Гулак-Артемовський П. П.

УКРАЇНСЬКІ ПОЕЗІЇ

Примітки та коментарі подані в тексті згідно оригінала. Зважаючи на те, що книга була опублікована за часів СРСР, оцінка історичних подій та особистостей не завжди об’єктивна.

СПРАВЖНЯ ДОБРІСТЬ

(Писулька до Грицька Пронози)

Хто Добрість, Грицьку, нам намалював плаксиву,

Понуру, мов чернець турецький, і сопливу,

Той бісів син, коли не москаля підвіз,

Той Добрості не зна, не бачив і не чує,

Не пензлем той її, але квачем малює,

Той Добрість обікрав. Не любить Добрість сліз;

Вона на всіх глядить так гарно й веселенько,

Як дівка, од свого ідучи панотця

До церкви - до вінця,

Глядить на парубка, мов ясочка, пильненько.

Не квасить Добрість губ, бо із її очей

Палає ласка до людей.

Вона регоче там, де і другі регочуть,

Сокоче без брехні, де і другі сокочуть,

І не цурається гульні і вечорниць,

Чорнявеньких дівчат і круглих молодиць.

Вона й до милого пригорнеться по волі,

Та ба! Та не дає рукам, як кажуть, волі,

Вона й горілочки ряди-вгоди хлисне,

Та носом, мов с[виня], по улиці не риє,

По-сороміцькому не кобенить, не виє,

Під лавкою в шинку, мов цуцик, не засне.

Вона, де треба, пожартує,

Та з глуздом жарти всі і з розумом міркує.

Вона не виверта із-під лоба білків,

Мов цап, задушений в кошарі од вовків,

Не стогне, не сопе і нігтів не кусає,

То з тим, то з сим таки слів скільки погадає.

Як патока, так річ у неї на губах,

І сміх її цвіте, мов мак, що на грядках.

Для неї все одно, що в згоді, що в пригоді:

Бог лучче, каже, зна; він сам зна - поки годі.

Хоч [кіл] на голові, як кажуть, їй теши,

Хоч ти візьми її - печи або души,

Не зна вона, що то людські переполохи,

І не лякається ні од чого нітрохи.

Як паля в лотоках, простісінько стримить,

Хоч хвилі як в неї бушують і бурхають,

Хоч на неї шматки із криги напирають,-

І Добрість так в біді і в лисі так стоїть.

Нехай гострить свою, мов бритву, доля косу,-

А Добрість вигляда, як камінь з-під покосу:

Наскочить на його коса, задзеленчить...

Хрусь надвоє!.. мов скло, а камінь все лежить!

Нехай, як хоче, море грає,

Нехай роз’юшений так, як бугай, Нептун

Тризубцем байдаки і човни вивертає,-

А човник Добрості, шамкенький, мов цвіркун,

Як селезень, на дно за качкою пірнає

Та вп’ять звідтіль наверх без шкоди виринає -

До берега ставка ціленький допливає.

Не любить Добрість сліз. Буває черв’яку

Всього, як кажуть, на віку!

Бува, що і її зле панство зневажає,

Мов товарякою, так нею повертає,-

Чи вже ж і голосить? І в лихоті своїй

Розприндившись, скакать у яму їй живій?

Здихне там нищечком під ніс собі до бога,

Із лиха заспіва, та й за своє, небога!

Бо серце їй, що тьох, знай, шепче, що той є,

Хто за терпіннячко спасіннячко дає.

Зна Добрість, що який бог змочить їй свитинку,

Той висушить з неї останню капелинку,

Що бог не мачуха: хоч трошки й поскубе,

Та вп’ять пожалує, пригорне до себе.

Трапляється і те, що паплюга-брехня,

Із висолопленим жалом, неначе списом,

Як циндря гаспидська, до ворогів ганя.

Сектує на неї і позирає бісом;

Що заздрість з жовтими очима, мов жовтки,

З кошачими, мов чорт, на пальцях пазурами,

Де ступить Добрість, скрізь копа під нею ями:

Пекельнії губки, мов пауки,

Чи на василечки, чи на чебрець наскочуть,-

Замість щоб мед з їх брать, одну отруту смокчуть.

А Добрість не вважа на злії язики,

Не пристають людські до неї побрехеньки,

І як в калюжах в дощ хлюпощуться гуски,

То, стрепенувшись, вп’ять виходять з їх сухенькі.

Так Добрість чепурна виходить із брехні,

У неї ворогам одкази все одні:

Хто часнику не їв, той і смердіть не буде,

А добрий ворогів завсіди перебуде.

Псу вільно й на попа брехать, як кажуть, все

Собака гавкає, а вітер те несе…

Од злиднів не втечеш ні вдень, ні серед ночі:

У заздрості, мовляв Пархім, попівські очі.

Бог з нею!.. Їй - в зависть,

А Добрості - в користь!

«Сіль в вічі, в зуби їй печина»,- Добрість каже

Та й хоч якій брехні сим словом рот замаже.

Як шкурка з бузівка у шевчика в руках

Або у лимаря в зубах,

Чого не витерпить, що їй не виробляють!

Смердячим дьогтем їй і жиром доїдають;

Крий боже! що їй мук, голубці, завдають!

І крутять, і вертять, і пруть, і мнуть, і труть,

І в дудку зцуплюють, і рвуть, і натягають,

І в сто погибелей муцують і згинають,

Що збоку чоловік, зирнувши, задрижить;

Подума: тільки вже на світі їй і жить!

Аж ось! Глянь: лимар наш сю шкурку підіймає

І юхтою її або габельком величає;

І щоб за шкурку мав п’ять золотих узять,

То за габелька він не хоче й десять брать!..

Так Добрість на світі чим більш в нудьзі помнеться,

Чим більш, мов реп’яхів, лихоти набереться,

Чим сала більшенько за шкуру їй заллють,-

Тим більше за неї, де повернись, дають.

Адже ж за битого, наші батьки мовляли,

Небитих двох колись не раз притьмом давали,

Та ба! та й чотирьох не квапились, не брали!

Нехай в олійниці олійник тараном

Макухам завдає якмога гіршу муку,-

Так не завгорить їм, а здавить в каменюку,

Що потім чорта й сам вдовбе їх долотом.

Нехай вовтузають і Добрість кулаками,

Мов воскобійними нехай з неї клинками

Останню слізоньку видавлюють і п’ють,-

Овва! Дурні! Того не знають, що дають

Таку принаду їй до стусанів частеньких,

До штовхання під бік, до кулаків тугеньких,

Що хоч в потилицю тоді їй і обух,

Хоч довбню в лоб, то все не випре з неї дух.

І довбня, я ж кажу, тогді їй так дошкулить,

Як вош за коміром або постіл замулить.

По сім-то, братіку, і Добрість пізнають:

Клеймо їй - канчуки, імення їй - терпіння.

Хто їх не скоштував, не буде мать спасіння,

Того нехай поміж святими не кладуть:

Бо той, до котрого, знай, доля зуби скалить,

Трохи лиш на того не скинувся синка,

Що матінка пестить і по голівці гладить,

Поки не візьметься пестунчик до замка!

Але всьому свій час і черга, Грицьку, буде!

Ми під богом, як бач, всі ходим, грішні люде:

До часу глек,- мовляв один розумний лях,-

До часу, голубе, нам глечик носить воду;

І на його пошле зла доля ту невзгоду,

Що глек побачимо в череп’яних шматках!

До часу над слабим хто дужчий вередує,

До часу мужиків ледачий пан мордує,-

Колись до їх усіх смерть в гості примандрує,

Та, мов єхлейтар, їм в вікно заторохтить

І по-московській їм гукне: «В паход ітить!»

Не гляне, чи то їх кульками хата вшита,

Чи, може, дереном земляночка накрита,-

Всіх нас сира земля до себе прибере,

Але ледачий так, як добрий, не умре!

Як з Городищ чумак, пішовши в Крим за сіллю,

В дорозі нидіє двадцяту вже неділю,

Обшарпавсь до рубця, в коломазь обліпивсь,

Та ба! та як другі - дощенту не пропивсь,

Щодень, то неборак, знай, молиться все богу,

Щоб швидше дівчину побачити, небогу,

І гулих воликів, знай, хльоста батогом,

Поки опиниться перед своїм двором,-

Так Добрість квапиться із світу в домовину,

Терпить нудьгу й біду, пропасницю й гостець,

І так попа він жде в останнюю годину,

Як на великдень всі червоних ждуть яєць.

Але ти, Грицьку, більш, ніж я, учився в школі,

Далеко більш, ніж я, помазавсь ти письмом;

Ти й греків, ти й латин, ти знаєш всіх доволі,

Ти в церков хоч яку годився б буть дяком!

Ти краще Добрості обличчя наригуєш,

Бо й добрий сам єси, і добре всіх малюєш!

Послухай, Грицьку, лиш: чи се тобі втямки,

Як зійдуться, було, до тебе парубки,

А ти, було, й звелиш граматку їм читати,

А сам почнеш, було, псавтир перевертати,

Скрізь нишпорить - під тмою, мною, здом,

Під азом-ангелом або і в ярмолої

Од палітурочки в часловці до другої,

І спинишся, було, аж на октоїхом,¹

Та й об якімсь, було, почнеш читать Сократі² -

Так гарно, що було аж сумно всидіть в хаті:

Нехай над ним сира земля пером лежить!

Дивіться, хлопці, лиш,- казав ти нам,- глядіть,

Як Добрість на світі живе і умирає,

Як, не злякавшися, кайдани надіває!

З якою радощю держить у руці мишак

І кухличок, коли б скривившись, випиває,

До бога рученьки невинні простягає!

Отак-то, братики, умер Сократ, отак!

Чого ви, дурники? - сказав він веселенько

Своїм заплаканим в хурдизі школярам.-

Чого голосите? Чкурніть лиш ви швиденько

Та дайте півня ви Скулаповим попам!³

Отак-то, братця, й ви,- казав ти,- хліб ви їжте,

А правду, хоч яким панам вельможним, ріжте!

Не скрізь ледачі так, як грецькії пани,

Хоч скрізь на світі єсть ахвинські брехуни,⁴

І єсть земля така правдива і заможна,

Де правду і панам сказать, як богу, можна.

Дивіться,- ти казав,- як вірний Довгорук⁵

Писульку царську рве із єдноральських рук

І на шматки її із серця роздирає!

Чи бач, як старшина із ляку умирає!

А Довгорук сидить і усом не моргне!

«Ай, що ж ти наробив! - усі заверещали.-

Тепер же поминай, як Довгорука звали!»

А Довгорук сказав: «Не бійтесь за мене!

Нехай лиш прийде сам Петро сюди Великий!

Я покажу, що й він, як всі ми, чоловіки,

Помилиться, згрішить, спіткнеться і впаде,

І ворог той йому, його хто не зведе!»

Аж бач, таки воно й на правду вийшло, хлопці!

Прибіг Петро, гукнув, затупав, загурчав,

Уже й був кинувсь бить, але як розпитав,

Аж Довгорукого погладив по головці,

І цмокнув в лисину та ще й перепрохав -

Та ще й на змирщини кіп з п’ять він грошей дав.⁶

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

17 сентября 1817 г.,

Харьков

ПАН ТА СОБАКА

(Казка)

На землю злізла ніч: нігде ані шиширхне;

Хіба то декуди скрізь сон що-небудь пирхне,

Хоч в око стрель тобі, так темно надворі.

Уклався місяць спать, нема ані зорі,

І ледве, крадькома, яка маленька зірка

З-за хмари вигляне, неначе миш з засіка.

І небо, і земля - усе одпочива,

Все ніч під чорною запаскою хова.

Один Рябко, один, як палець, не дрімає,

Худобу панську, мов брат рідний, доглядає,

Бо дарма їсти хліб Рябко наш не любив:

Їв за п’ятьох, але те їв, що заробив.

Рябко на панському дворі не спить всю нічку.

Коли б тобі на сміх було де видно свічку.

Або в селі де на опічку

Маячив каганець.

Всі сплять, хропуть,

А деякі сопуть;

Уже і панотець,

Прилізши із хрестин, до утрені попхався...

А наш Рябко, кажу, все спатки не вкладався.

Знай, неборак, ганя то в той, то в сей куток:

То зазирне в курник, то дейко до свинок,

Спита, чи всі таки живенькі поросятка,

Індики та качки, курчатка й гусенятка?

То звідтіль навпростець

Махає до овець,

До клуні, до стіжків, до стайні, до обори;

То знов назад чимдуж,- щоб часом москалі

(А їх тогді було до хріна на селі),

Щоб москалі, мовляв, не вбрались до комори.

Не спить Рябко, та все так гавка, скавучить,

Що сучий син, коли аж в ухах не лящить;

Все дума, як би то піддобриться під пана:

Не зна ж, що не мине Рябка обрадована!

Як гав, так гав,- поки свінуло надворі;

Тогді Рябко простягсь, захріп в своїй норі.

Чому ж Рябку не спать? Чи знав він, що з ним буде?

Заснув він смачно так, як сплять всі добрі люде,

Що щиро стережуть добро своїх панів...

Як ось - трус, галас, крик!..- весь двір загомонів:

«Цу-цу, Рябко!.. на-на!.. сюди Рябка кликніте!..»

«Ось-ось я, батечки!.. Чого ви там, скажіте?»

Стриба Рябко, вертить хвостом,

Неначе помелом,

І знай, дурненький, скалить зуби

Та лиже губи.

«Уже ж, бач,- дума він,- не дурно це в дворі

Од самої тобі зорі

Всі панькаються коло мене.

Мабуть, сам пан звелів віддать Рябку печене

І, що осталося, варене,

За те, що, бач, Рябко всю божу ніч не спав

Та гавкав на весь рот, злодіїв обганяв».

«Цу-цу, Рябко» - ще раз сказав один псяюха…

Та й хап Рябка за уха!

«Кладіть Рябка»,- гукнув. А ж ось і пан прибіг:

«Лупіть Рябка,- сказав,- чухрайте!.. Ось батіг!»

«За що?..» - спитав Рябко, а пан кричить:

«Чухрайте!»

«Ой! йой! йой! йой!» - А пан їм каже:

«Не вважайте!»

«Не буду, батечку!.. За що ж це честь така?..»

«Не слухай,- пан кричить,- лупіть, деріть Рябка!..»

Деруть Рябка, мов пір’я,

На галас збіглась двірня.

«Що?.. Як?.. За що?.. Про що?..- Не знає ні один.

«Пустіть!..- кричить Рябко: - Не будь я песький син,

Коли вже вдержу більш!..» Рябко наш хоч не бреше,

Так що ж? Явтух Рябка, знай, все по жижках чеше.

«Пустіть, швидчій, пустіть!..» -

Пан на весь рот гукнув

Та й з хати сам умкнув.

«Пустіть,- гукнули всі.-

Рябко вже вдовольнився!»

«Чим, люде добрі, так оце я провинився?

За що ж глузуєте?..- сказав наш неборак.-

За що знущаєтесь ви надо мною так?

За що?.. за що?..» - сказав та й попустив патьоки...

Патьоки гірких сліз, узявшися за боки.

«За те,- сказав один Рябкові з наймитів,-

Щоб не колошкав ти вночі своїх панів;

За те... але... щось тут... ходім, Рябко, лиш з хати:

Не дуже, бачу, рот тут можна роззявляти.

Ходім, братко, надвір». Пішли. «Се не пусте,-

Сказав Явтух Рибку,- оце тебе за те

По жижках, бра Рябко, так гарно пошмагали,

Що пан із панею сю цілу ніч не спали».-

«Чи винен я сьому?.. Чи ти, Явтух, здурів?»

«Гай, гай!..- сказав Явтух.- Рябко! Ти знавіснів;

Ти винен, бра Рябко, що ніччю розбрехався;

Ти ж знав, що вчора наш у карти пан програвся;

Ти ж знав,

Що хто програв,

Той чорта (не тепер на споминки!) здрімає,

Той батька рідного, розсердившись, програє;

Ти знав, кажу, Рябко, що пан не буде спать;

До чого ж гавкав ти?... Нащо ж було гарчать?

Нехай би гавкав сам, а ти б уклавсь тихенько,

Забравшись в ожеред, та й спав би там гарненько.

Тепер ти бачиш сам, що мокрим він рядном

Напався на тебе - і, знай, верзе притьмом:

Що грошей вчора він проциндрив щось не трохи,

Що паню через те всю ніч кусали блохи,

Що буцім вчора він грать в карти б не сідав,

Коли б сьогоднішню був ніч хоч закуняв;

Що буцім ти, Рябко, так гавкав, як собака,

Що буцім по тобі походить ще й ломака;

Що, бачся, ти йому остив, надосолив,

І, бачся, він тебе за те й прохворостив.

А бач, Рябко, а бач!.. Не гавкай, не ганяйсь;

Ляж, хирний, та й мовчи і з паном не рівняйсь!

Чого брехать? Нехай наш пан здоровий буде:

Він сам і без собак сю панщину одбуде».

