвіте, радіє».

«Не хочу,- каже Жук,- і голова здуріє,

Аж зелено в очах від сонечка того;

Нам краще, як нема його.

І хоч би не було - байдуже…

Тобі я, Бджілочко, дивуюсь дуже

І, коли хочеш, раду дам:

Умієш мед робить - і знай свою науку,

А то ще нате, мов, і вам,-

Чому не брать таку солодку штуку!

Цікава дуже ти, нічого не минеш,

Усяку квіточку перебереш,

І треба, і не треба,

Коли б змогла, поперлась би до неба».

«Змолов ти, Жучку, недоладну річ,-

Бджола йому сказала,-

Твою головоньку покрила темна ніч,

І світу божого вона не розпізнала.

Турбуються усі, турбуюся і я,

Нехай там буде капля і моя,

Нехай і Бджілку люди знають

І її вдачу вихваляють…

І божу мудрість величають…

Що ж, Жучку, досі ти

Добув у темноті?

Собі нічого і нікому;

Цілісінькую ніч гайсаєш по-дурному,

А блисне світ - ти лобом у вікно,

Не розуміючи, нащо́ і що́ воно…

Шкода з тобою розмовляти,

Даремно час теряти,-

Ти - Жук, а я - Бджола,

Прощай!» і загула.

«Куди тобі! Яке казання вдрала,-

Промовив Жук,- розумна дуже стала!»

Так недотепний, темний чоловік

Недолюбляє ясної освіти,

Бо, як той Жук, до темноти привик;

А дай йому хоч зернятко просвіти,

Не буде він, як Жук, гудіти,

У його загуде, як Бджілочка гула,

Розумна правда і хвала.

[1893]

ТРАНДАФИЛЬ І СВИНЯ

Свиня пропхалась у садок,-

Усюди треба їй, ледачій,

Усунуть свій зажерливий роток,

Бо сказано - Свиня і робить по-свинячи;

В багні куйовдилась, ще й на квітник прийшла

Між квітами пориться.

А посередині Трандафиль там цвіла,

Хороша, повна - любо подивиться.

Свиня до неї тиць - і кинулась назад,

Знайшла понура клад -

Обиду превелику:

Трандафиль поколола пику.

«Такую погань держать у садку,-

Промовила Свиня,- та ще й на квітнику!

Що з того, що пахтить, коли у пику коле?»

Похрюкала і побрела у поле.

Так ясна правда для брехні,

Як та Трандафиль для Свині,

І перекір і закарлючка;

Хороший чоловік усім

І друг і побратим,

Поганому ж - колючка.

ДУБ І ЛОЗИНА

Стояв високий Дуб серед долини

І гордовито всюди поглядав.

Сміявся він з тоненької Лозини

І так їй раз сказав:

«Яка химерна ти, нікчемная Лозино!

Твій батько Верболоз здурів:

Неначе ти йому не рідная дитина -

На сміх тебе тут посадив.

Захоче вітер буйний розходитись,

Як гайдамак у вражому селі,

Не знаєш ти, де з переляку дітись,

Кладеш поклони до землі;

А що ж як часом на долину

Сердита буря набіжить?

Рвоне тебе з корінням, як пір’їну,

Аж курява угору полетить.

От я - не ти… я - Дуб, се інше діло:

Не тільки вітра не боюсь -

Я з бурею змагаться буду сміло:

Нехай як хоче дме - не поклонюсь».

І гордий Дуб від сміху захитався.

На се Лозина так осмілилась сказать:

«Поважний Дубе наш! Великий ти удався,

Нащо ж маленьких зневажать?

Не всім однакова судилась в світі доля:

Тому шуміть, тому поклони бить,-

На все, на все є божа воля,

Усім під богом треба жить…»

І добалакались… Надвечір лихо склалось:

Страшенна буря зразу заревла…

Дуб стрепенувсь, загув, аж листя розліталось;

Лозина бідненька на землю прилягла;

Грім гуркотів, огнями розсипався,

Неначе страшний суд настав…

Змагався довго Дуб, стогнав, не подавався,

А далі затріщав, зломився і - упав…

Пробігло лишенько, у степ загуркотіло,

І ясне сонечко долину освітило;

Лозиночка заплакана стоїть,

А Дуб поламаний лежить.

Хто величається і других зневажає,

Нехай про Дуба казочку читає,

На ум собі кладе:

Наука в ліс не заведе.

[1891]

ПЕРЛИ І СВИНІ

На дво́рі, якось опівдні,

Заможний чоловік насипав на рядні

Чимало Перлів просушити,

Бо в скрині почали жовтіти.

«Гляди! - озвався через тин

Кум Северин,-

Як доберуться Свині - потокмачать!»

Хазяїн засміявсь, любив він шуткувать.

«Їм не судилося сього добра вживать,

Так хоч нехай побачать».

Не в добрий час промовив неборак,

Бо вийшло онде як:

Добрались Свині, все порозкидали,

З землею Перли помішали,

Поживи не знайшли,

Похрюкали й пішли,

А другі їм назустріч: «Що, сестриці,

Поласували добре там?

Пожива буде й нам?»

«Та де там,- кажуть,- все дурниці,

Насипано блискучих камінців;

Нам тільки клопоту хазяїн наробив,

Ми перерили все - хоч би тобі гнилиця…

Вертайтеся, бо нічим поживиться».

Свята старовино! Про тебе я згадав;

Правдивії слова твої не вмерли,

І я промовлю їх, щоб світ не забував:

Коли ти маєш Перли,

То й розум май

І перед Свинями не розсипай.

МАЛЬОВАНИЙ СТОВП

Обридла дневі суєта людськая,

Спустився він спочити в темноті,

І нічка тихая, мов чарівниця тая,

Прибралася у зорі золоті.

Широкий шлях замовк; ні пішки, ні на возі

Ніхто його не турбував;

Заснули верби на облозі,

І вітер задрімав.

Що ж то таке між вербами біліє?

То Стовп мальований стоїть,

Стоїть і журиться, і серце кам’яніє,

І сумно він у степ глядить.

Чи світ не той, чи доля відцуралась?

Все глухо там, нічого не чутно.