Послухав наш Рябко поради Явтуха.

«Нехай тяжка йому година та лиха,-

Сказав,- що за моє, як кажуть люди, жито

Та ще й мене і бито!

Коли моє невлад,

То я з своїм назад.

Чи баба з воза,- що ж? Велика дуже вада!..

Кобилі легший віз, сьому кобила й рада».

Отак сердега наш Рябко помірковавсь,

Та й спать на цілий день і цілу ніч попхавсь;

Заснув Рябко, захріп, аж ожеред трясеться.

Рябку й не сниться, не верзеться,

Що вже москалики в коморі й на дворі -

Скрізь нишпорять, мов тут вони й господарі,

Що вовк ягнят, а тхір курчаток убирає…

Аж тут і надворі туж-туж усе світає.

«Цу-цу, Рябко!..- тут всі, повибігавши з хат: -

Цу-цу, Рябко!.. На-на!..» - гукнули, як на гвалт.

А наш Рябко тобі і усом не моргає;

Хоч чує, та мов спить і мов недочуває.

«Тепер-то,- дума він,- мій пан всю нічку спав,

Бо не будив його Рябко і не брехав;

Тепер-то він мені свою покаже дяку,

Тепер уже не втре мені, як вчора, маку.

Нехай цуцукають... Мене сим не зведуть,

Поки самі сюди обід не принесуть;

Та ще й тогді, не бійсь, поскачуть коло мене,-

Поки візьму я в рот хоч страву, хоч печене!»

«Цу-цу!..- сказав іще Рябкові тут Явтух,-

Цу-цу!...- задихавшись, мов з його перло дух.-

Ходім, Рябко!..» - «Еге? Ходім!..- Не дуже квапся,

Сам принеси сюди...» - Іди ж хутчій, не бався!..»

«Ба, не піду, Явтух!» - «Іди, бо кличе пан!..»

Сказав та й зашморгнув на шиї він аркан.

«Чешіть Рябка!» - гукнув. Аж тут їх щось з десяток

Вліпили з сотеньку київ Рябку в завдаток.

«Лупіть Рябка!» - кричить тут пан, як навісний;

Рябко ж наш тільки вже що теплий та живий.

Разів із шість Рябка водою одливали

І стільки ж раз його, одливши, знов шмагали,

А потім перестали.

Рябко спитать хотів, але Рябків язик

Був в роті спутаний, неначе путом з лик,

І герготав щось, як на сідалі індик.

«Постій,- сказав Явтух Рябкові,- не турбуйся,

Я правду всю скажу: ото, Рябку, шануйся,

Добра своїх панів, як ока, стережи,

Зарання спать не квапсь, в солому не біжи,

Злодіїв одганяй та гавкай на звірюку.

Не гавкав ти, Рябко! - За те ж ми, бач, в науку,

Із ласки, з милості панів,

Вліпили сотеньок із п’ять тобі київ».

«Чорт би убив твого, Явтух, з панами батька,

І дядину, і дядька

За ласку їх!..- сказав Рябко тут наодріз.-

Нехай їм служить більш рябий в болоті біс!

Той дурень, хто дурним іде панам служити,

А більший дурень, хто їм дума угодити!

Годив Рябко їм, мов болячці й чиряку,

А що за те Рябку?

Сяку мать та таку!

А до того іще спороли батогами,

А за вислугу палюгами,

Чи гавкає Рябко, чи мовчки ніччю спить,

Все випада-таки Рябка притьмом побить.

Уже мені, бачу, чи то туди - високо,

Чи то сюди - глибоко:

Повернешся сюди - і тута гаряче,

Повернешся туди - і там-то боляче;

Хоч би я тісто вніс псяюсі із діжею,

То б він розтовк і ту над спиною моєю.

З ледачим все біда: хоч верть-круть, хоч круть-верть,

Він найде все тобі хоч в черепочку смерть».

2 декабря 1818 г.

СУПЛІКА ДО ГРИЦЬКА К[ВІТК]И

Хто, кажуть, до кого,- ми до тебе, Грицько!

З суплікою прийшли: я, бач, та мій Рябко.

Не дай загинуть нам, не дай з нас кепковати;

А доки ж буде нас зле панство зневажати?

Пусти нас, батечку, до хати!⁷

Хоч буцім, Грицьку, ти на пана закрививсь,

Та з пантелику ти, так як другі, не збивсь:

Не звик ти голобель замість коня шмагати;

Не все ж під ніс Рябкам, мовляв ти, заглядати.

Пусти нас, батечку, до хати!

Хоч ти, Грицько, пошивсь з ріднею в москалі,⁸

Та ба,- ніхто на вас не плаче на селі!

Ти знаєш, що на те собака, щоб брехати,

Що й сто не збудять їх тебе, як ляжеш спати.

Пусти нас, батечку, до хати!

Хоч ти не раз, Грицько, кислиці в пельку пхав,

Та твій Рябко од їх оскоми не чував:

Бо очі бачили, що треба куповати:

Нехай хоч вилізуть, а треба доїдати.

Пусти нас, батечку, до хати!

Пусти!.. Чи бач, як пан Рябка почастовав?

Коли б йому язик родимець одібрав,

Щоб він замість Рябка довіку мав гарчати,

А наш Рябко щоб сів за його в карти грати!

Пусти нас, батечку, до хати!

Чи, бач, що ледве вже він кульші волоче,

Що так з його юшить і пасьока тече!

Та тож-то так звелів всю шкуру скрізь списати,

Що то тобі нема і курці де клювати!

Пусти нас, батечку, до хати!

Пусти! Та й склич до нас тих навісних панів,

Що воду із своїх виварюють Рябків;

Звели їм струп Рябків довгенько полизати:

Адже ж то і над псом повинно ласку мати.

Пусти нас, батечку, до хати!

Супліку ж сю мою ти, Грицьку, сам читай,

Ледачому її паскудить не давай:

Бо як почне москаль по-своєму складати,

Та вот!.. та штьо? та как?..- читавши примовляти,

Тоді хоч умикай із хати!..

Люди добрі, і ви, панове громада! Уже коли будете читать оцю казку, то, будьте ласкаві, де тілько трапиться вам на дорозі наткнуться на «Е»,- вимовляйте його так як буцімто там нариговано «Э»: бо, бач, у нас воно з діда з прадіда завсіди так вимовляється; хіба тілько після голосних яких слів, от як бува часом після а, е, о і друг., та ще й з початку вимовляється м’якенько, мов по-московській. Я таки й хотів був, щоб замість «Е» скрізь надруковать «Э», та пішов до голови по розум, помірковавсь трохи і побачив, що, крий боже, як було б тяжко поверху читать; од того, бач, що наші очі ще не зовсім побратались з сим ярепудовим перевертнем «Э». Воно-то мені, мовляв, про своїх і не страшно: уже-то нашого брата, мужика, не вчи, каже, як читать; так от же лихо та біда з тими москалями! Вони хоч що по-своєму перехрестять, і, я ж кажу, мій Рябко вип’є од їх добру повну: уже що я знаю, то у його не останеться ні одного цілого реберця!.. Сказано: москаль! Він без «вот» і не ступить; язик, мов у постолах; який же його одмінок второпає - що він верзе? От так вони й книжки друкують.⁹ Уже нема його й на світі нічого кращого, як (царство небесне!) Еней в нашій одежі;¹⁰ еге! Та ба! Москаль, бач, порався й коло його,- і його одягнув по-московській. Або нехай важко ікнеться хоч би й нашому Ш[аховському]¹¹ з його «Козаком».¹² Е!.. Якби тілько бога не побоявсь, то бісів син, коли б не таке сказав, що й… Та ба!.. Лучче прикусить язик: москаля не зачепи - лихо, а зачепиш, то й десять. Я тілько, бач, грішний, подумав, що хто чого не тямить, то нехай і не тика туда носа; нехай, я ж кажу, вибачайте, з [дурн]ою головою в дим не лізе.

Писав би й більше, як вимовлять азбуку по-нашому: та, єй-богу, так тісно, як в шинку, що й повернуться отут нігде.

5 декабря 1918 г.

«Здоров був з празником, мій любий Олексію!..»

Здоров був з празником, мій любий Олексію!

Сказав би вірш тобі, та, далебі, не вмію.

Нехай святиться твій, Олексо, сей деньок;

Пий за здоров’ячко горілку та медок.

Що вип’єш, то твоє. Пий поти, поки п’ється!

Ось бач,- мені і ллють, та ба! Уже не ллється!

Уже од знахорів я випив не одну...

Допивсь - що пес, коли й ногою вже дригну!

Я хочу в шинк - вони ж до якійсь шлють аптеки.

Уже із ліжка я не раз чухрав навтеки;

Так що ж! Піймають, бра! Простягнуть і припруть,

Рознімуть зуби ще - і ліки в горло ллють.

Бодай не брататься, Олексо, з знахорами!

Пий лучче замість лік - горілку з парубками,

Щоб ти не знав, що то на світі є гостець,

Щоб був здоровий ти, як київський чернець,

Щоб до тебе ніщо лихеє не пристало,

Щоб нудненько тобі з похмілля не бувало,

Щоб не торкнулися до тебе чиряки,

Ні волос, ні лишай, ні струп, ні болячки,

Щоб ти ні соняшниць, ні кашлю не боявся,

І щоб ти з трясцею ніколи не стрічався.

Щоб ворог не ступив у тебе на поріг

І не судив тебе, із’ївши твій пиріг;

Щоб ти парубковав і добре налазився,

Та ще й щоб не старим з ким добрим оженився.

Тим часом пий, поки горілки в пляшці є.

Бо ж в світі, куди глянь, то все що-небудь п’є:

Земля п’є з неба дощ, а землю небо смокче;

Пшениця й блекота,- все пить на світі хоче;

Травиця і квітки холодну росу п’ють,

А бджоли із квіток медок солодкий ссуть;

Мужик горілку п’є,- та й пан же не гуляє,

Бо кров мужицьку він лежить да попиває.

17 марта 1819 г.,

Харьков

СОЛОПІЙ ТА ХІВРЯ, АБО ГОРОХ ПРИ ДОРОЗІ

(Казка)

Vous voyez le grand gain, sans qu’il faille le dire,

Que de ses ports de mer le roi tous les ans tire;

Or, l’avis, dont encore nul ne s’est avisé,

Est qu’il faut de la France,- et c’est un coupe aisé,

En fameux ports de mer mettre toute les côtes:

Ce serait pour monter á des sommes trés hautes.

Moliére, Les fâcheux. Acte III, scéne 3¹³

Спромігся Солопій¹⁴ весною на горох,

Та й, сівши з Хіврею, собі міркують вдвох,

Чи то продать його, чи то його посіять:

«А що ж тут мірковать? Не полінуйсь, провіять,-

Озвалась Хівря тут,- в мішечки позсипай,

Та й сіять на́ поле, під дощ, мерщій чухрай!»

«Воно-то, Хівре, бач, тут не за тим ідеться...

Але посіять так, як у людей ведеться!..

Нехай йому лихе!.. Горох - ласенька річ,

І дітвора за ним полізе хоч у піч!

Ти ж раєш сіяти горох на перелозі!..

Ей, Хівре!.. переліг лежить наш при дорозі:

Ей, обскубуть горох наш зеленцем,- побач!..

В лопатках обнесуть!.. Тогді - хоч сядь та й плач!»

«Якої вражої ти матері сумуєш?

Цур дурня! навісний! Чи ти ж того не чуєш,

Що як уродить бог, то дасть на долю всіх?

Чи це ж не глум тобі, не сором і не сміх? -

Враг батька зна - чого безглуздому жахаться!

Та ’дже ж, як кажуть то, коли вовків лякаться,

То нічого ходить з сокирою і в ліс!..

Іди ж, кажу, та сій! Не мимри там під ніс!

Аби лиш, господи, на ниві нам вродило,

То буде й нам, і всім... чи чуєш ти, мурмило?

Не будь уїдливий, як бридка та оса,

І довше не спричайсь, бо вилаю, як пса!»

«Ей, Хівре,- Солопій сказав їй,- не сварися,

Бо, далебі, горох наш згине!.. Схаменися!..

Ну, сількось!.. я пійду, посію, та не там,

А де-небудь в кутку, що й враг не найде сам».

«Не перебендюй-бо так довго, Солопію!

Бо я горох сама, де схочу, там посію;

Сама я й викошу, як треба, на покіс,

І ось тобі тогді я дулю дам під ніс!..

Але, мій голубе, прошу тебе по ласці:

Послухай часом тих, що ходять у запасці;

Плюнь, серце, на того, хто так тобі сказав,

Що буцім бог жінкам волосся довге дав

За те, що розум їм укоротив чимало;

То погань так верзла, школярство так брехало!

А я ж то й мужиків,- крути ти не верти,-

Не раз вже бачила таких дурних, як ти!

От так!.. Питай людей, бо той, хто їх питає,

Мов старець без ціпка, по стежках не блукає.

Не раз ти за двома зайцями польовав,

Зате ж ні одного, гонившись, не піймав;

Не раз ти жаловав ухналиків стареньких,

Зате ж ти стільки вже згубив підків новеньких!

Отак ти і тепер горох запропастиш,

Коли б ти й сам пропав!» - «Чого ти там гарчиш?» -

Сказав наш Солопій та й, з серця, дейко з хати;

Запрігши гулих, він ну переліг орати!

Зорав, посіяв він горох, заволочив,

Аж тут і дрібний дощ ріллю його змочив.

Зійшов горох, піднявсь, підріс, зацвів рясненько.

Хто йшов, той приглядавсь горохові пильненько.

Тим часом вже почав вбиваться й в лопатки;

Аж [тут] прийшла черга і на самі стручки.

Хто йде - горох скубне: гребець скубне у жменю;

Іде косар і жнець - нагарбають в кишеню;

Прискочить дітвора - і в пелену смикне...

Зібрав наш Солопій горох, та, знай, клене

І, на чім світ стоїть, по-сороміцькій лає,

Усіх батьків з того він світа вивертає:

«Стонадцять би копиць з рогами вам чортів!

А, бісів на́роде!… коли б ти околів!

Коли б ти кожним був стручечком подавився!

Щоб в пельці він тобі кілком був зупинився!

Коли б то тріснув був од його твій живіт,

Ніж мав оце мене так посадить на лід!

Щоб горошиночки в твоїх кишках бісовських

Так набубнявіли, як барабан московський!»

Багацько дечого співав тут Солопій,

Молився за ввесь рід хрещений і за свій,

І вже роззявив рот, щоб по кацапській лаять,

Та засоромився, і, часу щоб не згаять,

Гукав, і верещав, і пінивсь, і плювавсь,

Неначебто його і справді хто злякавсь!..

До Хіврі сікався, за макогін хапався

І не на жарт-таки, сердега, розгулявся;

То вп’ять по доброму ладу він їй казав:

«Бач, Хівре навісна, що наш горох пропав!

Бач, шкапо гаспидська, чого ти наробила!

Та ти ж мене навік оце запропастила!..»

І ще смачненьке щось збиравсь сказати він їй:

«Послухай, бовдуре,- сказала Хівря,- стій!

Уже, як бачу я, тебе не переперти:

Хто дурнем уродивсь, тому і дурнем вмерти!

Але, мовляв, іще б сюди й туди з дурним;

От горе та біда - з дурним та ще й з лихим!

Казала я тобі, що як нам бог уродить,

То буде нам і всім, і злодій не зашкодить;

Аж так і є: хоч ти посіяв два мішки,

Хоч тілько хто хотів, той наші рвав стручки...

(Нехай йому в користь!), а все ж, хвалити бога,

Зібрав ти сім мішків гороху з перелога!

Де п’ють, то там і ллють; без шкоди не бува,

Аби здоровенька лиш наша голова!

Але ти хочеш, щоб не їли кози сіна

І ситі щоб були? Ой, мудрий дуже з сина!..

Ну, цур тобі та пек! роби ти, що хоти:

Ори, мели і їж... Хоч голову скрути,

Про мене!.. Я тепер і не роззявлю рота;

Та вже ж побачимо, яка твоя робота!

Та й люде ж, сіючи, хоч тратять, а орють:

То дурні, от як ти, несіяні ростуть!..

Ей, схаменешся ти, та пізно, Солопію!»

«Та вже ж, хоч схаменусь,- сказав він,- хоч посію,

Та не по-твоєму; зроблю, як сам умію;

Зроблю, щоб і стручка ніякий біс не вкрав».

Зробив наш Солопій, як сам здоровий знав:

Він на другу весну, плуг і рала забравши

І між пшеницею і житом пооравши,

Всередині горох увесь посіяв свій.

«Тепер-то,- дума наш дурненький Солопій,-

Тепер-то мій горох вже, мабуть, розцвітає!

Нехай цвіте, нехай тим часом доспіває;

Ось як пійду в жнива пшеницю й жито жать,

То часу марно щоб так-сяк не зваковать,

Скошу і свій горох, в копиці поскладаю,

То й з ним управлюся, і разом жнив не згаю».

Пійшов в жнива, та ба!.. Ні зерна не застав!

Проциндрив Солопій горох і просвистав,

А за горохом в гурт - і жито, і пшеницю!

І тільки зо всього соломи взяв з копицю!

А як же це? - От так: пронюхали в селі,

Що Солопій горох посіяв на ріллі,

Між житом та поміж пшеницею своєю,-

Давай ходить в горох!.. Ходили і хіднею

Пшеницю й жито так пом’яли та стовкли,

Що сучий син, коли і місце їх найшли!..

Що ж Хівря? - Румсає!.. А що ж чинить небозі?

Як тільки ж зуздріла роззяву на порозі,

Зняла торбинки дві з рядниночки з кілка:

«А, бач, гадюко, бач?.. Ти жаловав стручка,

Тепер за ту-сяку нікчемну горошинку

Ти обголив мене і дрібную дитинку!

Так от якого нам ти підпустив тхоря,

Що я зосталася з дітьми без сухаря!

Бач, пико гаспидська! чортівський Солоп’яго!

До чого нас довів ти, бридкий скупендяго!

Іди ж тепер відсіль!.. Щоб твій і дух не пах!

Не вмів свого,- носи ж ти хліб чужий в торбах!»

Сказала... та й торби на його почіпляла

І між старців, мов пса, Солопія прогнала!

Послухайте мене ви всі, Солопії,

Що, знай, мудруєте і голови свої

Чорт батька зна над чим морочите до ката:

Як в борщ, замість курчат, нам класти кошенята,

Як груші на вербі і дулі вам ростуть,

Як їсти дасть біга, та ще й гладкими буть,

Як локшину кришить для війська із паперу,

Як квашу нам робить з чорнила і тетерю,

Як борошно молоть без жорнів,- язиком,

Як бджоли годовать без меду,- часником,

Як каву пить панам з квасолі,- з буряками,

Як ниви засівать без сім’я,- кізяками,

Як з кожного зерна сім кварт горілки гнать,

Як сіно нам пером косить, як кіньми жать,

Щоб людям і сніпка не дать на заробіток,

І пташці ні зерна погодовати діток,-

Заплюйте лиш оцю, скажені ви, бридню!

Де треба руки гріть, там треба і огню.

Та вже з вас не один орав під небесами,

А як на землю зліз, пійшов в старці з торбами!

Харьков,

25 сентября 1819 года

ПИСУЛЬКА ДО ТОГО, КОТРИЙ ЩО БОЖОГО МІСЯЦЯ «УКРАЇНСЬКОГО ГІНЦЯ» («УКРАИНСК[ИЙ] ВЕСТНИК») ПО ВСІХ УСЮДАХ РОЗСИЛАЄ

Йовграпе!¹⁵

Бажав єси казки? На!.. От тобі «Солопій та Хівря»! Не здивуй сам, та нехай вибачить і громада, коли казка не до шмиги і не вподобається. Сам бачив єси, а деяким і не повилазило, що я закляк та захирів так, що й голови не підведу, та ще, може, й доведеться вистояти добрий калантир у домовині,- от як іноді трапляється з старшиною чотирнадцятого класу у нас на станціях!..¹⁶ А вже сам здоров, Йовграпе, знаєш, що лежачи не в Юрусалим заїдеш: лежачи, я ж кажу, яка вже там у хріна робота? Воно, Йовграпе, лежачи добре тілько панам: їм скрізь спірно йде робота; бо хоч і лежні часом нападуть, то вони все-таки дарма години не згають. Гукнуть: «Давай!» - і дають! А коли нема? То б’ють!.. Кого? Оце кого! Уже ж не себе по кендюсі... Ну, а коли биття обридне? Так що ж? То карти мнуть, та усе ж таки не гуляють! Та ще й пани, Йовграпе, не всі такі робочі та трудящі; бо інший, сором і сказать... паном уродивсь, паном охрестивсь, паном зріс і звіковав, а, далебі, не тобі що... і клезнуть мужика не вміє!.. Отака чудасія!.. Такий у нас, Йовграпе, і під Харковом недалечко: ось... хоч би й... хіба нищечком скажу... Ба ні!.. Не хочу... Не хочу!.. Далебі, не скажу!.. Гріх!.. Я у його хліб-сіль їв, а теперечки б оскаржив його перед громадою, що він і в картах нічогісінько не шупить, і мужиків чубить не втне! - Та й з нас, Йовграпе, з тобою не яка робота. Ще ж то тобі, мовляв, і сяк і так, бо тобі іноді дещо і через дзвінку перелізе,¹⁷ а я такий собі пришелепковатий удався, що й сієї дурниці не теє... як його... не втну! Воно-то я трохи і в картах слебезую, бо таки, з першого погляду, як тільки побачу, що з одним оком, то таки зараз і вгадаю, що то, мабуть, щонайстарший дурень. Я так часом, Йовграпе, і людей розмірковую: як тільки зуздрю кого, що свої притаманні-родимі ще не повилазили, а вже дивиться в одно чуже жодному під ніс, мов його недобачає, то я таки, далебі, що і вгадую, що то, мабуть, щонайперший дурбас... Ой!.. Щось я дуже голосно, Йовграпе, брязнув!.. Коли б лишень ножиці на столі не обізвались! Та вже ж, матері їх ковінька!.. Чи будуть бить, то нехай б’ють! Уже мене і не такі били, та й ті небагацько скурали; уже, я ж кажу, мені гірше не буде; я вже й так п’ю добру повну! От - лежу, та стогну, та ялозюсь із знахарями, мов кіт з оселедцем. Іще раз тобі, Йовграпе, кажу, що лежачи - не яка робота. Ось «Пана та Собаку» і сидячи написав, та й то деяким панам, може, так догодив, як Рябко своєму. Що ж матимеш, Йовграпе, чинити? Дурням, як кажуть, сам бог не вгодить. Та вже то воно - гріх казати; бо мого Рябка у самому Пянтенбурсі, та й скрізь у Московщині гладили не супротив шерсті, і таки трахтовали, неначе кого й доброго; так, отже бач, все-таки у деяких підпанків шапки на лисинах загорілись!.. А я тут не тільки що... Ні при́що… або́що!.. Та бодай вони так хотіли на світі жить, як мене кортіло з ними гризтись... От що! Цур їм! пек їм! Осина їм марина! То доброго, мовляв, полай і покартай, то він тобі ще й подякує; а ледачому що? Ти йому образи, а він тобі луб’я! Ти його в плуг, а він собі в луг! Нехай вони тямляться, Йовграпе. Ледачого, мовляв наш Онопрій, не зачіпай і рук не каляй. Горбатого, сказано, хіба могила справить. Не поможе, я ж кажу, бабі кадило, коли вже бабу сказило! От так-то, Йовграпе-козаче! Лихо й з правдою, лихо і з брехнею! За правду б’ють, за брехню віри не дають: отака ловися!.. Що чоловік тобі і з глуздом не збереться, як на світі і обертаться! Що ж робить? Мовчать? Та ’джеж і мовчу... Коли б уже їм заціпило! - Я ж то й кажу, Йовграпе, що нема його на світі, як з своєю рівнею - з мужиком: чи то полаяться, чи то поскубтись, чи то побиться, чи й помириться, то все воно-таки, сказано, свій брат. Я ж то од того оце і на Солопія напався... Адже ж панів нема Солопіїв? Як твоя на се думка, Йовграпе? Ти письменніший від мене; ти багацько дечого в книжках роздовбав; ти вже таки бував в бувальцях; бував, як кажуть, на коні і під конем,- скажи ж, будь ласкав, приятелю, чи нема, на лихо, часом сього мення між панами, щоб мені, хай бог боронить, не взять іноді гріха на душу? А то, як що... то опанує мене лиха та нещаслива година! Бог його святий зна: може, не тут споминаючи, і між панами вирветься не один Солоп’яга! Бо вже у мене щось недурно свербить на голові чуприна!.. Ей!.. Та будуть же лупить, скажені!.. Та вже ж, сількось, нехай б’ють; уже з мене, Йовграпе, небагацько олії виб’ють! Аби лишень мені, господи, з кирпатою пораховаться!.. А кирпата не за горами; а там сховаюсь в домовину та й покажу їм з-за пазухи отаку здоровецьку дулю!.. Ну, Йовграпе! Нічого довго роздабарьовать: бери казку. Що буде, те й буде, а буде те, що бог нам дасть. Бери «Солопія» та й неси до друкарні: хай там твій Микола друкує як знає. Коли, я ж кажу, вовка лякаться, то й в ліс не ходить. Не такий і чорт страшний, як його малюють!

Харьков,

26 сентября 1819 года

ТЮХТІЙ ТА ЧВАНЬКО

(Побрехенька)

Mes jours sont le tissu d’un contraste étonnant:

Je ne vis qu’en pleurant, et je pleure en riant!

L’amour, pour tant le coeurs l’objet de plus doux charmes

Fut pour le mien la source et des maux, et des larmes!

Pour adoucir mon sort et mes regrets cisants!

En poussant des soupirs, j’ecris des vers plaisants,

Qu’ils sont drôles, ma fol, ces destins que les notres!

En voulant larmoyer je fais rire les autres!¹⁸

Автор «Т[юхтія] та Ч[ванька]»

Наш віршомаз Тюхтій старих людей шанує:

Гарасько як звелів,¹⁹ - він так і компонує.

Чи справжки, чи на жарт що тільки написав,

То так на дев’ять рік те в бодню і запхав;

А на десятий рік, як вийме й прочитає,-

Побачить сам здоров, що там ладу біс має,

То в грубу так-таки і впре шпаргалля все!..

От брат його, Чванько, слабкий уже на се!

Що начеркав, те так в друкарню і несе!

Але громада їх однако поважає:

Того ні сном не зна, другого не читає!

Скажіть, будь ласкаві: хто з їх дурніший двох?

Та глузду, гріх казать, скупенько у обох!..

Так перший же хоч тим за працю надолужить,

Що в дев’ять рік хоч раз теплом собі услужить;

Другий - такий дурний, що з холоду дрижить,

А книжок же його з півсажня так лежить...

Харьков,

1 ноября 1819 года

ДЕЩО ПРО ТОГО ГАРАСЬКА

Воно то, бач, оце по-нашому Гарасько, а по-московській, либонь, Горацій.- О! Вже вони хоч що перековерсають по-своєму! Там-то вже предивенна їм мова! - От часом трапиться так, що стоїш перед ним з добру годину, а він тобі січе та рубає!.. Що ж? - Хрін його й слівце второпає, що він там верзе та паплює! От тілько буцім-то й дочуваєш, що «вот-с», та «што-с», та «да-с», та «нет-с», та «гаварю-кажу», «гаварю-кажу», а що він там гаворить-каже, того, далебі, що і з попом не розбереш! От хоч би, наприклад, і се, що колись, ще за царя Олексія Михайловича,²⁰ князь Гагін та боярин Хлопов²¹ про нашого гетьмана-дряпичку, Брюховецького,²² листами його Царському величеству лепортовали: «Иван Мартынович,- писали,- есть честный человек! (Еге!.. чесний - як капітанська мазниця!) и годится быть гетманом, понеже он, хотя не учен, да умен и - ужасть как вороват и исправен!» Ну, дей його честі!.. Хай його халепа з такою честю! Ну, та се, бач, воно так виходить по-нашому, а по-московській інше діло: по-нашому б то «вороватий» значиться «злодійковатий», а по їх - «скусний, спритний». Звісно, кожний хрещений народ говорить по-своєму: в Туреччині - по-турецькому, в Німеччині - по-німецькому; тільки вже наш пречистянський дяк у книжці начитав, що коли вже злодій, то скрізь злодій, і у Німеччині злодій, і у Туреччині злодій; ну, а може, деінде і не так… Бог його святий знає! Ще б щось сказав, бо язик дуже свербить, та цур їм!.. У нас, бач, уся старшина московська: чи то далеко до пені? Бог з ними!.. Возьмеш, як то кажуть, личком, а оддаси ремінцем!

Я то тілько, знаєш, хотів дещо розчовпать про того Гараська. Одже ж то він уже подавно сказав: що коли вже луципер підцькує кого базграти вірші, то нехай же, каже, наялозить та й «nonum premat in annum».²³ Він-то оце сказав, бач, по-литвинській, бо він був собі на лихо литвин, а по-нашому б то воно значиться от що: що, коли вже хто що скумпоновав та й написав, то нехай же куди запровторить так, щоб тільки миші та пацюки про те знали.

Одже ж, щоб не збрехать, я таки іноді на сього Гараська не дуже-то вважаю… Мені про його і байдуже! Бо інше діло у Литві, а інша річ у Москві. У литвинів, може, колись воно й добре було, а у нас теї погані, віршомазів, стільки наплодилось, як у доброго попа дітей; що якби кожний ховав на дев’ять рік,- що за одну годину пером надрига, то нігде б чоловікові було і кватиру нанять за паперами!

Ви, дурні, я ж кажу, на те та не вважайте;

Людей питайтеся, а свій ви розум майте.

Не вам Гарасько свій указ скомпоновав:

Він сам розумний був, розумним і писав.

Пишіть і на вербі нас грушами трахтуйте,

Пишіть і крамарів-паперників годуйте.

У нас холодний край, а ліс став дорогий,

Дурні ж ні по чому: що ступиш, то й дурний!

Пишіть, реб’ятушки!.. Подякують вам люде:

За дурнями та й всім розумним тепло буде!..

Харьков,

2 ноября 1819 года

ДУРЕНЬ І РОЗУМНИЙ

(Приказка)

«На що, до халепи, той розум людям здався?» -

Раз Дурень здуру бовть!.. Розумного питався.

«На те,- озвався сей,- коли кортить вже знать,

Щоб дурням на сей спрос цур дурнів відвічать».

Харьков,

1 декабря 1820 года

ЦІКАВИЙ І МОВЧУН

(Приказка)

Цікавий, Мовчуна зустрівши раз, спитав:

«Від чого голосний так дзвін той на дзвіниці?» -

«Від того, що (коли не втнеш сеї дурниці)

Всередині, як ти, порожній він»,- сказав.

Харьков,

1 декабря 1820 года

ЛІКАР І ЗДОРОВ’Я

(Приказка)

Йшов Лікар у село - селу на безголов’я,

А із села біжить, злякавшися, Здоров’я:

«Куди, Здоров’ячко? - пита він.- Як ся можеш?»

«Та цур тобі!.. Я йду, куди ти не заходиш!»

Харьков,

1 декабря 1820 года

ТВАРДОВСЬКИЙ

(Малоросійська балада)

«Нуте, хлопці! Швидко, шпарко!

Музики, заграйте!

Гей, шинкарю, гей, шинкарко,

Горілки давайте!»

Ріжуть скрипки і бандури,

Дівчата гопцюють;

Хлопці, піт аж ллється з шкури,

Коло їх гарцюють.

Бряжчать чарки, люльки шкварчать,

Шумує горілка;

Стук, гармидер, свистять, кричать,

Голосить сопілка.

Пан Твардовський в кінці стола

З поставця черкає.

«Гуляй, душа! тра-ла-ла-ла!» -

На ввесь шинк гукає.

В батька й матір отамана

І громаду лає;

Скрутив жида, як гамана,

Ще й усом моргає!

Сікнувсь улан - він вздовж його

Шаблюкою тріснув.

Улан - тю-тю!.. га-га!.. го-го!..

Зайцем в кутку приснув.

Взяв наба́кир писар шапку,

Пан грішми забрязкав:

Аж гульк! Писар - верть в собаку

І на всіх загавкав.

А шевцеві пан Твардовський

В такі знаки дався,

Що, мабуть, із час московський

Барилом качався.

В ніс втеребив дві бурульки;

З бурульок, мов з кухви,

Б’ють під стелю через рульки

Джерела сивухи.

Б’ють джерела... пан-гульвіса

Кухоль підставляє;

Аж зирк в кухоль! - Що у біса?

В’юн на дні іграє!

«Дух святий, миряни, з нами!

Вилупіть лиш баньки:

В’юн утік, а цап з рогами

Вилазить із шклянки.

Мекнув, мов його родимець

Почав мордовати.

Та й стриб в комин; аж гульк - німець

Стоїть серед хати!

Ніс - карлючка, рот свинячий,

Гиря вся в щетині;

Ніжки курячі, собачий

Хвіст, ріжки цапині.

Дриг ногою!.. Круть ріжками!..

В пояс поклонився:

«Ну, Твардовський, час, із нами

Щоб ти розплатився!

Гуляв єси, верховодив,

Усім взнаки дався;

Дівчат дрочив, жінок зводив,

Над всіми знущався.

Чого душа забажала,

Мав всього ти стільки!..

Курей, ковбас, м’яса й сала,

Бочками горілки.

Нагрів і нам ти чуприну,

Як сам здоров знаєш:

Окульбачиш, мов скотину,

Та всюди й гасаєш.