Десь над болотцем чайка обізвалась,

Як обзивалася колись давно...

Згадалася йому щасливая година,

Як був він деревом, шумів і зеленів,

Як усміхалася червоная калина,

І степ широкий серце веселив...

І причувається - десь пісня за горою

Лунає: «Ой гук, мамо, гук!..»

І сльози капають холодною росою…

Кругом його гуде безсонний жук.

На сей раз вибачайте, люди!

Се баєчка не вам;

Нехай вона на спомин буде

Мальованим Стовпам.

1891

ОРАЧІ І МУХА

У полі Орачі на ярину орали,

І Муха там була,

І хоч її, непрохану, ганяли,

Одначе крадькома і їла, і пила,

Бо звикла змалечку кохаться у чужому.

Надвечір Орачі верталися додому,

І Муха там на розі у вола.

Зустрівсь Комар на лузі край села

Та й каже, сміючись: «Добривечір, сестричко!

А ти вже тут чого, моя перепеличко?

Кума чи родичка кому?»

А та йому:

«Бов, бов! Раденький, що дурненький!

Хоч довгий ніс, та розум коротенький,

Бо комарі не сіють і не жнуть…

Ти роздивись: у полі ми орали,

Раненько почали, ввесь день не оддихали,

Тепер додому час, з вечерею нас ждуть».

Ми й між людьми чимало знаєм

Брехливих прихвоснів таких;

Вертяться скрізь, щоб бачили і їх:

І ми, мов, тут - турбуємось і дбаєм!

[1892]

ВЕДМЕДИК

На муріжку, серед двора,

Гуляла дітвора;

Гостинчики переглядала,

Що матінка понадавала.

«Нум у Ведмедика гулять!»

Сусідній Хлопчик став казать.

«Нум, нум!» всі почали кричати.

«Ведмедиком лежати буду я,-

Вигадує Хлоп’я,-

Гарчатиму на вас, мов хочу похапати,

А ви кажіть мені: «Ведмедику, цить, цить!»

У рот гостинчики потрошечку кладіть».

Послухали, усі докупи збились

І у ведмедика гуляти заходились.

Лежить Ведмедик і гуде,

А дітвора у рот йому кладе.

Потрошку та по половинці,

Пооддавали всі гостинці.

«Тепер ви кидайтесь Ведмедика побить,-

Навчає Хлопчик,- віточки беріть!»

І діти віточки побрали.

Ведмедика ганяти стали.

Ведмедик хитрий скік та скік,

Туди-сюди і, сміючись, утік.

Ведмедика нема, гостинчики пропали,

І діти матері жаліться стали:

«Ведмедик, мамо, обдурив,

Гостинчики поїв…»

А в оченятах слізочки блищали…

«А нащо ж ви йому давали? -

Сказала мати їм,-

Так вам і слід, дурним:

Ото з дурлигою не знайтесь

І у Ведмедика не грайтесь!»

Так іноді і ми, як дітвора,

Дурієм, ніде правди діти:

Ведмедикам надаємо добра,

А самі плачемо, як діти.

НА ТОКУ

Раз Півень, риючись даремно у садку,

Побачив ворох жита на току

І зараз кинувся туди хазяйнувати,

Ще й Курочку покликав помагати.

Прийнявся Півень жито розгрібать

І буйні зерна вибирать.

Недовго довелось клювати,

Бо вийшов Господар із хати,

Гостей непроханих пугнув,

А Півень, мов наперекір, гукнув:

«Курлю! Який се чорт там ходить?»

Неначе доглядає, а не шкодить.

«Ще й розкудачився!.. А киш відсіль!»

Гукає Господар і зо́ зла кинув бриль.

Злетів на лісу Півень, со́рому не знає,

А Курочка пішла тихесенько сама.

«Ох, то́-то, то́-то, то́-то,- промовляє,- свого нема…»

Навчає баєчка великого й малого,

Бо заповідано давно,

Що краще зернятко своє одно,

Ніж цілі ворохи чужого.

І не на свій, як кажуть, коровай

Очей не поривай.

[1892]

ВАРЕНИКИ

Веселий господар Дем’ян

Любив гостей на бесіду скликати.

Він був багатший від усіх селян,

Всього доволі мав, було чим шанувати.

Вподобався йому найбільше Клим,

Земляк хороший, що й казати,

На все умів розумну раду дати,

Усі дружили з ним.

Прийшов він раз обідать до Дем’яна,

А у Дем’яна страва добрая була:

І маслечко, і сало, і сметана,-

Гаразд, як кажуть, піч варила і пекла.

Поставили на стіл вареників макітру

І пляшку - свашку всіх мирян.

«Анум, мірошнику, молоть без вітру,-

Сказав, шуткуючи, Дем’ян,-

Попереду підмажемо колеса,

Щоб млин не торохтів

І шестірня довготелеса

Не дряпала боків».

Всесвітня свашка поклонилась,

І чарочка перчівочки вродилась.

«Ну, по сій мові,- каже Клим,-

Дай, боже, здрастувать усім!»

І прийнялись мірошники молоти:

Дем’ян кладе, а Клим товче;

Від дружної роботи

Аж маслечко по бороді тече.

«Ох, важко! - Клим сказав,- перемололи дуже,

Не лізе більше, кіш малий…»

«Ану,- озвавсь Дем’ян,- потіш мене, мій друже!

Ось глянь - вареничок бокастенький який…»

«Хіба один…» промовив Клим ліниво,

Посилкувався і змолов.

«От бач, один проліз щасливо -

Ну, ще!» Дем’ян благає знов.

«Ой, схаменися, друже милий! -

Аж стогне Клим,- немає сили,

Я намоловся досхочу…

Не силуй, братіку, бо утечу!»

«Нехай наш ворог утікає! -

Дем’ян товче своє,-

Он на весіллі тісно як буває,

А прийде старшина,- і місце є…

Щоб вовка ми у лісі не боялись -

Голубчику, ковтни ти старшину…»

Мірошники зареготались.

«Для те́бе,-каже Клим,- ковтну».

І ще ум’яв один вареник.

«Ну, се вже,- каже,- побіденик,

Всі за́ставки запер,

Хоч хто не влізе вже тепер».