Годі глузувать з чортами,

Слова́ - не полова:

Чи забув, яка між нами

З тобою умова?

Лиса гора... бритва... палець...

Паперу півкарти...

Гайда в пекло!.. Кров на смалець,-

З чортами не жарти.

В письмі стоїть, читай сміло:

На кагал бісовський

З начинкою душу й тіло

Одписав Твардовський.

Служить йому чорти мають

(Так прийшлось в умову),

Поки в Римі не піймають,

Амінь сьому слову!

Що тепер, Твардовський, буде,

Про те в пеклі знають:

Сю корчму хрещені люде

Римом називають».

«Бач, чортяка!.. Бач, падлюка!..

Як умудровався!

Се вже, бач, німецька штука,-

Твардовський озвався.-

Та вже ж чи йти в пекло справді,

То й підем, байдуже!

Але й ти роби по правді

І не чванься дуже.

Заглянь в контракт твій зо мною,-

Яка там умова? -

Ще три штуки за тобою;

Витнеш - ні півслова!

От, бач, висить над дверима

Завбільшки із цапа

Перед твоїми очима

Мальована шкапа.

Нехай шкапа підо мною

Огирем гарцює,

Нехай крутить головою,

Стриба і басує.

Ти тим часом піску в жменю:

Гарапник тройчатий

Сплети з піску, як з ременю,

Коня поганяти;

Ще ж попасать коня треба,

Стать на одпочинок:

То вже, гляди, щоб, як з неба,

Вродився будинок.

Будинок з лушпин горіха,

Отам за байраком;

Із борід жидівських стріха,

Цвяхована маком.

От і гвіздок на починок

Чверть ліктя завдовжки.

По три в кажду вбий з мачинок,

А менше - ні трошки».

Біс перистий свиснув, кляснув,-

Аж кінь вже басує:

Батіг з піску в руці ляснув...

Твардовський сумує.

Скік в стремена, давай драла...

Аж що за одмінок?

Стріха в хмарах заблищала,

І мріє будинок.

«Виграв справу! Бач, псяюха,

Задихавсь, мов скажений.

Ну, тепер скупайсь по уха

В водиці свяченій».-

«Змилуйсь, свате, я в сій зроду

Лазні не купався».

Скорчивсь, зморщивсь - шубовсь в воду

Та й назад порвався.

Захлинувся, чхнув і приснув,

Тричі закрутився,

Тричі тупнув, тричі свиснув,

Аж шинк затрусився.

Хмара, як ніч, налетіла,

І сонце сховалось;

Галок, круків, ворон сила

На стрісі зібралось!

Крукають, кавчать, мекечуть

Всіми голосами:

То завиють, то шепечуть,

Бряжчать ланцюгами!

«Ну, Твардовський, другу справу

Виграли чортяки!» -

«Не кваптесь лиш: ще на славу

Втру я вам кабаки.

Куць програв, куць виграв справу.

Ще як доведеться.

Виграй третю,- глянь на лаву:

Що тобі здається?

Цмокнись з жінкою моєю,

Вона твоя буде;

Як я жив на світі з нею -

Про те знають люде.

Будь ти їй за чоловіка

(Остання умова),

Присягайсь любить довіка,

Та тогді й ні слова!

Нехай піп вам руки зв’яже.

Тепер, по сій мові,

Люде добрі, що чорт скаже? -

Бувайте здорові!»

А чортові не до соли:

Хвостиком киває,

Ніс скопилив, мов гринджоли,

І дверей шукає.

Стриб по хаті, хап за клямку,

Твардовський - по пиці,

Трісь по гирі - розбив шклянку

І горщик з полиці.

«Ей, не бийсь, кажу, Твардовський!

Гвалт, рятуйте, люде!

Бо вилаю по-московській -

Сором слухать буде».

А тим часом скік к одвірку -

Ну цапом стрибати!

З прогонича зуздрів дірку -

Та й шморгнув із хати.

«Ой, держіть, ловіть псяюху!» -

Усі загукали,

А псяюхи нема й духу:

Поминай, як звали!

«Жінко люба, годі плакать,-

Твардовський озвався,-

Хотів з чортом вас посватать,-

Та й чорт одцурався.

Мабуть, всі чорти - бурлаки,

Та ще й розум мають,

Знають, де зимують раки -

Од жінок втікають.

Може, в пеклі інше діло,

В нас сього немає:

Жінка гризе душу й тіло,

Мужик попиває!

Нуте ж, хлопці! Швидко, шпарко!

Музики, заграйте!

Гей, шинкарю! Гей, шинкарко!

Горілки давайте!»

РИБАЛКА

(Малоросійська балада)

Das Wasser rauscht’, das Wasser schwoll,

Ein Fischer saß daran,

Sah nach dem Angel ruhevoll,

Kühl bis ans Herz hinan.

Goethe.²⁴

Вода шумить!.. Вода гуля!..

На березі Рибалка молоденький

На по́плавець глядить і примовля:

«Ловіться, рибочки, великі і маленькі!»

Що рибка смик - то серце тьох!..

Серденько щось Рибалочці віщує:

Чи то тугу, чи то переполох,

Чи то коханнячко?.. Не зна він - а сумує!..

Сумує він,- аж ось реве,

Аж ось гуде,- і хвиля утікає!..

Аж гульк!.. З води Дівчинонька пливе

І косу зчісує, і брівками моргає!..

Вона й морга, вона й співа:

«Гей, гей! Не надь, Рибалко молоденький,

На зрадний гак ні щуки, ні лина!..

Нащо ти нівечиш мій рід і плід любенький?

Коли б ти знав, як Рибалкам

У морі жить із рибками гарненько,

Ти б сам пірнув на дно к линам

І парубоцькеє оддав би нам серденько!

Ти ж бачиш сам,- не скажеш: ні,-

Як сонечко і місяць червоненький

Хлюпощуться у нас в воді на дні

І із води на світ виходять веселенькі!

Ти ж бачив сам, як в темну ніч

Блищать у нас зіро́ньки під водою;

Ходи ж до нас, покинь ти удку пріч,-

Зо мною будеш жить, як брат живе з сестрою!

Зирни сюда!.. Чи се ж вода?..

Се дзеркало: глянь на свою уроду!..

Ой, я не з тим прийшла сюда,

Щоб намовлять з води на парубка пригоду!»

Вода шумить!.. Вода гуде...

І ніженьки по кісточки займає!..

Рибалка встав, Рибалка йде,

То спиниться, то вп’ять все глибшенько пірнає!..

Вона ж морга, вона й співа...

Гульк!.. Приснули на синім морі скалки!..

Рибалка хлюп!.. За ним шубовсть вона!..

І більше вже нігде не бачили Рибалки!

27 октября 1827 г.

БАТЬКО ТА СИН

(Басня)

«Ей, Хведьку! Вчись! Ей, схаменись! -

Так панотець казав своїй дитині,-

Шануйсь, бо, далебі, колись

Тму, мну, здо, тло²⁵ - спишу на спині!»

Хведько не вчивсь - і скоштовав

Березової кашки,

Та вп’ять не вчивсь і пустовав,

Побив шибки і пляшки;

І, щоб не скоштовать од батька різочок,

Він різку впер в огонь - та й заховавсь в куток.

Аж батько за чуб - хіп! - І, не знайшовши різки,

Дрючком Хведька разів із шість оперезав!..

Тоді Хведько скрізь слізки

Так батькові сказав:

«Коли б було знаття, що гаспидська дрючина

Так дуже дошкуля, то песька я дитина,

Коли б я так робив:

Я б впер дрючок в огонь, а різки б не палив!»

29 октября 1827 г.

ДВІ ПТАШКИ В КЛІТЦІ

«Чого цвірінькаєш? Дурний! Чого голосиш?

Хіба ж ти трясці захотів?

Що заманулося, чого ти не попросиш,

Чи сім’ячка, пшінця, прісця чи то крупців -

Всього ти в кліточці по саме не́льзя маєш,

Ще й витребенькуєш, на долю нарікаєш»,-

Так в клітці підлітку казав Снігир старий.

«Ой дядьку, не глузуй! - озвався молодий.-

Недарма я журюсь і слізками вмиваюсь,

Недарма я просця і сім’ячка цураюсь!

Ти рад хурдизі сій? Ти зріс там і вродився;

Я ж вільний був; тепер в неволі опинився».

1 ноября 1827 г.

РИБКА

(Басня)

В ставочку Пліточка дрібненька

Знічев’я зуздріла на удці черв’яка,

І так була раденька!

І думка то була така,

Щоб підвечірковать смачненько:

Ну, дейко! До його швиденько…

То збоку ускубне,

То спереду поцупить,

То хвостика лизне,

То знизу вп’ять підступить,

То вирне, то пірне,

То сіпне, то смикне,

Вовтузиться, ялозиться і пріє,-

Та ба!.. Та ротеня таке узеньке, бач,

Що нічого не вдіє!

Хоч сядь та й плач!

«Ой гіренько мені на світоньку,- мовляє,-

За що мене так доля зневажає?

Тим пельку і живіт дала з ковальський міх,

Тим зуби, мов шпички; а нам, на глум, на сміх,

Рот шпилькою неначе простромила!..

Ой правду дядина небога говорила,

Що тільки на світі великим рибам жить!

А нам, малим, в кулак трубить!» -

Так Пліточка в воді на долю нарікає,

А на гачку черв’як все хвостиком киває!..

Черв’як кива - аж ось! Зі дна

Гульк щука!.. Бовть!.. Вона

За удку хіп!

А удка - сіп!..

З води шубовсть в окріп!..

«Ой лишечко! Оце ж як дядина збрехала!..» -

Із ляку Пліточка сказала.

І більш не скаржилась на долю пліточок

За ласенький на удочці шматок:

Що бог послав,- чи то багато, чи то трошки,-

В кушир залізши, їла мовчки!

2 ноября 1827 г.

ДО ПАРХОМА
I

Aequam memento rebus in arduis

Servare mentem: non secus in bonis etc.

Horat. Lib. II, od. 3²⁶

Пархоме! В щасті не брикай!

В нудьзі притьмом не лізь до неба!

Людей питай, свій розум май!

Як не мудруй,- а вмерти треба!

Чи коротаєш вік в журбі,

Чи то, за поставцем горілки,

В шинку нарізують тобі

Цимбали, кобзи і сопілки;

Чи п’яний під тином хропеш,

Чи до господи лізеш рачки

І жінку макогоном б’єш,

Чи сам товчешся навкулачки:

Ори і засівай лани,

Коси широкі перелоги,

І грошики за баштани

Лупи,- та все одкинеш ноги!

Покинеш все: стіжки й скирти,

Всі ласощі: паслін, цибулю;

Загарба інший все - а ти

З’їси за гірку працю дулю!..

Чи соцьким батько твій в селі,

Чи сам на панщині працює,-

А смерть зрівняє всіх в землі:

Ні з ким, скажена, не жартує!..

«Чи чіт, чи лишка?..» - загука.

Ти крикнеш: «Чіт!..» - «Ба, брешеш, сину!» -

Озветься па́плюга з кутка -

Та й зцупить з печі в домовину!

4 ноября 1827 г.

ДО ПАРХОМА
II

Tu ne quaesieris, scire nefas, quem mihi, quem tibi

Finem di dederint, Leuconoë, nec Babylonios

Temptaris numeros etc.

Horat. Lib. I, od. 11²⁷

Пархоме! Не мудруй! Ворожки не питай,

Як довгий вік прокоротаєш?

Що виковала вже зозуля - поживай!

А більше - шкода, що й бажаєш...

Хоч всіх ти упирів збери і знахарів,

Хоч покумайся ти з відьмами:

Ніхто не скаже нам так, як би ти хотів,

Що доля завтра зробить з нами!

Чи доведеться ще подушне заплатить?

Чи до снаги вже розплатився?..

Нащо, про що тобі над цим чуприну гріть?..

Дурний! дурний!.. А в школі вчився!..

Терпи!.. За долею, куди попхне, хились,

Як хилиться од вітру гілка;

Чи будеш жить? Чи вмреш? Пархоме, не журись!..

Журись об тім, чи є горілка!..

А є? Так при на стіл!.. Частуй, та й сам кругляй!..

Чи нам, Пархоме, треба скільки?..

Та вже ж - чи вкорочать свій вік, то й вкорочай

В шинку над бочкою горілки!²⁸

От ми базікаєм,- а час, мов віл з гори,

Чухра: його не налигаєш!

От, скільки б випили до сеї ми пори,

Так ти ж буцім недочуваєш!

Ну ж! Цуп останню ти гривняку з капшука,

Поки стара пере ганчірки,²⁹

Бо вже як вернеться, то думка, бач, така,

Що помремо обидва без горілки!

5 ноября 1827 г.

XIV ОДА ГОРАЦІЯ, КНИГА II

Eheu fugaces, Posthume, Posthume,

Labuntur anni; nec pietas moram,

Rugis et instanti senectae

Afferet etc.³⁰

Ой час би, Грицьку, нам, ой час пошановаться:

Не все ж нам, братику, не все парубковать;

Не все з дівчатами гасать і женихаться!

І тютюнкову день і ніч в шинку круглять!³¹

Бач, пику, зморшками, мов лемішем, зорало.

Ось ну! Помацай гирю лиш:

Чи бач, який,- мов паршами зстругало,-

На тім’ї здоровецький пліш!

От старість!.. Схаменись! А ти собі байдуже!

Ось-ось скандзюбить в сук, хоч напрямець як стій:

Та вже як яровав, мов огир, наш Андрій,

Та й той подався дуже!

А там, козаче, зирк! Ні відсіль, ні відтіль

Кирпата свашка - гульк у хату!

«Добридень,- скаже,- хліб та сіль!

Здоровенькі були з весіллям, свату!»

А там і «содухів» весільних як утнуть!..³²

Лежить Грицько, обдувся, як барило…

От і догравсь!.. Сюди, туди, верть-круть,

А тут Грицька в супоню і скрутило!

Що? Думка, може, бач, така,

Щоб од кирпатої гидзою одкупиться?³³

Тикнув на часточку попові п’ятака,

Та й дейко довіку з дівчатами казиться?

Що? Може, напечеш гарячих буханців,

Заколеш підсвинка та м’ясом нагодуєш

Калік, сиріток і старців,

Та тим і пельку ти кирпатій зашпунтуєш?

Ні, голубе! Вже не таким тузам

Кабаки кирпа втерла!

Вже Бонапарт³⁴ як давсь взнаки і москалям,

Та і того на дно до пекла вперла!

Воно-то - нічого гріха таїть - гульвіса,

На часточку не ткнув ніколи й двох шагів;

Лупив німоту й драв, та вже ж і драв із біса,

Поки не скоштовав московських стусанів!

Ну, а Сірко?³⁵ Богдан?³⁶ Мазепа³⁷ і Палій?³⁸

Хіба попам, старцям обідів не справляли?

Хіба церков, дзвіниць не муровали?

Хіба не ставили хрестів на стовповій?

А дуже ж тим вони од смерті одкупились?

Любісінько лежать там, де і всім лежать!

Чи сріблом сукні їх, чи дірками світились:

І дрантя, і роброн - все робаки з’їдять!

А втік, щоб в москалі на сей рік не схопили,-

Впровторять - так як раз - в погонці через рік!..

Не вмер - болячки задавили!

Та ба! Так, отже, бач, утік!

Коли на панщині душа не опряглася,

Коли-то госпідь боронив,-

То в животі, гляди, горілка зайнялася,

Або хто бебехи за жінку одсадив!

Та вже наш дяк чита у книжці не дурницю,

Що доведеться всім по повній випивать.

Із’їв Адам із Євою кислицю,

А нам прийшлось за них оскому проганять.

Пиндючить ніс Остапова Горпина

І, знай, все мацає на шиї свій дукач;

А тут не зуздриться,- спітка лиха година.

Тогді хоч сядь та й плач!

Тріщать од збіжжя в Опанаса

Засіки, клуні і токи;

Дере на пасіці Панько свій мед на спаса,

Кацапам оддає на спуск свої ставки…

А все бридня!.. Покинеш любу жінку,

Чумацьку снасть, волів і кілька пар плугів,

І вірне наймиття, і дрібную дитинку -

Покинеш все, кажу, на радість ворогів!

А той, що, знай, збирав і товкся головою,-

Натщесерце в сирій землі засне!

От тільки коржиків та колива з ситою

На поминках душа ряди-вгоди лизне!

А там, гляди, по смерті в хату й вперли

До жінки з пару москалів!..

Пішла куйовдиться!.. Як не було - все втерли!

А дітки миркають без свитки й постолів;

Канючать хліба шмат під вікнами з торбами…

О паплюга! Та се ще й так і сяк;

От лихо: всю твою горілку з бахурами

Дощенту випила та й трубить у кулак!

20 февраля 1832 г.

IX ОДА ГОРАЦІЯ, КНИГА II

Non semper imbres nubibus hispidos

Manant in agros, aut mare Caspium

Vexant inaequales procellae

Usque etc.³⁹

Не все ж, як з лотоків, із хмар, Терешку, ллє;

Не все гілляччя гне хуртуна й завірюха;

Та дже ж і соняшно колись-таки стає,

Так що бува байдуже без кожуха.

Не все ж трапляється недорід на вгірки;

Не все пирій, кукіль замість пшениці сходить,

І косять жито на грабки:

Бува, під інший рік, як очерет, уродить.

Не все й на панщині, Терешку, товчемось,

І дбаєм на панів в жнива і в косовицю;

А часом так-таки хоч в празник урвемось

Та деяку й собі придбаємо копицю.

Воно минеться все, козаче, не журись!

Кинь лихом об землю! Якого ката слиниш?

Найми псавтир та богу помолись:

Всі помремо,- та й ти ж, Терешку, згинеш!

Не перший твій та й не останній Влас,

Що в москалях уклали під пранцузом:

Он не таких стяло,- нехай боронить спас!

Що й кендюх розлетівсь із єдноральським пузом!

А що ж робитимеш? То сказано - війна!

От кулю замовлять хто вміє - інше діло!

Того вже не лизне ні сам пан-сатана;

Той на гармати гайда сміло!

Та й доки ж коротить, Терешку, вік в журбі?

Що з воза впало - те пропало!

Так на роду написано тобі!..

Гай, братіку, бодай тебе опановало!

Та ну! Не гедзкайся! Виймай лиш ключ мерщій

Та дать калганної скажи твоїй Одарці;

Та люльку-ке лишень!.. Ось-ось і Онопрій!..

Ей, хлопці! Випиймо калганної по чарці!

Воно б не вадило сьогодні й підгулять…

Хіба ж нас білий цар до себе не голубить?

Звелів не некрута, а козака з нас брать…⁴⁰

Тепер-то будемо ляхів і турка чубить!

А тут до Рєпніна прибіг гінець на двір,⁴¹

Та й кае: «Поминай тепер ляхів як звали!

Вже Хве́дорович наш⁴² з їх видавив весь жир;

Вже, каже, й могорич в Варшаві запивали!»⁴³

Бач, ярепудова збентрежилась ляхва!

Бач, гирі, бач, чого віскривій заманулось!..

А нам і на руку ковінька! і лахва!

О! Щоб вам, ляшеньки, легенько там ікнулось!

Та вже й натикали в Варшаві ви добра!

Ям!.. паль!.. рівків!.. тинків!.. шпичок і частоколу!..

А як гукнув москаль по-своєму: «Гура!» -

Все к гаспиду пішло!.. Дали ж ляшкам тут школу!

Отже ж, наш князь Рєпнін сю чутку як почув,

Та з радощів гукнув своїй княгині Варці:⁴⁴

«Щоб з м’ясом борщ! І щоб гарбуз молошний був!

І щоб тернівки всім було по добрій чарці!»

Вони ж пішли круглять, а я кажу: «Піду

Розбуркаю в журбі Терешка та Одарку,

Та похмелюсь і сам…» Так, отже, на біду,

Чи бач!.. Яку внесли маленьку чарку!

25 февраля 1832 г.

XXXIV ОДА ГОРАЦІЯ, КНИГА I

Parcus deorum cultor et infrequens,

Insanientis dum sapientiae

Consultus erro; nunc retrorsum

Vela dare atque iterare cursus

Cogor relictos etc.⁴⁵

От і допивсь!

І дохмеливсь!..

Довіку тямить буду!

Ні в рот не брать

Ні коштовать

Не хочу аж до суду!

Коли б вона

Уся до дна

Повитікала в бочках,

То ще б в церквах

Народ в свитках

Стояв би і в сорочках!

Ні, Грицьку, ні!

Хоч би мені

Повіситься й на гілці!..

Ані під ніс!..

Нехай їй біс,

Тій гаспидській горілці!

Вона мене

З світу зжене.

Коли б той ісказився,

Хто божий дар

Гнать через жар

У винниці навчився!

Ох! ох! ох! ох!

Зубів щось з двох

І ніг не долічуся!

Живіт, на сміх,

З ковальський міх,-

Здається ж, і не дмуся!

Самі кишки,

Мов бульбашки

У чавуні, клекочуть;

А пуп набряк;

Під пупом - так,

Мов жаби, знай, скрегочуть!

Ніс, як пістряк;

І скрізь синяк;

Бач, пика як набрякла!

Одна нога

Щось шкутильга,

Друга зовсім заклякла.

Така нудьга!

Така туга!

Що чортзна-де і діться!

От тут пече,

Тут гаряче,

А все б хотілось гріться...

А їсти щоб?

Та хоч у лоб!

Крий боже, як цураюсь!

Все б дудлив, бач.

Так от хоч плач!..

Щось од води жахаюсь!..

Помацай чуб;

Бач, як оскуб,

Диявольська личина!

Тільки то сям

Стирчить, то там

З чуприни волосина!

Та вже ж чіплявсь,

Товк і знущавсь -

Скажена москалюка!

Коліньми грів,

Поки не впрів,

А там і взявсь до дрюка!

Ох! ох! ах! ах!

Жовч в печінках,

Мабуть, всю стовк, псяюха!..

Геть, Грицьку, геть!

Та лучче смерть,

Ніж гаспидська сивуха!

Кахи, кахи!

Се за гріхи

Мене пеня спіткала!

Та вже й дурів!

За всіх кнурів...

Вже душка погуляла!

Була, була

На півсела

Худобинка і гроші:

Ізслизло се,

Проциндрив все,

Зостались тілько воші!

Пустив діток

Без сорочок

І жінку без запаски;

А сам в шинку

На привалку

Жду Лейбиної ласки!

А Лейба-гершт

В боки, як хверт,

Та Рухлі щось гергоче;

На мене зирк!

Та, знай, пирк-пирк!..

Невіра, ще й регоче.

Забрав волів,

Овець, корів,

Ще він же і здрочився!

Загарбав кіз

І жита віз...

Бодай їм подавився!

Ой, так мені!

Так сатані!

Катюзі - по заслузі!

Жлоктав живіт

Аж лився піт,

Тепер засуха в пузі!

До церкви дзвін,

А пан Охрім,

Бувало, в шинк мандрує;

В церквах «свят, свят»,

В корчмі «гвалт, гвалт!..» -

Охрім жидів муштрує!

Було, в пости,

Іще чорти

Не б’ються навкулачки:

А вже Охрім,

На глум усім,

П’яненький лізе рачки!

Було, піп Петр

В чистий четвер

Іуду величає;

Охрім в корчмі

Пойді кумі

Весільних затягає.

Чи в хату піп,

Охрім захріп,

Запінивсь, мов сказився;

Не сповідавсь,

Не причащавсь

Сім рік - і не хрестився!

Попи й дяки

В різдво - в святки -

З хрестом ідуть, з кропилом:

А вже коли

Дере козли

Охрім і риє рилом!

На часточки,

На свічечки

Шагом не поплатився,

А мисочок

І грамоток

Не чув, як і вродився!

Ох! ох! ох! ох!

Зубів щось з двох

І ніг не долічуся!

Живіт, на сміх,

З ковальський міх,-

Здається ж, і не дмуся!

Ой, так мені!

Так сатані!

По ділу ся халяндра!..

Нехай хутчій,

Попа мерщій

Покличуть Олександра!

Скажу: допивсь

І дохмеливсь!

Довіку тямить буду!

Ні в рот не брать,

Ні коштовать

Не хочу аж до суду!

А ти пляшки,

Грицьку, й чарки

Трощи, що маєш духу!..

Тільки... стривай...

З їх позливай

В барильце всю сивуху!

26 февраля 1832 г.

«Петро мужик непоказний…»

Петро мужик непоказний,⁴⁶

Та вдавсь собі проноза з біса:

Здається, з пики і дурний,

Та годзунковатий гульвіса.

От гедзь напав Петра! Не спить, не їсть ніколи,

Бажає бачить П’ятембурх

І, знай, черка писульки до Миколи.

Нехай, каже, поки не випре з мене дух,

Хоч раз тобі я поклонюсь,

Нехай на П’ятембурх доволі надивлюсь.

Микола, гарний, любий пан,

Черка йому: «Надінь ти, Петре, свій жупан,

А на жупан з відлогою свитину,

І решетилівський кожух,

І хліба деяку шматину;

Та й чимчикуй щомога в П’ятембурх».

От наш Петро уже і в П’ятембурсі

В свитині новій і в кожусі!

Петра за гостя прийняли,

Петра усюди повели,

Чого Петрова душка забажала,

Усе побачила, всього покуштовала...

Петро, мов єднорал, між панством виступає,

Перед Петром москаль рушницю піднімає,

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Петрові в тарілках підносять панську страву,

Та що й казать: Петро пішов у славу!

Але Петрові вже й нудненько щось стає;

Петро буцім то сяде, то встає,

Все груди мацає, кородиться і кашля,

І нищечком під ніс собі, скривившись, папля.

Петрові стрічку й хрест Микола втеребив,

Петра Микола в двір до Самої водив;

Петро буцім повеселів,

Та вп’ять здурів

І світом нудить,

Других і сам себе посеред ночі будить;

Петра напали перелоги,

Петра з нудьги не носять ноги!

В Петра буцім усе в господі умира,

В Петра всі хворі там: і жінка, й дітвора,

Петро притьмом додому, до двора!

Микола-пан швидчій Петровій жінці

В цариці випрохав намисто в сто червінців;

Петро уп’ять повеселів,

На всі чотири поглядів

Та й: «Паночку,- сказав,- здорові ж оставайтесь

І в П’ятембурх мене вже більш не сподівайтесь».

3 марта 1833 г.,

Петербург

« А доки ж нам у Полтаві…»

А доки ж нам у Полтаві

Бить байдики, пане!

Наробив єси вже слави,

Чи на́довго стане?

Порозтринькав все дівчатам:⁴⁷

Дукачі й намисто,

А хлоп’ятам-небожатам

Хоч вимети - чисто!..

Нема шпоньки, нема й стрічки

Комір зашморгнути...

Ну, вже утяв ти нам січки:

Є чим пом’янути!

Ану? Виверни кишені:

Що там є такого?

А ви, хлопці, держіть жмені:

Ай, біс-ма нічого!

22 мая 1842 г.,

Полтава

« Сидить Петро у Полтаві…»

Сидить Петро у Полтаві

В стані з поштарями;

Тепер Петро наш не в славі,

Вже не з панночками!

Колись, було, як забряжчить

В браму у будинку,

Так пані Засс і закричить:

«Мерщій горілки з шинку!

Тягніть Петра на вечерю,

Любії дівчата!

Ставте на стіл ви тетерю

Та ріжте курчата!»

Тепер Петро у Полтаві

В стані з поштарями;

Тепер Петро вже не в славі -

Годі з панночками!

24 июня 1848 г.

«Надудливсь чаю…»

Надудливсь чаю

Та й сам не знаю,

Як злізти з драбинки

У панські будинки!

Обдувсь, як барило,

Та и ноги скрутило,-

Ледве ворушуся,

Та їсти прошуся.

Коли б догадались

Та швидше збирались,

Що там є поснідать,

А там і обідать,-

Може б від серця трошки одли́гло,

Бо ждать, єй-богу, так довго обридло!

Та й доки ж їй спати

І в ліжку лежати?

А нуте, хлоп’ята,

Мерщій на стіл курчата!

Та дайте горілки

Чи то нам скільки!

Чоловік не скотина,

От, як дитина:

Лизне з піввідерця,

Аби глистів прогнать від серця!

9 июня 1851 г.

«Були ж ми і в Святигорськім…»

Були ж ми і в Святигорськім⁴⁸

І церков бачили, змуровану Самборським,

І плавали в ридвані на Донці,

Розмокли на кисіль книші і буханці,

А він над нами, знай, в воді жартує,⁴⁹

Регоче і кепкує!

Ну, правди нікуди дівать;

Вже є за що сполать!

Натури доброї від москалів набрався,

Того й гляди, щоб ще у море не попхався!

Удасться ж от таке: ні сорому, ні ляку!

Він душу ізомне христянську на кабаку!

А скільки ж голодом він душ запропастив:

Чи я ж через його з ченцями не постив?

От тілько і дає, що днем на перемогу,

А ніччю щоб? Їй-богу,

Хоч би тобі згадав

Та хоч разів із п’ять погодував!

А, господи! Коли б уже до жінки!

Наївся б на весь рік, надудлився б горілки!

12 июня 1851 г.,

Капитольск

«Голився я на тиждень раз…»

Голився я на тиждень раз,-

І нікому́ й байдуже!

Приїхав він, віддав приказ:⁵⁰

«Голись щодня, Петро, бо гидкий дуже».

Отже ж, щодня я і голюся,

Аж пасока юшить із бороди;

То гребінцем, чесавшись, уколюся,

То, глянь, витягую з води

Гарячої свій палець,

Вже перетоплений на смалець.

Ходив до панночок, накинувши свитину:

«А що се, сучий сину? -

Загуркотав наш пан.-

Ану! Мерщій лиш одягайсь в жупан!»

Отже ж, з тої пори не я один, а й пані,-

Вона у кофті, я ж з гудзиками в жупані,

Їмо було собі, як тільки в вікна світ,

Що іноді, було, аж розіпре живіт;

Тепер він догори все повернув ногами...

Нехай святий дух буде з нами!..

Тепер вже череду жене із поля дід,

А він, гляди, тогді нас кличе на обід!

Бувало, смерклося,- то ми і до хропка,

Тепер тогді він тільки збитень смокче,

Куйовдиться, не їсть і спать не хоче,

Бо поведенція московська, бач, така!

Ой, щоб вас!.. Ей, Андрію!

Сказав би щось,- та не посмію...

Та вже ж побачимо, яку там цяцю

Ви привезли за сю нам працю?

20 июня 1851 г.,

Полтава

«Як тілько задзвонять чотири годинки…»

Як тілько задзвонять чотири годинки,

Так ми й шморгнемо́ в високії будинки

Та любих панночок

Засадим до книжок:

Нехай гуртом голосять

Та хоч борщу Петрові просять.

21 июня 1851 г.,

Полтава

«Послухав жінку…»

Послухав жінку

Та взяв на перемінку

Пістрьовії із Харкова штани,

Так, отже, бач,-

Хоч сядь та й плач:

Щось не вподобались йому вони!

І осміяв,

І ошпував,

Мережані штани, на всю Полтаву

Ні за що ні про що пустив у славу!

Коли б то ж вже сам тільки він,

То й сількось. Вже б - байдуже!

А то й вона,⁵¹ ізлізши на ослін,

Розкудкудакалась щось дуже

Та над Петром ну реготать,

Петра на глузди піднімать!

Чарки й пляшки, шклянки перетовкла від сміху,

Розхлюпала на скатерть сирівець,

Тоді, злякавшися, та навпростець,

Ну, драла!.. під свою махнула стріху!

23 июня 1851 г.,

Полтава

«Ой мені тяжко!..»

Ой мені тяжко!

Ой мені нудно!

Як без роботи жити мені трудно!

Ой, піду я манівцями

Та нудьгу розважу,

Чи не стрінусь з панночками,-

Може, слово скажуть.

Ох, мені важко,

Ой, мені нудно,

Як без роботи жити мені трудно!

Не зустрівсь я з панночками:

Вони всі в світлиці,

Шиють кохти з фальборами,

Лагодять спідниці.

Ох, мені тяжко,

Ох, мені нудно,

Як без роботи жити мені трудно!

Ой піду я у садочок,

Час прокоротаю

Та сяду я під кленочок,

Пісню заспіваю:

«Ой покинув Петро хатку

І жінку-небогу,

Помандровав без оглядку

В Полтаву, в дорогу.

Ой вернись назад, Петрусю,

Швиденько вернися!

Не вернешся - утоплюся,

Тогді не журися!»

Помандровав... Вона ж з хати…

Дітки запищали!

«От тепер ви,- каже мати,-

Сирітками стали».

26 июня 1851 г.,

Полтава

«Андрію! Андрію!...»

Андрію! Андрію!

Розмірковать не вмію,

Чи ждать його?

Сам тямиш - отого,

Що стрічки через плечі?

Чи, може, і не ждать,

Та гавкать починать,

Коли воно до речі?

Бо сам сказав,

Щоб починав:

Німеччина йому щось не до шмиги;⁵²

Так ось боюсь, щоб не підніс

Петрові він під ніс

Якої тинхви або хвиги!

29 июня 1851 г.,

Полтава

«А що ж оце, Андрію?..»

А що ж оце, Андрію?

Яку там веремію

Підняв ти на Веренститут?

Питаємось: де ти? Чи тут?

А ти - на перелоги,

Знай, охкаєш, задравши ноги!

Та вже як не міркуй,

А сам на себе пожалкуй!

Не раз, не два заплачеш,

А дива більше ти такого не побачиш.