«А може, хоч звершечку ляже?»

Дем’ян йому лукаво каже,

Вареничка узяв

І на тарілочку поклав.

«Послухай,- каже Клим,- ти справді вже глузуєш!

Схотів, щоб я п’ятами накивав?..»

«Тривай! - гуде Дем’ян,- недобре шеретуєш!»

І хапнув Клима за рукав…

Схопився Клим і дременув із хати

І у Дем’яна годі гостювати.

І переказував Дем’ян, і сам просив,

А Клим і слухать не хотів.

Се байка вам, писаки,

Письменства рідного невдатні раки!

Не пхайте через лад тулеників своїх,

Коли не хочуть їх,

Коли, мовляв, дороги їм не гладять,

Бо часом і вони завадять

І одіб’ють мирян,

Як ті Вареники, що пхав Дем’ян.

ВОВК І КУНДЕЛЬ

Бурмило-Кундель вирвався на луг -

На волі трохи погуляти,

Бо остогид йому ланцюг,

Обридло в курені лежати.

Піткнувсь у чагарник… Коли глядить -

Назустріч Вовк біжить.

Бурмило витріщивсь і став брехати…

«Стій!- крикнув Вовк,- чого свариться нам!

Ось не дурій, дай покій ти зубам!

Я хочу щось тобі сказати».

Замовк Бурмило, бо злякавсь,

А той до нього знов озвавсь:

«Чим винен Вовк, що сіна не вживає,

Трави не їсть, м’ясця бажає?

А де ж того м’ясця узять?

Не довелось Вовкам хазяйнувать.

Так поневолі треба красти,

Щоб не пропасти;

Буває - ніч і дві, і там, і там нюхнем,-

І вернемось, як кажуть, порожнем.

Погане, я чував, життя собаче,

Недобре ж і Вовкам…

Ти знаєш, що надумав я, земляче?

Побратаймось на заздрість ворогам!

Не хочу знаться з вовчою бідою,

Піду і я з тобою,

І будем жити ми

Братами між людьми».

«А що ж,- на се сказав Бурмило,-

Хоч і диковина, а добре діло;

Ми будем жити в курені;

Спокійно і тобі, і веселіш мені;

Тебе там будуть годувати,

Бо знатимуть, що Вовк не хижий, свій…

Ходім мерщій,

Щоб часу не теряти».

Побачив Вовк на шиї ретязок,

«Се що, пита,- у тебе за значок?»

Бурмило став хвостом виляти.

«Се,- каже,- щоб… ланцюг чіпляти…»

«Ланцюг?! - Вовк здивувавсь,- на прив’язі живеш,

Туди й мене упхнеш!

Се, братіку, погане діло;

Ще не було Вовків дурних!»

Похнюпився Бурмило,

Стоїть ні в сих ні в тих;

«Така вже,- каже,- доля наша!

Аби, мовляли, борщ та каша -

Поїв,

І гавкай на Вовків».

Вовк на Бурмила подивився

І вимовив: «Бодай би не діждать

Тим ланцюгам бряжчать!..

Прощай!» і в чагарник поплівся.

Дарма що Вовк, а добре розсудив,

Неначе хто навчив,

Що іноді з’їси і не доволі,

Зате живеш на волі.

[1893]

ЖВАВИЙ ХЛОПЧИК

Був собі Хлопчик дуже жвавий,

Моторний і цікавий:

До всього придивлявсь

І пильно прислухавсь;

Що між собою скажуть люди -

Почує, довго не забуде.

Наслухавсь він, що дуже довгий світ,

Куди не глянь - все світ, ні тина, ні воріт,

От, як діждали літа,

Придумав він побачить того світа

І на комору зліз; як глянув - аж зрадів.

«От,- думає,- якби я полетів

Далеко, аж у степ… І! Добре б нагулявся,

До вечора б додому не вертався;

Літав би я туди щодня…»

Де не взялась Свиня

І стала чухать об драбину

Багном обляпаную спину,

Та так же тре, аж снасть тріщить.

А Хлопчик на Свиню: «Чу-чу, чу-чу!», кричить…

Посунулась драбина і упала;

Свиня захрюкала і - драла,

А Хлопчик на ввесь двір заголосив,

Як крейда побілів,

Забув і довгий світ, забув і степ широкий;

Страшний йому зробився дах високий…

Хотів уже скакать,-

Була б тоді нахаба!

На щастя, вийшла з хати Баба

І кинулася рятувать.

«І як ти тут,- питає,- опинився?»

За Бабу Хлопчик ухопився.

«Я,- каже,- зліз, драбина тут була,-

А чорная Свиня прийшла

І чухаться тут заходилась.

Драбина хить - і повалилась,

Зоставсь я угорі… перелякавсь…

«Ох, мій голубчику маленький!

Ще добре, що зоставсь!

От якби впав, і був би неживенький,

І горенько б тоді було…

Чого ж тебе туди знесло?»

«Бабусю! - каже він,- хотів я подивиться,

Чи дуже довгий світ».

«Гай-гай! Дивився б із воріт,

А лізти високо малому не годиться.

Ти, може, й світ хотів би облітать?

Тепер минулося, а вдруге не минеться;

Бач, в грудях сердечко, неначе пташка, б’ється,

І рученьки, і ніженьки тремтять».

Скажу я вам, не тільки що дитині,

Як мудрий дід мовляв мені колись,

Що вік живи, учися, стережись

І пам’ятай, що є на світі Свині.

[1893]

ТРОЯНДА

Цвіла Троянда у садочку,

А недалечко, у куточку,

Між бур’яном бринів Будяк.

І каже він Троянді так:

«Нащо се ти колючок начіпляла?»

«А ти нащо?» вона його спитала.

«Я? - обізвавсь Будяк,-

Я, серденько, не проста штука,

Я - степовий козак!

Мені колючка, як шаблюка,

Щоб ворогів страшить,

Щоб всім було спокійно жить.

Вам більш нема ніякої роботи -

Цвісти, пахтіть, а не колоти».

«Не все ж колоть і Будякам,-

Троянда каже,- треба й нам,

Щоб крученії Паничі боялись

І до Троянди не чіплялись.

Сунеться який біс -

Йому колючка в ніс,

Щоб не забувся,

Як слід Троянду шанувать,

А не знічев’я обвивать».

«Хіба!» сказав Будяк і усміхнувся.

Скомпонував я цей примір

Для наших любих дочок;

Нехай вони його змотають у клубочок,

Як кажуть панночки, на сувенір.

[1893]

ЯСЛА

Був на селі козак Кирило Яловець,

Щасливий, дякуючи долі:

Хазяйство добре мав і повний гаманець -

Всього було доволі;

І ще одно він щастя мав -

Розумну жінку бог послав;

Без неї чоловік - неначе блин без масла,

Як примовляє кум Гордій.

От заходився раз Кирило мій

Плести у хаті ясла.

На що, на що - на це дотепний був.

Ще і лози червоної добув,

Щоб виплітать уперемежку

І на краях зробить мережку.

Радіє він - плете,

Не думає про те,

Що ясла будуть на півхати -

Такі, що й в двері не пропхати.

Він, може б, так і не робив,

Та хтось із-за угла мішком його прибив.

«От ясла втяв! Таких ніхто не має!

Чи так?» у жінки він питає.

А Мотря каже: «Так-то так,

Та тільки з хати як?»

Кирило засміявсь: «Ми знайдемо дорогу!

Покличем кума на підмогу».

А жінка знов йому: «Торох!

Як по стіні горох…

Ти ж роздивися - ясла на півхати.

Куди ж їх винести? Стіну рубати?»

І справді: кинулись нести -

Бодай було б і не плести:

Ніяк не вилізуть із хати!

Прийшлося ясла розбирати,

У клуню однести

І наново плести.

Роби розумно, кажуть люде,

Не так, як робить Яловець,

Міркуй про те, що з того буде,

Який кінець.

[1893]

ОГОНЬ І ГАЙ

Під Гаєм хтось Огонь покинув,

Чи подорожній там, чи косарі були,

Чи, може, вівчарі картопельку пекли.

Вітрець моторненький прилинув

І потихеньку роздував.

Розжеврівся Огонь, аж іскри кидать став…

«Ой Гаю! Гаю зелененький! -

Промовив він, пускаючи димок,-

Чи бачиш ти, який я вдавсь тепленький?

В холодний час нагрів би ввесь Гайок…

Мене покинули, мою забули службу;

Коли б вітрець не був, то, може б, я погас.

Скажу тобі під сей веселий час:

Чому б з тобою нам не поєднати дружбу?

Всю нічку я б тобі світив

І видненько б було, хто б не ходив:

Чи звір який у гущині сховався.

Чи злодій уночі з сокирою підкрався,-

І знали б нас як двох братів,

І я б горів, і ти б шумів,

Не турбувало б нас ніяке лихо враже.

Чи правду я кажу - нехай вітрець нам скаже!»

«Авжеж, що так! - піддакнув їм Вітрець,

Усюди вдатний молодець.

Не довго думав Гай, на брехні спокусився,

Не знаючи того, який Огонь дружок.

Вітрець їм зараз прислужився:

Мерщій поніс Огонь в Гайок

І на суху поклав полянку.

Світив Огонь всю нічку, аж до ранку.

Попереду він за сушню узявсь

І потихеньку став тріщати,

А як вітрець-підлиза розгулявсь,

Тоді вже всюди став палати

І братика свого по пожалів:

І обпалив його, і обсмалив.

Пропав Гайок, аж жаль було глядіти,-

Мов чорная мара стоїть;

Вже більш йому не зеленіти

І краю рідного не веселить.

Молодіж любая, надія наша, квіти!

Пригадуйте частіш ви баєчку мою;

Цурайтеся брехні і бійтеся дружити

З таким приятелем, як той Огонь в Гаю.

1893

________________

ПРИМІТКИ

За життя Л. І. Глібова збірки його байок видавалися тричі (в 1863, 1872 і 1882 роках).

Ще до загибелі глібовського архіву в дні Великої Вітчизняної війни була встановлена відсутність рукописних варіантів і основних рукописних текстів за винятком автографів кількох байок.

Отже, в найбільш повному двотомному виданні творів Л. І. Глібова в 1927 р. (яке лягло в основу і нашого видання) були використані вже друковані тексти,- в основному видання 1893 р. («Байки Леоніда Глібова. Коштом Ол. Глібова. Чернігів, 1895 рік») і видання 1904 р. («Твори Л. Глібова. Видання видавництва «Вік», Київ, 1904 рік»).

В цих виданнях вперше байки було розміщено в хронологічному порядку, що не робилося за життя письменника (до того ж редакції журналів «Основа», «Дзвінок», «Зоря» часто перекручували текст, допускали невиправдані зміни і пропуски).

Щодо байок «Бджола і Мухи», «Ведмідь-пасічник», «Вівці та Собаки», «Вовк та Зозуля», «Гадюка та Ягня», «Громада», «Квіти», «Деревце», «Муха й Бджола», «Осел і Хазяїн», «Собака і Кінь», «Хмара», то вони вперше надруковані в 1872 році, яким і датуються, оскільки рік написання їх невідомий (десь між 1863 і 1872 рр).

Як вже зауважувалось в передмові, царська цензура і «власть предержащие» всіляко перешкоджали публікації і розповсюдженню байок Л. І. Глібова.

Так було наказано спалити «до єдиного зкземпляра» 500 примірників виданих в 1863 році байок Л. І. Глібова «как вредное издание», що й було виконано.

Зазнавав цензурних переслідувань байкар і пізніше.

Між іншим, заборона передрукувати байки новим виданням в 1889 році мотивувалася тим, що вони, мовляв, близькі до байок Крилова, «а в некоторых случаях автор излагаемые им события приспособляет к характеру малороссийской жизни и, таким образом, перевод является крайне тенденциозным...»

Ще за життя письменника і після його смерті висловлювались часто протилежні думки про ступінь оригінальності його байок.