От! Як розставили в світлиці всі цимбали,

Так на шістнадцять рук метелиці й заграли!⁵³

А тут скрипки й дудки,

Сопілки й кобзи всі як нам заголосили,

Та в мідні тарілки

Як брязкнули, загромотіли,

То будь я песький син,

Коли в світлиці хоч один

Усидів на ослінці!

Та вже й придумали йому гадючі німці!

А їх-то, бачиш, два брати:⁵⁴

Адже ж їх знаєш ти!

Отже ж, й умовились: «Ти, каже, все руками,

В світлиці понад панночками,

Як будуть грать - махай!»

«Ну, сількось і нехай!

Та ти ж з дівчатами співай».

Отож вони як стали,

То так із ним і заспівали:⁵⁵

«Місяць в хмари закотився,

Та й стало темненько.

Чого ж Петро зажурився

І болить серденько?

Не ховайся до півночі,

Місяцю червоний!

Не виплакуй свої очі,

Козаче моторний!

Тече річка все тихенько

І моря шукає:

Ой, так і моє серденько

До жінки здихає!»

30 июня 1851 г.,

Полтава

«Світить місяць у віконце...»

Яко аще бы не закон твой

поучение мое был, тогда убо

погибл бых во смирении моем.

Пішла слава

Про Станіслава!

Світить місяць у віконце,

Та в очах темніє!

Сяє в небі ясне сонце,

Та серця не гріє!

Коли б швидше вже отая

Звіздочка засяла,

От тогді б то болісь злая

Камнем з серця спала!

Та де ж вона забарилась,

Де ж вона блукає?

Може, в шинку похмелилась

Та й там спочиває?

Та вже ж нехай хоч похмільну

Та везуть швиденько,-

Утнемо ж ми їй весільну,

Приймемо гарненько!

Ой, давно б вона, небога,

В Харкові блищала,

Так от,- залізна дорога

Усе попсувала!

Настроїли сучі німці

Возів з чавунами:

Сидиш собі на ослінці,

А тут... Госпідь з нами!..

Без волів і без коняки

Колеса махають,

Бо не хто ж - самі чортяки

Ридван попихають!

А зустрівсь з другим обозом,-

Утруть тобі маку:

Змелють всього з твоїм возом

На шпанську кабаку!

12 января 1852 г.,

Харьков

«Писав пан: звізду дав...»

Слышану сотвори мне заутра милость

твою, яко на тя уповах.

Ой де ж вона залетіла,

Обіцяна Галка Біла?

Мабуть, Харків проминула,

Чи не в вирій лиш шморгнула?

Погана справа:

Нема Станіслава!

Писав пан: звізду дав

І червону стрічку.

От я й ждав… Дулю взяв -

Ще й поставив свічку!⁵⁶

Ой, схоплюсь!.. утоплюсь!..

Повішусь на гілці!

Або смерть, як нап’юсь,

Найду я в горілці!

Поскупився цяцьки́

Прислать на свитину,-

Присилай же гвіздки

Забить домовину!

Не турбуй! не рятуй!..

Ні!.. вже не оклигну!

Таки вмру… не здивуй!

Ще й ногою дригну!

І святих не скликай:

Вилають на славу!

Лучче гривню виймай

На дзвін Станіславу!

23 января 1852 г.,

Харьков

«Чого ж мені журитися?...»

Возрадуюся и возвеселюся о милости

твоей, яко призрел еси на смирение мое,

спасл еси от нужд душу мою, и неси мене

затворил в руках вражиих, поставил еси

на пространне нозе мои.⁵⁷

Та й гарна ж та Галка Біла,

Що до Петра прилетіла!

Чого ж мені журитися?

Хіба ж іще трясці!

Тільки богу молитися,

Щоб жить в твоїй ласці.

Чого бажав - усе ти дав:

На піввіку стане;

Аби лишень ти вікував,

О мій любий пане!

Через плечі почепив ти

Стрічку червоненьку,

А над серцем пришпилив ти

Звіздочку ясненьку;

І на радощах серденько

Під звіздою б’ється,

Що аж стрічка та частенько

На грудях трясеться!

Та й гарна ж та Галка Біла,

Що до Петра прилетіла

І на грудях йому сіла!

«А поживем,- як сам кажеш,-

Ще й Гальку дістанем».

Ну, там собі як сам зважиш…

Ми спорить не станем!

13 февраля 1852 г.,

Харьков

ЦОКОТУСІ

Вернулася ж Химка

Допрядать починка.

Ой, насуче ниток,

Що буде з півміток!

Язик - веретено

І бреше скажено!

Накрутить десятки,

Витче і двадцятки;

Буде й полотенця,

Буде і ряденця!

І кождій свашці

Спече по ковбасці!

Кого і принадить,

Кого і пригладить,

Кого і почеше,

Та бреше, та бреше!

Хоч пряжа і рветься,

Та вона сміється:

Поки клоччя стане,

Сукать не перестане.

Язик - мотовило,

Чом не крутить сміло?

Поки не одубіє,

Нехай меле й віє!

1852

«Ну, вже-таки далась взнаки…»

Истязал еси беззаконие мое и грехи моя

изследил еси. Руце твои сотвористе мя

и создасте мя; потом же, преложив,

поразил мя еси.

Иова, гл. 10

1

Ну, вже таки

Далась взнаки

Мені та Галка Біла!

Мов чиряки

На печінки,

Отак притьмом і сіла!

2

Було, всі дні

На черені

Пряжусь та позіхаю,

То шість разів

До пирогів

Із печі я злізаю.

3

Ряди-вгоди

До бороди,

Було, доходить діло...

От розскубеш,

В жмені помнеш,

Та й вп’ять у просо сміло!

4

Було, й сопеш,

Було, й хропеш,-

І нікому - й байдуже!

Так, отже, бач:

Хоч сядь та й плач,-

От, треба Галки дуже!

5

Звізду прислав

Та й наказав,

Щоб щодня я голився.

Перину слав,

Пику вмивав

І щодня б чепурився!

6

Ой! Він мене

З світу зжене

Московською пенею!

Оце біда

Ота звізда,

Нехай там госпідь з нею!

7

Ну й схаменусь

І підголюсь!

Чого там розходився?

Та я ж під час

На місяць раз

І без того голився!

8

Тілько не лайсь

Та не знущайсь,

Бо кепська вийде справа,

Як зашморгнусь

Та й удавлюсь

Стрічкою Станіслава!..

Март 1852 г.,

Харьков

ПЕСНЯ КОРМИЛИЦЫ СОНИЧКИ⁵⁸

Ой, час їхать, Марусе́нько,

Тобі до господи!

- Ох, болить моє серденько

Від сеї невзгоди!

- Ой збирайся, моя галко,

Ти до чоловіка!

Жаль нам тебе, серце, жалко,

Жаль буде довіка!

- Як покину немовлятко,

Що я ж годовала?..

Плаче мати, плаче батько...

Ой бідна ж я стала!

- Що ж робити? Така доля

Припала нам з неба!

Хоч їхать жаль,- їхать треба:

На те панська воля!

- Ой прощайте ж, добрі люди!

Прощай, моя Соню!

Нехай госпідь з вами буде!

- Прощай і ти, Фроню!

16 октября 1852 г.,

Харьков

«Сидить Абдул...»

Сидить Абдул,⁵⁹

Губи надув

І гадку гадає:

Що там моє,

Турецькеє,

Військо поробляє?

Скільки ж воно

В море на дно

Москалів пустило?

Скільки ребят

З рушниць, з гармат

Трупом положило!

Ой, вже ж тії,

Турецькії,

Війська розчухрали!

Вже ж над ними

Й «Со святими»

Дяки одспівали!

Вже й в П’ятенбурх

Гінець Явтух

Чкурнув що мав сили,

З листом об тім,

Що туркам всім

Тинхву в ніс встромили.⁶⁰

Сполать тобі

В Руській землі,

Андронче-козаче!⁶¹

Ти бусурман

Зм’яв на гаман -

Нехай Абдул скаче!

Сполать тобі

В Руській землі,

Нахименку хвацький,⁶²

Що попалив

І потопив

Байдаки султанські.

Та вже ж лизнув,

Та вже й мазнув

Султана по пиці!

Провів шрамки:

Будуть втямки

На морді синиці.

Так, бач, султан,

На сей із’ян

Ще й морду пиндючить,

На панотця,

На Воронця⁶³

Аркан з шовку сучить.,

Сучи ж аркан,

Дурний султан,

Та й скручуй тугенько!

Бо туркам всім

Висіть на їм

Прийдеться довгенько.

6 декабря 1853года,

Харьков

«Що там у хріна...»

Що там у хріна,

Пані, сокочеш:

Яких там віршів

Від мене хочеш?⁶⁴

Співав тобі я

Андронка славу,

Співав козацьку

Нахимка справу;

Співав, як турчин

З ним зчепився.

Що й сам не рад був,

Не одхрестився;

Співав я сором

Й ганьбу султанську,

Стоптану силу

Його поганську;

Так, отже, тобі

Сього ще мало!..

Хіба ж Меджіду

Ще гірше стало?

«Ой, стало гірше

Від того часу,

Як турчин з ляхом

Удрав до лясу;⁶⁵

Як Бебут⁶⁶ дався

Взнаки невірі,

Взяв стан й гармат

Двадцять чотири».

Оце до шмиги,

Любая пані!

Так се Бебут їх

Вихльостав в бані?

Нехай же дурні

Здорові зносять

Та й ще в Бебута

Парку́ попросять!

Поки ж той турчин

З невдячним ляхом

Чухрають лісом -

Небитим шляхом,-

Я із гармат їх

Запалю люльку

І заспіваю

Таку їм думку:

Як до тебе, Меджіде,

Оця звісточка прийде,

Що наш бравий князь Бебут

Дав Абді-паші капут,

То не дмись вже, мов той сич,

А в сірка очей позич

Та прийди і повинися,

Низько в ноги поклонися,

В церкві богу помолись,

Та не дуже-то й скупись

І на сповідь кинь гривняку,

Щоб Бебут не втер ще маку;

Побожись та й дай заріку,

Що до смерті, що до віку

Не зачепиш більш ніколи

Білого царя Миколи.

12 декабря 1853 г.,

Харьков

«Ой, не мандруй, султане...»

Ой, не мандруй, султане,

До Адринополя,⁶⁷

Бо там тебе застане

Лихенькая доля!

Ой, не пий ти, султане,

Водиці з Маріци,⁶⁸

Бо в животі та стане

Гірша од гірчиці!

Не розвертай, султане,

Хорогви Магмета:

Москаль з древка хоч стягне,

Хоч проб’є з мушкета!

Не розвішуй, султане,

Сорочки пророка:

Москаль зцупить, як гляне -

О!.. буде морока!

Ой, не схиляйсь, султане,

До Балканів ухом,

Бо з їх віє погане...

Кулевчинським духом!⁶⁹

Нехай твій ніс, султане,

В гори не сягає,

Бо з їх Дибич⁷⁰ як встане -

До смерті злякає!

Не позирай, султане,

На Чорнеє море:

В Чорнім морі в тумані

Пливе твоє горе!

Бач, в Синопії, султане,

Клубки диму в’ються?

Отож твої моряне

З Нахименком б’ються!

Бач, як море, султане,

Од їх гармат стогне?

Твоє військо кохане

З байдаками тоне!

Ой, не дивись, султане,

За море - к Ацхуру;⁷¹

Там достав вже й достане

Турчин хльосту в шкуру;

Не посилай, султане,

Війська к Арпачаю,⁷²

Бо вернеться в Карс⁷³ п’яне

Від руського чаю!

Не накликай, султане,

На руських Шаміля,⁷⁴

Бо й він, либонь, не встане

З руського похмілля!⁷⁵

Не поможуть, султане,

Пранці й ягличванці,-

Москаль свого дотягне

Не в вечір, так вранці!

Так спи ж дома, Меджіде,-

Ми буркать не будем,

А як москаль надійде,

Ми тогді й розбудим.

16 декабря 1853 г.,

Харьков

«У Полтаві, в славнім місті…»

У Полтаві, в славнім місті,

Будинки біліють;

В тих будинках дівчат з двісті,

Як мак, червоніють.

Вовтузяться ж ті дівчата,

Та не з парубками:

На лавочках, пташенята,

Сидять над книжками!

З стембулкою в пальченятах

Стих свій у часловці

Промовляють, ластенята,

Аж тріщить в головці!

Чого ж взялись так дівчата

За той стих в часловці?

Щоб погладила їх мати

Гарно по головці!

Хто ж їх мати? Хто родина

Об їх печалиться?

Їх родина - Україна,

А ненька - цариця.

Гребе квочка на сміттячку,

Курчаток скликає;

Кличе й ненька сиріточку,

В світлицях ховає,

Няньчить її й доглядає,

Одверта, що шкодить,

Обчісує й одягає,

До глузду доводить.

Чкурнув поштар до цариці

З лепортом щосили,

Що панночки в товстій книжці

Вже стих свій довчили...

Ну! Чухрай же й ти, Гулаче,

У Харків щомога;

Там з дітками жінка плаче,-

Жде тебе небога!

6 февраля 1854 г.,

Полтава

«Тим до тебе не хожу...»

Тим до тебе не хожу,

Мій любий сусіде,

Що хоч заріж - не скажу,

З чим поштар приїде.

Як приїде з тим листом,

Що турка побили,

Тогді й з хати я притьмом,

Що матиму сили.

Поголюсь, причепурюсь,

Накину й свитинку

Та до тебе й попхаюсь,

Ще возьму і жінку.

А ти своїй накажи

Жіночці Парасці,

Щоб пекла книші й коржі,

Та й було б… по чарці.

2 марта 1854 г.,

Харьков

«Що там пани народ мутять?...»

Що там пани народ му́тять?

Бач, на чуже щедрі!

Гроші хапнуть, чимсь покрутять,

Та й кричать: алегрі!

Може, й в тебе там, Юхиме,

Яка гривня мулить?

Чи сим тебе не підніме,

Не дуже дошкулить?

Воно гривня - не що гроші,

От як подивиться,

Та все ж гроші, ще й хороші,

Є чим похвалиться.

22 января 1855 г.,

Харьков

«Не виглядай, матусенько...»

Не виглядай, матусенько,

В віконечко - в поле;

Не клич дарма татусенька:

Не вернеш ніколи!

Вибравсь татусь, вибравсь рідний

В далеку дорогу,

Та й наказав тобі, бідній,

Молитися богу.

Пішов татусь в той край гожий,

Де місяць і сонце

З світлиць божих на світ божий

Дивляться в віконце.

24 октября 1855 года,

Харьков

В ПОЛТАВУ, МОЕЙ МИЛОЙ ПОЛИНАШКЕ

I
«Коли б тебе, Полінашко…»

Коли б тебе, Полінашко,⁷⁶

Як я, знали люди,

За тобою, моя пташко,

Літали б усюди.

Коли б тебе, як я, знали

Багатії й бідні,

Вони б тебе покохали,

Як братики рідні.

Коли б знали хист і сили

Розуму й серденька,

На руках тебе б носили,

Як тато та ненька.

До серденька б пригортали,

Як я пригортаю,

За тобою б пропадали,

Як я пропадаю.

Соловейко в клітці тісній

Пісні виспівує.

А хто ж тії дивні пісні

На улиці чує?!

23 декабря 1855 года,

Харьков

II
«Віє вітер, несе пташку…»

Віє вітер, несе пташку,

Та не з того краю,

Відкіль мою Полінашку

Щодень виглядаю.

Повій, вітре, та з досвіту,

З другої країни;

Навій мені добру вістку

Об моїй дитині.

Лети, пташко, з захід сонця,

Защебечи в шибку,

Довго ж ще біля віконця

Ждать дівчину-рибку!

Дмухнув вітер, звилась пташка,

Вістоньку звістує,-

Що в Полтаві Полінашка

За татом жалкує.

24 декабря 1855 года,

Харьков

III
«Текла річка невеличка…»

Текла річка

Невеличка

Та й понялась морем;

Була радість,-

Хоч на старість,-

Та й залилась горем!

Нема пташки -

Полінашки,

Нема й співів рідних!

Полетіла,

Не схотіла

Тішити нас, бідних!

Ой ми, доню,

Твою долю

Не ганьбим, не гудим:

Будь щаслива,

Добротлива -

То й ми в добрі будем.

Твої сміхи -

Нам утіхи;

Поки тебе стане,

Твоє сонце

У віконце

І до нас загляне.

Смійся ж, серце,

Натщесерце,

Смійся і по страві:

Нехай пташку

Полінашку

Полюблять в Полтаві.

27 декабря 1855 года,

Харьков

IV
В ПОЛТАВУ

á ma bien-aimée Apollinaire, sur l’oubli de son beau manchon

Tu as bien fait, ma chére fille,

D’avoir oublié ton manchon:

Le feu de ton esprit pétille

Sans la chaleur d’un vil torchon.