Цікаво, що, як згадують сучасники, вже один з викладачів Ніжинського ліцею професор словесності М. О. Тулов високо оцінив опубліковані на той час твори свого учня, підкресливши їх оригінальність: «Байки Л. И. Глебова в изображении бытовой жизни украинцев - вполне самостоятельный и весьма ценный труд и представляет собою крупный вклад в литературу…»

Пізніше Іван Франко назвав Л. І. Глібова поруч з Є. Гребінкою «найкращим українським байкописом», а відомий вчений М. Сумцов в «Энциклопедическом словаре Брокгауза и Эфрона», вказуючи на високі достоїнства його байок, писав:

«Басни отличаются прекрасным малорусским языком, юмором, знанием народной жизни, простотой фабулы и ясностью морали...»

Навіть М. Драгоманов, який досить скептично ставився до Л. Глібова як оригінального українського письменника (див. його лист до М. Бучинського від 11 червня 1872 року), не міг не відзначити напрочуд «живу і народну» мову його байок.

Подібних оцінок можна навести немало.

Проте, існувала також тенденція позбавити байки А. І. Глібова самобутності, зробити видатного українського письменника заурядним перекладачем і інтерпретатором творів Крилова. Чи не в найбільш одвертій формі це проявилося в статті М. Чечуліна «Малорусские басни Л. И. Глебова («Журнал Министерства народного просвещения», 3-я книжка, 1911 р.), в якій автор її прямо стверджує, що Л. І. Глібов «просто повторяет великого русского баснописца» і що, мовляв, вів запозичив у Крилова «четыре пятых всего числа написанных басен».

З другого боку, націоналістично настроєні О. Кониський, О. Барвінський і особливо Ом. Огоновський категорично відкидали будь-який зв’язок Л. І. Глібова з творчістю І. А. Крилова, твердили про абсолютну «незалежність» українського письменника по відношенню до російської літератури.

І перша і друга точка зору, поза сумнівом, своєю яскраво вираженою тенденційністю (в гіршому розумінні цього слова) не мають нічого спільного з справді вірною, історично справедливою оцінкою ролі і місця Л. І. Глібова в історії вітчизняної літератури.

Л. І. Глібов використовував, звичайно, сюжети байок свого великого російського попередника (як і Крилов, в свою чергу, більш ніж в шістдесяти байках з двохсот однієї - використав сюжети Езопа та інші, широко розповсюджені в світовій літературі), але, розпочавши з буквальних перекладів окремих байок видатного російського письменника, Л. І. Глібов все більш органічно і послідовно застосовував криловські принципи реалістичного відтворення народного життя в усій його неповторно-оригінальній національній самобутності.

І в цьому його історична заслуга. Про це більш докладно говориться в передмові.

Нижче ми коментуємо лише ті байки, які потребують більш детальних зауважень в справі дослідження походження, сюжету, його оригінальності в конкретній інтерпретації Л. І. Глібова тощо.

ВОВК І ВІВЧАРІ

Вперше надрукована в «Черниговских губернских ведомостях» (1853 р.). Подібний сюжет знаходимо у І. А. Крилова, Л. Боровиковського («Вовк та Вівчарі»), П. Білецького-Носенка («Вовк та Різники»,- безпосередньо запозичена у відомого французького байкаря Лафонтена).

ЛЕБІДЬ, ЩУКА І РАК

Вперше надрукована в «Черниговских губернских ведомостях» (1853 р.). Майже дослівний переклад з Крилова (часто з дотриманням навіть рим оригіналу).

Існує і фольклорна сюжетна паралель (див. Б. Гнатюк: «Українські народні байки» т. I-II).

ВОВК І ЛИСИЦЯ

Вперше надрукована в «Черниговских губернских ведомостях» (1853 р.). Переробка байки Крилова «Волк и Лисица» (1816 р.). У М. Старицького «Вовк і Лисичка-сестричка», поширений переклад з Крилова («Байки». Київ, 1910 рік).

МІРОШНИК

Вперше надрукована в «Черниговских губернских ведомостях» (1853 р.). Переробка байки Крилова «Мельник» (1823 р.).

Паралелі: Л. Боровиковський «Мірошник»; Р. Витавський «Мірошник» («Основа», 1861, IV), П. Білецький-Носенко «Мірошник». («Приказки». Київ. 1871, кн. IX), Є. Гребінка «Мірошник» (остання своїм сюжетом не має нічого спільного з творами Крилова і Глібова).

ЛИСИЦЯ Й ОСЕЛ

Вперше надрукована в «Черниговских губернских ведомостях» (1853 р.), переклад байки Крилова «Лисица и Осел» (1823 р.). Подібні сюжети зустрічаємо також у Федра, Лафонтена.

ЧИЖ ТА ГОЛУБ

Вперше надрукована в «Черниговских губернских ведомостях» (1853 р.). Переробка байки Крилова «Чиж и Голубь» (1814 р.). Подібні сюжети - в байках Федра, П. Білецького-Носенка («Заєць да Перепелиця»), М. Старицького («Шпак та Голуб»), О. Пчілки («Снігир та Щиглик»).

ДВІ БОЧКИ

Вперше надрукована в «Черниговских губернских ведомостях» (1853 р.). Переклад байки Крилова «Две Бочки» (1819).

У П. Білецького-Носенка близький до криловського оригіналу варіант під назвою «Дві Кухви».

ЖАБА Й ВІЛ

Вперше надрукована в «Черниговских губернских ведомостях» (1853 р.). Переклад байки Крилова «Лягушка и Вол» (1807 р.). Подібні сюжети - у Езопа, Федра, Лафонтена, Горація. Щодо вітчизняної літератури - у Сумарокова («Лягушка», «Возгордившаяся Лягушка»), П. Білецького-Носенка («Жаба, що дметься, дивлячись на Вола») та інших.

Відома і з Фольклорних джерел (див. В. Гнатюк «Українські народні байки» т. I-II).

ПРОХОЖІ ТА СОБАКИ

Вперше надрукована в «Черниговских губернских ведомостях» (1853 р.). Переклад байки Крилова «Прохожие и Собаки» (1814 р.). В російській літературі сюжет розроблявся Сумароковим, Хвостовим. В українській - М. Старицьким («Перехожі й Собаки»)...

МИША І ПАЦЮК

Вперше надрукована в «Черниговских губернских ведомостях» (1853 р.).

Подібні сюжети - у Крилова («Мышь и Крыса»), Л. Боровиковського («Кішка»).

ЗОЗУЛЯ Й ПІВЕНЬ

Вперше надрукована в «Черниговских губернских ведомостях» (1853 р.).

Подібні сюжети - у Крилова («Кукушка и Петух»), М. Старицького («Когут і Зозуля») та ін.

ЛЕВ ТА МИША

Вперше надрукована в «Черниговских губернских ведомостях» (1853 р.).

У Крилова - «Лев и Мышь». Подібні сюжети сягають в сиву давнину («Панчатантра», Езоп, Федр). Зустрічаються вони і у Лафонтена, Сумарокова («Лев и Мышь»), Л. Боровиковського («Лев і Миша»), П. Білецького-Носенка («Лев та Пацюк») та ін.

Щодо українських фольклорних джерел - див. вже згад.: В. Гнатюка «Українські народні байки».

ТРОЄЖЕНЕЦЬ

Вперше надрукована в «Черниговских губернских ведомостях» (1853 р.). Переробка байки Крилова «Троєженец» (1814 р.). У Є. Гребінки - «Грішник».

ОХРІМОВА СВИТА

Вперше надрукована в «Черниговских губернских ведомостях» (1853 р.). У Крилова - «Тришкин Кафтан», Л. Боровиковського - «Андрій», П. Білецького-Носенка - «Грицьків жупан».

СИНИЦЯ

Вперше надрукована в «Черниговских губернских ведомостях» (1853 р.). Сюжет досить широко розповсюджений в фольклорній спадщині різних народів (в українському фольклорі - про боротьбу Ремеза з морем-океаном).

ВОВК ТА ЯГНЯ

Вперше надрукована в «Черниговских губернских ведомостях» (1855 р.). Подібні сюжети - у Езопа, Лафонтена, Тред’яковського, Сумарокова, Державіна, Крилова («Волк и Ягненок», 1808 р.), П. Білецького-Носенка («Вовк та Ягня») тощо.

У фольклорі: В. Гнатюк «Українські народні байки».

БИЛИНА

Вперше надрукована в «Черниговских губернских ведомостях» (1858 р.) під назвою «Нетутешня Билина». Як зазначає сам Л. І. Глібов в листі до редактора «Черниговских губернских ведомостей», сюжет байки він запозичив з аполога російського поета І. Дмітрієва («Чужеземное растение»).

Байка написана в м. Чорний Острів, де вчителював в той час письменник, сумуючи за рідною Полтавщиною.

На цю тему пізніше Л. Глібов написав поезію «Цветок», своєрідну паралель до байки. (Надрукована в 1861 р. в «Черниговском листке»).

«Из родных долин

В скучний городок

Перенесен ты,

Милый мой цветок.

Что ж головку так

Грустно наклонил?

Знать, в чужих садах

Цвет тебе не мил.

Да, понятна мне

Твоя грусть-тоска:

Горя много есть,-

Радость далека.

Не родная степь

И не те цветы,

Меж которых там

Красовался ты.

Так и я, как ты,

Вяну здесь душой

Без счастливых дней,

Без души родной.

Погоди, не вянь,

Милый мой цветок,-

Будет и для нас

Радостный денек;

Хоть не здесь, то там,

На иных полях -

Выше ясных звезд,

В светлых небесах».

ГОРЛИЦЯ І ГОРОБЕЦЬ

Вперше надрукована в «Основі» (1861 р.). Написана з приводу романа П. Куліша з дружиною Л. І. Глібова П. Хв. Глібовою, яка захопилася П. Кулішем настільки, що виникла серйозна загроза родинного розриву.

Байка написана після від’їзду П. Куліша за кордон.

ПАН НА ВСЮ ГУБУ

Вперше надрукована в «Черниговском листке» (1863 р.). Паралелі: П. Писаревський «Пан» (альманах Корсуна «Сніп», 1841 р.). У Крилова - «Вельможа» (1835 р.).

БДЖОЛА І МУХИ

Вперше надрукована в кн. «Байки Леоніда Глібова» (1872 р.).

У Крилова - «Пчела и Мухи» (1817 р.), у М. Старицького - «Бджола і Мухи» (переклад з Крилова).

ВІВЦІ ТА СОБАКИ

Вперше надрукована в згаданій вище збірці 1872 р.

Паралелі: у Крилова «Овцы и Собаки» (1819), у М. Старицького - «Вівці та Собаки», Б. Грінченка - «Собаки біля отари»...

ГАДЮКА ТА ЯГНЯ

Вперше надрукована в збірці 1872 р. Використавши відомий сюжет Крилова («Змея и Овца», 1823 р.), Л. Глібов надав байці іншого закінчення, натякаючи, як гадають дослідники, на реформу 1861 р. На подібний сюжет у М. Старицького - байка «Гадюка і Ягня» (по суті - переклад з Крилова).

МУХА Й БДЖОЛА

Вперше надрукована в збірці 1872 р.

У Крилова - «Муха и Пчела» (1823 р.).

Подібні сюжети - у Федра, Лафонтена, Тред’яковського («Муха и Муравей», переклад з Лафонтена).

В українському фольклорі - В. Гнатюк. «Українські народні байки».

СОБАКА Й КІНЬ

Вперше надрукована в збірці 1872 р.

У Крилова - «Собака и Лошадь» (1830 р.).

В українському фольклорі - В. Гнатюк «Українські народні байки».

ХМАРА

Вперше надрукована в збірці 1872 р.

При зовнішній подібності до криловської «Тучи» (1815 р.) являє собою оригінальний, пройнятий глибоким ліризмом твір. У М. Старицького байка «Хмара» - близький переклад твору Крилова.

МАНДРІВКА

Вперше надрукована в Чернігові в 1889 р. окремою книжечкою під назвою «Там хороше, де нас нема».

Подібний сюжет - у Лафонтена (який використали Дмітрієв і Крилов). У Л. Глібова в значній мірі самостійна розробка сюжету (введено нові дійові особи, посилена ліричність викладу тощо). Цією темою цікавилось і чимало інших письменників (Сумароков, Хвостов, Дмітрієв, П. Білецький-Носенко).