Les étoffes les plus coûteuses

D’un sot sont un triste ornément;

L’or et les pierreries précieuses

Pâlissent auprès d’un talent.

Lorsque d’un clavier mort tu tires

Des sons vivants et mélodieux,

J’oublie la terre, et tu aspires,

Dans tes brûlants transports, aux cieux.

Ou, lorsque ta main filiale

Veut caresser mes cheveux gris,

Mon coeur bondit, mon coeur tressaille,

Et jusqu’aux pleurs tu m’attendris.

Voilà tes joyaux, ta parure,

Ma chére enfant! soigne les bien,

Et que ta vertu nous assure

Et notre bonheur et le tien.

Et quand, par un sort immuable

Mon heure sonnera d’adieux,

Ange de paix! fille adorable,

Ta main me fermera les yeux.

30 Décembre 1855,

Harkoff

до любої моєї Аполлінарії з приводу її забутої муфти

Вчинила добре ти, дитино,

Свою забувши муфту в нас:

Нащо горнутися в шматину,

Як серце гріє повсякчас!

Вдягни дурного в пишні шати,

І з того буде тільки сміх,

А хто талантами багатий -

Алмази бліднуть проти них.

Коли ти клавіші торкаєш

І мелодійний будиш звук,-

До неба душу пориваєш

Від грішного падолу мук.

А як ласкавою рукою

Мені ти пестиш сивину,-

Я чую, повен супокою,

Сльозинку на щоці ясну.

Ось де оздоби найпишніші,

Моє дитя! Пильнуй же їх,

Живи в чесноті, в милій тиші,

Батьків чаруючи своїх.

Коли ж у темну домовину

Прийде мені пора лягти,-

Закриєш очі в ту хвилину

Мені, мій янголе, лиш ти.

Переклад М. Рильського

30 грудня 1855, Харків

V
«Сидить батько на лаві…»

Сидить батько на лаві,

Насупивсь... сумує;

Дочка ж його в Полтаві

З хлопцями гарцює.

Виліз батько із хатини -

Дочку виглядати...

І не чувать дитини!..

Що за вража мати!

«Вертайсь, дочко, додому,

Годі гопцювати,

Годі ж сього содому

В людях виробляти!

Чи се ж таки не диво,

Та й не дивовина,

Щоб по тижню мед, пиво

Смоктала дівчина!»

«Ой я б, тату, вернулась,-

Не пускає мати;

В шість узликів стягнулась,⁷⁷ -

Хоче танцювати.

Ой я б, тату, не дуже

Тих медів бажала,

Коли ж мати... байдуже!

«Пий, дочко!» - сказала.

«Та пий,- каже,- поки п’ється!

Нехай легко там ікнеться -

І батькові, і дитині,

І в господі всій родині!

Хай цибулю батько лупить,

А нам капшук з скрині цупить

Та в Полтаву надсилає,

Поки мати тут гуляє!

Скачи ж, дочко!.. Мати скаче:

Нехай дома батько плаче!..»

31 декабря 1855 г.,

Харьков

«Володьку, не казись!.. Поб’ю!...»

Володьку, не казись!.. Поб’ю!

Послухай раду ти мою!

Коли не преш зо мною в сварку,

Так ти схопи своїх, Олену й Варку,

Та надвечір поки й чухрай

До нас на збіжень, ось, бач, чай.

Моя стара й дочка сказали,

Що будуть кобзи і цимбали

Натщесерце дівчатам грать

І хлопцям голод проганять.

А ти шепни Олені й Варці,

Що я од жінки вкрав калганної по чарці

Та деякий-таки й курятини шматок.

Заберемось собі в куток,

Згадаємо свою родину

Та й гукнемо, вони ж нехай ковтають слину!

16 января 1856 г.,

Харьков

«Скачи, мати,...»

Скачи, мати,

Серед хати,

Підтикай запаску!

Шахрай нитки

І півмітки

За шинкарську ласку.

Хай сусідки

На послідки

Дивляться й регочуть:

Поморгають,

Покивають

Та й пересокочуть.

Кругляй, мати!

Щоб всім знати,

Поки ще з півжмені

Бряжчить бідних

Шагів мідних

В батьківській кишені!

А не стане?

Він достане:

Се його вже діло…

Через кладки,

Без оглядки

Махай у шинк сміло!

А не вірять,

А не мірять

Набір у шиночку?

Сунь очіпок,

Застав діток,

Скинь плахту й сорочку!

Все то бридні,

Все то злидні:

Згине - й наживеться,

А мед-пиво

(То ж то й диво!)

Тільки й пить, як п’ється!

21 января 1856 г.,

Харьков

ДО ЛЮБКИ

Нащо ти, Любочко, козацьке серце сушиш?..

Чого, як молода та кізочка в бору,

Що чи ногами лист сухенький заворушить,

Чи вітерець шепне, чи жовна там кору

На липі подовбе, чи ящірка зелена

Зашелестить в кущі - вона, мов тороплена,

Шукає матері, дрижить, втіка...

Ой чом же, Любко, ти жахливая така?..

Чи зуздриш, то й дрижиш; себе й мене лякаєш!

Чи я до тебе - ти, як від мари, втікаєш!..

Та я ж не вовк, не звір та й не медвідь-бортняк

З Литви: вподобав я не з тим твою уроду,

Щоб долею вертіть твоєю сяк і так

І славу накликать на тебе та пригоду!..

Та й час би дівчині дівоцькеє гадать:

Не вік же ягоді на гілці червоніти,

Не вік при матері і дівці дівовать...

Ой час теляточко від матки одлучити!..

16 марта 1856 г.

УПАДОК ВЕКА

Печально я гляжу на наше поколенье.

Лермонтов

Як подивлюсь на хист теперішніх людців,

На витребеньки їх... Та що з ними мороки!..

То, далебі, дрючок отак би і вхопив,

Та й ну їх лупцьовать, замірків, на всі боки!

Яка пожива з їх?.. Як з цапа молока!..

Учора - байдики, сьогодні - перелоги;

Косить - живіт болить, жать - спека, бач, така,

До церкви - ніс набряк, попухли литки й ноги!

І кат їх батька зна, над чим таким важким

Дихтовні животи вони понадривали?

Сказать би, не в примір, приміром би таким,

Що над горілкою - так ні!.. Не коштували!

Та й де їм, вишкваркам, горілку ту круглять,

Як їх батьки колись та їх діди кругляли!..

Не вспіють квартою в ротах пополоскать,-

Вже й по-індичому в шинку загерготали!

З похмілля нудяться, їдять за горобця,

Об Се́мені дрижать,⁷⁸ об Пе́трі - зранку мліють,⁷⁹

А схопить трясця: «Гвалт!.. покличте панотця!..

Хай сповіда!..» Притьмом конають і дубіють!

Та й без пропа́сниці - не скілько з їх добра,

І кращих, не в примір, кладуть у домовині!

Худобоньки - дасть біг!.. Ні хати, ні двора,

В великдень - без штанів, в різдво - в старій свитині!

Та ще й яка на їх одежина стирчить!..

Як звізди на небі - на латці латка сяє;

Сорочка - решето; очкур пірнув в живіт,

Манаття з-під матні, мов злодій, виглядає.

І що за пляшкою придбали їх батьки,-

Вони потве́резу протринькали і на́тще;

Не з’їли, не спили, та все, небораки,

На хмари дивлячись, здихають важче й важче!

Ледачий з їх москаль та й миршавий козак!

Чи трапиться стрілять...- Пшик порох на пановці!..

Уже й злякалися! беркиць... об землю бряк!..

«Хто в бога вірує,- кричать,- рятуйте, хлопці!»

І все обридло їм, і все їм не в користь:

Тут не вередить їм, а там друге́ завадить;

Поли́зкають борщу, ковтнуть галушок з шість,-

Уже й кородяться, що й бабка не порадить.

І марно як жили, так марно і помруть,

Як ті на яблуні червиві скороспілки,

Що рано відцвіли та рано й опадуть,

Ніхто по їх душі та й не лизне горілки!

І років через сто на цвинтар прийде внук,

Де грішні кості їх в одну копицю сперли,

Поверне череп їх та в лоб ногою стук,

Та й скаже: «Як жили, так дурнями і вмерли!»

24 марта 1856 г.,

Харьков

«Колись було...»

Колись було,

Та вже давно…

Аж за Богдана Хміля;

Аби папір,

Черкай на спір!

Писалось без портхвіля.

Тепер інак,

Та й мудро так:

Вся сила, бач, в портхвілях!

За те ж не лай

І вибачай,

Що пишуть, мов з похмілля!

Воно й не див!

Бо розум жив

Тогді в старій хатинці,

Тепер зійшов,

Жить перейшов

В мальованім будинці!

2 марта 1857 г.,

Харьков

ПЕРЕЛОЖЕНИЕ ПСАЛМА 125

К тебе возведох очи мои,

живущему на небеси и проч.

До тебе, господи, що там живеш на небі,

Звертаю очі я в пригоді і в потребі.

Як наймит з панських рук рятунку й ласки жде

Або як наймичка прохать до пані йде,

Щоб запобігла їй чим в нуждочці, небозі,-

Так ми шукаємо добра й підмоги в бозі.

Ой, змилуйсь, господи! Та змилуйся ж на нас!

Бо ворог дошкуля до сліз під інший час;

А гірш од всіх чваньки нам допекли ті пишні,

Що тільки, бач, вони святі, а ми всі грішні.

18 ноября 1857 г.,

Харьков

ПЕРЕЛОЖЕНИЕ ПСАЛМА 138

Господи, искусил мя еси

и познал мя еси и проч.

Чи ще ж ти, господи, мене не розізнав?

Чи ще не вивідав, чим був я і чим став?

Чи є ж що із мого життя тобі незвісне,

Яке воно там є, широкеє чи тісне?

Чи наміркуюсь встать, чи сісти, чи лягти,

Вже ти й попередив, вже й думку знаєш ти!

Ти стежки й манівці мої сходив зарання,

Де навпростець іти, а де звернуть з провалля,

І що ж? Знайшов же ти хоч в одному слівці

Облуду на моїм правдивім язиці?

І що теперечки трапляється зо мною,

І що траплялося ще дітською порою,-

Перед тобою все, як в дзеркалі, стоїть;

Де стану, на мені рука твоя лежить.

Ти ж сотворив мене, так і орудуй мною!

Куди звелиш іти - піду я за тобою.

Твій розум до мого,- що небо без границь,

Мій - порох перед ним і пада з ляку ниць,

Куди від духу я твого і де сховаюсь?

Де від лиця твого втечу я і притаюсь?

Чи в небо полину, то й ти ж на небесі,

Чи в пекло зсунуся, то й в пеклі ти ж єси!

Позичу крила я у ранньої зірниці,

Край моря полечу, де й не літали птиці,-

І там поспієш ти рукою захопить,

Другою в глибині мене морській спинить.

І думаю собі: от, може, тьма закриє;

Коли ж дивлюсь, аж тьма, мов ясний день, світліє;

Бо у тебе нема ні мгли, ні темноти,

І ніч твоя - що день, так сяє, як і ти,

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

І із людей ніхто ізроду не пізна,

Де світ заходить твій і де почнеться тьма,

Бо перш, ніж понесла мене в утробі мати,

І перш, ніж почала в пелюшках сповивати,-

Ти в ній сповив мене, ти мною завладав

І з чрева матері на світ мене позвав!

Так дякувать тобі за се дивенне діло,

Що встроїв хитро так мою ти душу й тіло!

І кісточка моя не втаїлась в тебе,

Що нищечком создав ти, боже, од мене,

Ні жилочка, ні хрящ самих дрібненьких діток,

Що десь в бескидах ти зіткав, мов ткач той з ниток.

Ти бачиш все, чого ще я й не починав,

А ще зроблю,- і все ти в книжці записав,

І поряд, день у день, усі мої учинки,

Як трапляться, так в ній стоять до одробинки.

От тим-то, господи, мені ті й люб’язні,

Що люблять твій закон, вподобались тобі,

Бо міру ласк твоїх до нас той тільки б змірив,

Хто по зерну пісок морський злічив і звірив.

Засну - ти сторожем біля мене не спиш!..

Прочумаюсь… зирк! - вп’ять біля мене стоїш!

Ой, час би, господи, з лукавством поквитаться!

А доки ж людям злим над добрими згнущаться?

Геть, п’явки, від мене, що кров людську ссете

І в гордості хулу на бога несете!

Возненавиділи вони тебе, мій боже!

Возненавиджу й я їх, скілько серце зможе!

На їх я глядячи, мов ярий віск, розтав,

Бо ворогів твоїх так взяв би й розірвав!..

Слідкуй за мною скрізь ти, господи мій милий!

Чи де уста мої неправду говорили?

Підслухай ти мої і серце, і язик,

Глянь на стежки мої, чи злий я чоловік?

Чи скривдив я кого, чи не поміг, де треба?

Так наведи ж мене на стежечку до неба!

28 ноября 1857 г.,

Харьков

ПЕРЕЛОЖЕНИЕ ПСАЛМА 132

Се что добро или что красно,

но еже жити братии вкупе и проч.

Нема вже й кращої людської в світі долі,

Як вкупці братики живуть по божій волі,

Так миро дороге лиснить на голові,

По Аароновій стікає бороді

І капа на його одежу саєтову,

Так аєрмонськая, сказать, приміром, к слову,

Роса паде в горах Сіонських з мокрих хмар,

Так і на їх роси́ть із неба божий дар,

А з ним щасливеє життя й благословення,

І буде вік в честі їх у людей імення.

7 декабря 1857 г.,

Харьков

ДО ВАРКИ

Ну, дядино Варко!⁸⁰

Прийшлось було шпарко:

Таке напало,

Опановало,

Що притьмом згинуть

І ноги одкинуть!

Груди підперло,

Нутро замерло;

Очі - цибульки,

На носі бурульки,

А з носа... крий боже!

Що й сказать негоже:

Знай, хлюпа і плюска,

Мов в калюжі гуска!

А в пельці ж то, в пельці!

Неначе в бутельці;

Зашпунтовало,

Замуцьовало,

Що ні ковтнути,

Ані дихнути!

Так тебе скрутить,-

Аж баньки помутить!

А в роті бридко,

Що й плямкнуть гидко:

Приміром, вівці

Стояли на днівці!..

Язик мов з сириці,

На язиці печериці...

Така нудота,

Шо й вмерти б охота!

А тіло мліє,

В очах жовтіє,

І млосно, і нудно,

І так якось чудно:

Все б то на воміти...

От жінка й діти

Голосять: «Тату!

Покличмо в хату

Варку, то, може,

Трохи поможе!»

Покликали Варку,

Піднесли їй чарку:

Вона ж як погляне:

«Се,- каже,- погане!

Се, бач, од пристріту!

Подай воду гріту!»

Подали водиці

І кухоль з полиці.

Звернула до сходу,

Подула на воду.

Перехрестилась

І помолилась;

І над водою -

Кив головою!

Кивала-кивала,

Шептала-шептала,

Подивилась в вічі,

І сплюнувши тричі,

Та й бурх солі в склянку,

Мабуть, з хвиліжанку!

«Випий же,- каже,-

Жінка дьогтем змаже».

Випив, скривився,

Трохи не скрутився!

Бридка од одмінка!

От шмарує жінка;

Вона ж ялозить,

А тут морозить;

А піт підо мною

Ропа ропою!

Я зціплю зуби -

Трусяться губи...

Тут - гульк! - надо мною

Нічною добою

Скоїлось диво -

З сирівцю пиво!

От я й оклигав!

А то б проплигав

По пеклу довгенько...

Ну, дядино-ненько!

Воно за сю ласку

Дав би й на запаску,

Та грошей не маю,

Хіба заспіваю.

А ти, кобзарю,

Заграй про Варю!

Пісня

Ой не вода клубком крутить

В криниці й шумує.

То вдівонька сльози губить

І гірко жалкує.

Ой дарма тій воді литься

З повної криниці,

Як нікому в ній напиться

Свіжої водиці.

Нащо й слізки вдові лити,

Коли той вже в небі,

Що вмів сльози осушити

В незгоді й потребі?

Ой, не горлиця ж на дубі

В діброві воркує,-

То вдова по мужі любім

Стогне і горює.

Не воркуй же ти, горленько,

Так смутно на гілці -

Не почує твій друженько,

Захоплений в сільці!

Плакала й ти, Варю, вволю:

Мертвим сліз не треба;

Тепер дбай на дітську долю.

А долі жди з неба!

28 декабря 1857 г.,

Харьков

ПЕРЕЛОЖЕНИЕ ПСАЛМА 139

Изми мя, господи, от человека лукава;

от мужа неправедна избави мя.

О, вирви, господи, мене з рук чоловіка,

Що шарпає мене, мов горлицю шульпіка!

І од лукавого мене ти слобони,

Бо в серці щось лихе задумують вони

І гострять на мене свої, мов стріли, зуби;

Шукають, де ступлю, вони моєї згуби.