ДИКОВИНА

Вперше надрукована в журналі «Зоря» за 1891 р. У Крилова - байка «Лжец» (1811 р.).

Сюжет широко розповсюджений і в українському фольклорі (див. М. Драгоманов «Малорусские народные предания и рассказы», Б. Грінченко «Этнографические материалы» тощо).

З письменників до цієї теми зокрема зверталися Сумароков («Хвастун»), Хемніцер («Лжец»), М. Старицький («Брехун») та інші.

КОНИК-СТРИБУНЕЦЬ

Вперше надрукована в журналі «Дзвінок» (1890 р.). Широко розповсюджена тема, використовувана різними поколіннями літераторів, розпочинаючи ще з Езопа (пізніше - Ляфонтен, Сумароков, Хемніцер, А. Боровиковський, М. Старицький та ін.).

Щодо українських фольклорних джерел - див. В. Гнатюк «Українські народні байки».

У Крилова - «Стрекоза и Муравей» (1808 р.).

ДІДОК У ЛІСІ

Вперше надрукована у виданні 1904 р. (у видання 1895 р. не потрапила,- з рукопису була викреслена цензором).

У Крилова - «Крестьянин и Смерть» (1807 р.).

Тема ця привертала увагу багатьох письменників, починаючи ще з Езопа; пізніше - Лафонтена, Тред’яковського («Старик и Смерть»), Державіна («Смерть и Старик»), Л. Боровиковського («Смерть»), П. Білецького-Носенка («Дровосік та Смерть»), М. Старицького («Дід та Смерть») та інших.

ГАВА Й ЛИСИЦЯ

Вперше надруковано в збірці 1904 року (з рукопису, підготовленого до друку в 1895 р., викреслена цензором).

У Крилова - «Ворона и Лисица» (1808 р.), сюжет запозичений у Лафонтена...

Сюжет байки, відомий ще з творів Езопа, Федра, був широко розповсюджений і в нашій літературі (до нього, зокрема, зверталися Тред’яковський, Сумароков, Херасков, П. Білецький-Носенко, М. Старицький та інші).

Щодо фольклорних матеріалів, то вони вміщені в «Українських народних байках» В. Гнатюка і в його ж «Етнографічних матеріалах угорської Русі» (т. VI).

ГУСИ

Вперше надрукована в галицькому журналі «Зоря» (1892 р.).

У Крилова - байка «Гуси» (1811 р.).

Подібний байковий сюжет в українській літературі розробляли Л. Боровиковський («Гуси»), П. Білецький-Носенко («Гуси»), М. Старицький («Гуси»).

ПЕНЯ

Вперше надрукована в журналі «Зоря» (1891 р.).

У Крилова - байка «Напраслина» (1816 р.).

На відміну від ситуації в криловсьюй байці, де хитрий брамин обдурює свого «патрона», у Л. Глібова наймит змушений обманювати свого хазяїна, будучи голодним.

На цю тему вміщувались оповідання ще в російських збірниках середини XVIII ст., які, як гадають дослідники, були відомі Крилову.

ПІВЕНЬ І ПЕРЛИНКА

Вперше надрукована в журналі «Дзвінок» (1890 р.).

У Крилова байка «Петух и Жемчужное зерно» (1802 р.), перероблена з Лафонтена.

Подібні сюжети - у Федра, Тред’яковського, Сумарокова, Хвостова. В українській літературі - у П. Білецького-Носенка («Півень да Жемчужноє зерно»).

ЛЕВ-ДІДУГАН

Вперше надрукована в журналі «Дзвінок» (1890 р.).

Цілком оригінальне використання мотивів двох байок Крилова: «Лев состарившийся» (1822 р.) і «Лисица и Осел» (1823 р.).

Сюжет цей взагалі досить розповсюджений в світовій літературі (Езоп, Федр, Лафонтен).

Як наслідування лафонтенівського сюжету - в російській літературі байки Тред’яковського, Сумарокова, Ізмайлова.

В українському фольклорі - В. Гнатюк «Українські народні байки», т. I-II (Львів, 1916 р.).

ОСЕЛ І СОЛОВЕЙ

Вперше надрукована в львівському «Ілюстрованому календарі т-ва «Просвіта» на рік 1892».

У Крилова - «Осел и Соловей» (1811 р.).

М. Старицький переклав цю байку під назвою «Осел і Соловейко».

ЩУКА Й КІТ

У Крилова - «Щука и Кот» (1813 р.).

Вперше надрукована в журналі «Дзвінок» (1891 р.). Крім згадуваних вище фольклорних матеріалів, вміщених в збірнику В. Гнатюка, сюжет цей розроблявся Л. Боровиковським («Щука»), М. Старицьким («Щупак та Кіт») та іншими.

ЛЕВ НА ОБЛАВІ

Вперше надрукована у виданні 1895 року. Сюжет розроблявся ще Езопом, Федром, Лафонтеном; в російській літературі - Тред’яковським, Сумароковим, Державіним та ін. Щодо української літератури, то сюжет цей використаний письменником А. Радивиловським в одному з його казань (XVII ст.).

Пізніше з’являються байки П. Білецького-Носенка («Львиний розділ»), М. Старицького («Лев на вловах»), Б. Грінченка («Лев - товариш»). Останні дві - більш-менш близькі до оригіналу перекладу з І. Крилова.

Відома і з фольклорних першоджерел (див. В. Гнатюк «Українські народні байки»).

ШЕЛЕСТУНИ

Вперше надрукована в журналі «Зоря» (1891 р.).

У Крилова - «Листы и Корни» (1811 р.).

У Л. Глібова дано більш загальне, в порівнянні з Криловим, трактування проблем людської етики і моралі.

ЦУЦИК

Вперше надрукована в журналі «Зоря» (1892 р.).

У Крилова - «Две Собаки» (1823 р.).

Подібні сюжети у П. Вяземського, Ізмайлова, Л. Боровиковського та інших письменників.

ХАЗЯЙКА І ЧЕЛЯДКИ

Вперше надрукована в журналі «Дзвінок» (1890 р.).

У Крилова - «Госпожа и две служанки» (1816 р.).

Подібна тема розроблялася ще Езопом, якого і використали в тій чи іншій мірі в своїх байках Лафонтен, Тред’яковський, Сумароков, польський байкар Красіцький, П. Білецький-Носенко, Л. Боровиковський та інші письменники.

ЖАБИ

Вперше надрукована в журналі «Дзвінок» (1890 р.).

У Крилова - «Лягушки, просящие царя» (1809 р.).

Подібні сюжети розроблялися Езопом, Федром, Лафонтеном. У нас - Майновим, П. Білецьким-Носенком («Жаби, що просять собі царя»), Б. Грінченком («Жаби») та іншими літераторами.

ВЕРЕДЛИВА ДІВЧИНА

Вперше надрукована в журналі «Зоря» (1890 р). Ще до Крилова («Разборчивая невеста», 1805 р.) подібний сюжет був використаний Лафонтеном, пізніше - Є. Гребінкою («Маківка»).

ЛЕВ І КОМАР

Вперше надрукована у виданні 1904 р.

По суті, це цілком самостійна розробка сюжету відомої байки Крилова «Лев и Комар» (1809 р.).

Відомий сюжет цей і в українській народній творчості (див. згадуваний вище збірник В. Гнатюка). В різний час до цієї теми зверталися Езоп, Лафонтен, Дмітрієв, П. Білецький-Носенко та інші.

СИЛА

Вперше надрукована в журналі «Зоря» (1893 р.).

Створюючи оригінальний сюжет, письменник, за припущенням дослідників, зображує в байці якісь конкретні події тогочасного літературно-громадського життя.

Вовчок та Мирний,- цілком ймовірно,- відомі українські письменники Марко Вовчок і Панас Мирний; Нечуй - Нечуй-Левицький, Панько Небреха - П. Куліш, Сліпченко - псевдонім Данила Мордовця...

Свистуненко Сила - напевно, якийсь «меценат», кошти якого бажано було використати для реалізації задуманої письменниками справи.

ЗОЗУЛЯ Й ГОРЛИЦЯ

Вперше надрукована в журналі «Зоря» (1892 р.).

У Крилова - «Кукушка и Горлинка» (1816 р.).

Сюжет розроблений ще Г. Сковородою («Кукушка и Косик»), пізніше - М. Старицьким («Зозуля та Горличка», переклад байки Крилова).

ЛИСИЦЯ Й ВИНОГРАД

Вперше надрукована в журналі «Дзвінок» (1892 р.).

Вона в значній мірі відрізняється від криловської байки «Лисица и виноград» (насамперед більш широким розміром, введенням в число дійових осіб Горобця тощо).

Сюжет відомий ще з творів Езопа, Федра, пізніше - Лафонтена; у нас - Тред’яковського, Сумарокова, П. Білецького-Носенка та інших.

Щодо українського фольклору, то подібний сюжет знаходимо в зб. В. Гнатюка «Українські народні байки».

СКОРОБАГАТЬКО

Вперше надрукована у виданні 1895 р. Як свідчить син письменника О. Л. Глібов, в основу твору покладено дійсну історію швидкого збагачення нечесним шляхом одного з чернігівських міщан.

ЖУК І БДЖОЛА

Вперше надрукована в журналі «Дзвінок» (1893 р.).

Л. Глібовим в цій байці використано оригінальний сюжет.

В якійсь мірі він близький до задуму байки Г. Сковороди «Пчела и Шершень».

ДУБ І ЛОЗИНА

Вперше надрукована в журналі «Дзвінок» (1891 р.).

Подібні сюжети знаходимо у Дмітрієва, Крилова (байки під однією назвою «Дуб и Трость», 1795 і 1805 роки).

В свій час до цієї теми звертався Езоп, пізніше - Лафонтен.

У вітчизняній літературі слід згадати сюжетно паралельні байки Сумарокова, Княжнівна, П. Білецького-Носенка («Дуб та Очерет») та інших.

МАЛЬОВАНИЙ СТОВП

Вперше надрукована в журналі «Правда» (1894 р.)

Як свідчить син Л. Глібова, письменник, створюючи цю байку, мав на увазі історію якогось селянина, який, зробивши чиновницьку кар’єру, пізніше жалкував за втраченою незалежністю.

Інші дослідники гадають, що в цьому творі поет мав на увазі П. Куліша, його роль в тодішньому літературному і культурному житті на Україні.

ОРАЧІ І МУХА

Вперше надрукована в «Ілюстрованій бібліотеці для молодіжи» (1892 р.).

Подібна тема розроблялась Дмітрієвим («Муха»), П. Білецьким-Носенком («Муха»), Л. Боровиковським («Муха») та іншими письменниками.

Щодо фольклорних джерел, то цей сюжет зафіксовано в зб. В. Гнатюка «Українські народні байки» («Муха-орачка»).

ВОВК І КУНДЕЛЬ

Вперше надрукована в журналі «Дзвінок» (1893 р.).

Подібні сюжети зустрічаємо у Лафонтена, російського письменника Хемніцера («Воля и неволя»), П. Білецького-Носенка («Дворовий Пес да голодний Вовк») та інших.

ЯСЛА

Вперше надрукована у виданні 1895 р.

Оригінальна байка Л. Глібова.

На думку дослідників, письменник використав якесь народне оповідання на цю тему.

ОГОНЬ І ГАЙ

Вперше надрукована в журналі «Дзвінок» (1894 р.).

У Крилова - «Роща и Огонь» (1809 р.).

Це - остання байка Л. Глібова, записана з його слів О. Тищинським, близькою до поета людиною, за п’ять днів до смерті (в жовтні 1893 р.).

________________

Леонід Іванович Глібов

БАЙКИ

126

Друкований текст для вичитування взято з:

Леонід Глібов. Байки і вірші. Київ, видавництво«Радянський письменник», 1959

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Оцифрований текст взято з інтернету.

© Вичитування, правка, форматування і оформлення: OpenBook, 2019

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2019

¹ - Тут і далі в квадратних дужках позначено рік першої публікації твору за життя автора.

² - Прилип.