Язик їх - патока, а думка не така -

Отрута лютая, ще гірш от мишака.

О! Визволи мене од хитрих ворогів,

Що підо мною день і ніч копають рів!

Бач, притрусили, як тенета, квіточками!

Бач, під моїми, як капкан, стирчить ногами,

І, мов тим пліточкам, принаду на гачках

Розставили вони скрізь на моїх стежках!

От в смутку я й кажу; ти, госпідь мій, надія,

Рятуй! Бо до землі моя приклякла шия!

Ти ж боронив мене, за мене скрізь знайшовсь,

Як з ворогами я за честь твою боровсь.

Не попусти й тепер мене ти в вражі руки,

Бо так роз’юшаться, що наберусь я муки!

А що ті брехуни на мене там несуть,-

На їх же голови ті кривди і спадуть.

Із неба угілля спаде і злих попалить,

І янгол кари їх на дно до пекла звалить.

Та вже не пановать на світі брехунам,

Не здобровать і злим, що допікають нам.

Хоч присягнуть,- їм суд у господа недовгий,

Всяк одбере своє: зобидчик, пан і вбогий.

Прославить же тебе правдивий чоловік,

Й перед лицем твоїм в раю жив буде ввік.

7 декабря 1858 г.,

Харьков

ПЕРЕЛОЖЕНИЕ ПСАЛМА 90

Живый в помощи вышнего,

в кро́ве бога небесного водворится.

Хто в божій помочі надію положив,

Той в небі з господом, не на землі прожив,

Той скаже: «Господи! Ти в смутку мій рятунок,

В недолі і в біді заслона і притулок;

Бо з ловчого тенет тебе він слобонить

І язики людські об тебе притупить;

Од ворогів тебе плечима він заслонить,

Обгорне крилами, притулить, оборонить;

І правда божа - лук твій буде і сайдак,

І не спітка тебе о півнях переляк,

І гостра днем стріла до тебе не торкнеться;

Тебе нічна мара і денний біс жахнеться.

Махнеш наліво - тут серп тисячу пожне,

Махнеш направо - смерть сто сотень підотне

І все зітре кругом, жалом все злиже, згубить,

А дальше й на ступінь до тебе не підступить;

Ти ж будеш з вишини на світ сей поглядать

І кару грішників очима розмірять.

Бо вся моя в тобі надія за терпіння:

Ти в господі вказав мені моє спасіння.

Ні рана, ані зло тебе не досягне,

Бо янголам звелить він стерегти тебе:

Підхоплять на руки, піднімуться з тобою,

Щоб ти об камінь де не образи́всь ногою,

Роздавиш гаспида і василиска ти,

Застогнуть лев і змій од твоєї п’яти,

І скаже госпідь: він на мене сподівався,

Я слобоню його: зо мною він спізнався;

Попросить він чого - послухаю його,

В пригоді буду з ним; зажуриться чого -

Я розведу журбу і од печалі збавлю.

Прославлю дні його, і дні до днів прибавлю,

І двір життя його я раєм обсажу,

І всім моє йому спасіння покажу.

14 декабря 1858 г.,

Харьков

КОЗАЦЬКА МАТИ

(до П. О. К[улі]ша)⁸¹

Та й хвацька ж то колись була

Козацька мати!..

Еге!.. Була, та поплила:

Її не вертати!

Не слинь, Паньку, і не журись,

Бо й сліз пожальсь, боже;

Найми псавтир та помолись,

Журба не поможе!

Ткни попові коповика

На «Со духи» в церкві:⁸²

Нехай лежать там мовчака

В сирій землі мертві!

Та й ти з попом хоч у кулак

Прохлипай «партесне»…⁸³

А що ж робить, що сталось так…

Царство їй небесне!

_____________

ПРИМІТКИ

ПЕТРО ГУЛАК-АРТЕМОВСЬКИЙ

Дебютувавши в літературі 1817 р., П. Гулак-Артемовський більш-менш регулярно друкував свої вірші лише протягом семи років, доки в Харкові виходили «Украинский вестник» та «Украинский журнал». Після того, як у 1825 р. останній було закрито, він ще опублікував 1827 р. кілька українських віршів у московському журналі «Вестник Европы»; потім поява друком його творів надовго припинилася. З усього поетичного доробку П. Гулака-Артемовського (а нині відомо понад 70 його оригінальних і перекладних віршів) ним самим було опубліковано лише 15 творів українською і 9 - російською мовами. Наприкінці життя поета в журналі «Основа» (1861, № 3) було передруковано більшість опублікованих раніше віршів.

З уже друкованих творів складалася і перша окрема збірка, що вийшла в світ через 12 років після смерті автора («Кобзар П. П. Артемовського-Гулака», Київ, 1877).

Більшість творів П. Гулака-Артемовського побачила світ лише у 80-90-х роках XIX ст. та на початку XX ст. завдяки публікаціям О. Кониського («Світ», 1882, № 2), О. Потебні («Киевская старина», 1888, кн. 5), М. Комарова («Зоря», 1896, № 19-24), Д. Багалія («Киевская старина», 1897, кн. 3; 1903, кн. 9), Ю. Романчука («Записки Наукового товариства імені Шевченка», т. 60, 1904, кн. 4) та ін. Ці публікації були здійснені не лише за автографами, які ще за життя поета, особливо ж після його смерті були розпорошені й значною мірою втрачені, а й за знятими в різний час копіями. З цим, зокрема, пов’язана неусталеність назв багатьох віршів: деякі назви були власне своєрідними авторськими анотаціями-поясненнями і в різних списках варіювалися, інші належать не автору, а публікаторам. З огляду на це в нашому виданні вірші, що не мають авторського заголовка, подаються за їх першим рядком.

Перші спроби текстологічного вивчення і впорядкування поетичної спадщини П. Гулака-Артемовського зробили ще в дореволюційний період О. Потебня, Д. Багалій, В. Доманицький, Ю. Романчук, В. Науменко. За радянського часу найбільше значення мали науково-критичні видання творів П. Гулака-Артемовського, підготовлені І. Айзенштоком у 1927-1930 рр. та в 1964 р. Проте й вони не вільні від цілого ряду текстологічних недоглядів.

У цьому виданні, яке майже повністю обіймає відому на сьогодні поетичну спадщину П. Гулака-Артемовського, всі твори заново звірено з наявними нині рукописними джерелами або першодруками, а також ширше, ніж це робилося досі, прокоментовано, враховуючи здобутки радянського літературознавства у вивченні його творчості.

Зважаючи на те, що правописні норми української літературної мови на той час ще не були усталені, цілий ряд відступів від сучасного правопису (написання типу «тогді», «тілько», «радощю», «ахвинські», «пійду», «зуздріла» та ін.), які трапляються у творах П. Гулака-Артемовського та Є. Гребінки, зберігаються і в нашому виданні. Пояснення слів, які можуть бути незрозумілими сучасному читачеві, дається в словничку наприкінці тому.

ПОЕТИЧНІ ТВОРИ

УКРАЇНСЬКІ ПОЕЗІЇ

СПРАВЖНЯ ДОБРІСТЬ

(Писулька до Грицька Пронози)

Вперше надруковано в уривках (рядки 1-24, 126-129) в кн.: Петров Н. И. Очерки истории украинской литературы XIX столетия. К., 1884, с. 69-70. Повністю вперше опубліковано в «Записках Наукового товариства імені Шевченка» (далі - ЗНТШ), 1904, т. 60, кн. 4, с. 3-8, з численними різночитаннями щодо автографа (вперше опублікованого І. Я. Айзенштоком у вид.: П. Гулак-Артемовський. Твори. Київ - Харків, 1928, с. 99-107).

Автограф з написом: «Переписал автор 7-го июля 1836» зберігається у відділі рукописів Державної публічної бібліотеки ім. М. Є. Салтикова-Щедріна в Ленінграді (далі - ДПБ), ф. 229, № 1, арк. 1-7 зв. На обкладинці його заголовок російською мовою: «Истинная Добродетель. Послание», наприкінці - приписка французькою мовою: «Цей твір, розпочатий 1817 року, ніколи не був ні продовжений, ані закінчений».

Подається за автографом.

Писулька до Грицька Пронози - звернення до українського письменника Квітки-Основ’яненка Григорія Федоровича (1778-1843). Протягом довгого часу внаслідок хибного прочитання автографа ім’я адресата «Писульки» визначалося як «Грицько Проказа».

ПАН ТА СОБАКА

(казка)

Вперше надруковано в журн. «Украинский вестник», 1818, № 12, с. 356-362, під криптонімом «ъ… и… ъ» (останні літери написаних за тодішньою орфографією імені та прізвища автора: «Петръ Артемовскій-Гулакъ»).

Автограф невідомий. Зберігся список невідомою рукою без дати (ДПБ, ф. 229, № 7, арк. 1-5).

Подається за першодруком.

«Казку» П. Гулака-Артемовського написано за мотивами байки «Pan і pies» класика польської літератури XVIII ст. І. Красіцького (1735-1801). В Явтуховій «мотивації» покарання Рябка (рядки 86-110) використано також кілька рядків із сатири І. Красіцького «Pan niewart sługi».

СУПЛІКА ДО ГРИЦЬКА К[ВІТК]И

Вперше надруковано в журн. «Украинский вестник», 1818, № 12, с. 363-365, під криптонімом «ъ… й… ъ».

Автограф невідомий. Зберігся список невідомою рукою без дати (ДПБ, ф. 229, № 7, арк. 5-7).

Подається за першодруком.

«ЗДОРОВ БУВ З ПРАЗНИКОМ, МІЙ ЛЮБИЙ ОЛЕКСІЮ!..»

Вперше надруковано Корнієм Заклинським у празькому журналі «Slavia», 1957, кн. 4, с. 520-521, за списком І. І. Срезневського, зробленим у Празі 17 квітня 1840 р. для чеського поета і вченого Франтішека Ладіслава Челаковського (1799-1852).

Автограф невідомий.

Вірш є частішою поздоровчого листа П. Гулака-Артемовського до його знайомого, харківського чиновника Курдюмова Олексія Омеляновича (в публікації К. Заклинського помилково - «Кудрюмова»). Лист написано 17 березня 1819 р. у зв’язку з іменинами адресата (автор нарікає в ньому на свою хворобу й вибачається, що через неї не може привітати іменинника особисто). Копія І. І. Срезневського зберігається в Літературному архіві Страговської бібліотеки в Празі під шифром Р18 J46.

Подається за першодруком.

СОЛОПІЙ ТА ХІВРЯ, АБО ГОРОХ ПРИ ДОРОЗІ

(казка)

Вперше надруковано в журн. «Украинский вестник», 1819, № 8, с. 80-89, під криптонімом «ъ …. й… ъ». Згодом автор переробив цей твір (пізніша редакція опублікована українським та російським лінгвістом і літературознавцем Олександром Опанасовичем Потебнею (1835-1891) в журналі «Киевская старина», 1888, кн. 5, с. 185-191).

Автограф цієї пізнішої редакції зберігається у відділі рукописів Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР (далі - ІЛ), ф. 66, № 2, арк. 1-5.

Подається за автографом.

Свою «Казку» П. П. Гулак-Артемовський написав за мотивами байки І. Красіцького «Groch przy drodze». Можливо, в заключних рядках П. П. Гулак-Артемовський натякає на діяльність «Філотехнічного товариства» (1811-1818), заснованого в Харкові відомим ученим, громадським і культурним діячем Каразіним Василем Назаровичем (1773-1842). Серед його численних агрономічних, селекційних та інших винаходів, свого часу несправедливо відкинутих (парове опалення, парові сушильні, піч для сухої перегонки дерева і т. д.), були й такі, що не виправдали себе.

ПИСУЛЬКА ДО ТОГО, КОТРИЙ ЩО БОЖОГО МІСЯЦЯ «УКРАЇНСЬКОГО ГІНЦЯ» («УКРАИНСК[ИЙ] ВЕСТНИК») ПО ВСІХ УСЮДАХ РОЗСИЛАЄ

Вперше надруковано в журн. «Украинский вестник», 1819, № 8, с. 90-94, разом із казкою «Солопій та Хівря». В переробленому автором вигляді опублікував О. О. Потебня в журналі «Киевская старина», 1888, кн. 5, с. 192-196.

Автограф зберігається в ІЛ (ф. 66, № 2, арк. 5 зв.- 8 зв.).

Подається за автографом.

ТЮХТІЙ ТА ЧВАНЬКО

(Побрехенька)

Вперше надруковано в журн «Украинский вестник», 1819, № 11, с. 235-236, під криптонімом «ъ… й… ъ». За пізнішим автографом з кількома авторськими виправленнями опублікував О. О. Потебня в журналі «Киевская старина», 1888, кн. 5, с. 196-197.

Автограф зберігається в ІЛ (ф. 66, № 2, арк. 9 - 9 зв.).

Подається за автографом.

У першодруку до епіграфа було вміщено таку примітку редактора «Украинского вестника»: «Эпиграф сей на французском языке сочинен самим автором «Тюхтія та Чванька» и составляет верное изображение сердца и жизни его в миниатюре. Находясь почти беспрерывно и давно уже в болезненном состоянии, он борется с желанием заниматься любимым своим предметом - литературою - и с трудностию удовлетворить желанию своему совершенно. Большую часть сочинений своих, напечатанных и находящихся еще в рукописях, написал он, не вставая с болезненного ложа. При всем том всякой, подобно мне, его знающий, сказать об нем может: «Он плачет для себя, он для других смеется и в шутках, и в слезах - все тот же остается».

ДЕЩО ПРО ТОГО ГАРАСЬКА

Вперше надруковано в журн. «Украинский вестник», 1819, № 11, с. 237-239, під заголовком: «Дещо про Гараська». В доопрацьованому автором вигляді опубліковано О. О. Потебнею в журналі «Киевская старина», 1888, кн. 5, с. 197-199.

Автограф зберігається в ІЛ (ф. 66, № 2, арк. 10-11 зв.).

Подається за автографом.

ДУРЕНЬ І РОЗУМНИЙ

(Приказка)

Вперше надруковано в журн. «Світ», 1882, № 2, с. 242, в статті українського письменника Кониського Олександра Яковича (1836-1900) «Відчити з історії русько-українського письменства XIX віку. II. Петро Артемовський-Гулак».

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 66, № 2, арк. 12.

Подається за автографом.

«Приказка» П. Гулака-Артемовського є перекладом байки І. Красіцького «Mądry і głupi» («Bajki і przypowieści», księga IV, № 26).

ЦІКАВИЙ І МОВЧУН

(Приказка)

Вперше надруковано О. Кониським у журн. «Світ», 1882, № 2, с. 243.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 66, № 2, арк. 12. Подається за автографом.

«Приказка» П. Гулака-Артемовського є перекладом байки І. Красіцького («Bajki і przypowieści», księga III, № 19).

ЛІКАР І ЗДОРОВ’Я

(Приказка)

Вперше надруковано О. Кониським у журн. «Світ», 1882, № 2, с. 243.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 66, № 2, арк. 12 зв.

Подається за автографом.

«Приказка» П. Гулака-Артемовського є перекладом байки І. Красіцького «Doktor і zdrowie».

ТВАРДОВСЬКИЙ

(Малоросійська балада)

Вперше надруковано в журн. «Вестник Европы», 1827, № 6, с. 121-129, без дати, за підписом «Г.», з передмовою редактора журналу М. Каченовського (с. 116-121). Наводячи деякі відомості з української історії, фольклору та етнографії, він зокрема писав:

«Предлагаем читателям нашим стихотворение малороссийское, написанное в Харькове… Теперь, сколько известно, малороссийская словесность поддерживается единственно стихотворениями в забавном или шутливом роде: такова «Энеида» Котляревского; таковы стихи при «Грамматике» г-на Павловского и несколько очень замысловатых пьес, напечатанных в «Украинском вестнике».

Бесспорно, сюда принадлежит и «Твардовский». Польская словесность с некоторого времени хвалится балладою такого же содержания - произведением таланта г-на Мицкевича, отличного поэта. Герой баллады и его союз с бесом известны не менее в Польше и за Днепром, как в Малороссии и Украине: рассказы об удальстве Твардовского, об его приключениях слушаются с неослабным любопытством, и простолюдины поселяне в досужные часы весьма охотно возобновляют чувство страха в своем сердце воспоминаниями о судьбе Твардовского. Баллада малороссийская есть подражание польской».

Передруковано в журналах «Славянин» (1827, № 27) і «Dziennik Warszawski» (1827, т. 9), а також у додатку до збірки «Малороссийские песни, изданные М. Максимовичем» (М., 1827).

Надсилаючи М. Максимовичу свою баладу, в недатованому листі французькою мовою П. Гулак-Артемовський натякав, що з огляду на цензуру він вніс у текст певні пом’якшення: «Повинен вам признатися, що ця дрібничка потрапила до Ваших рук в окремих місцях не такою, якою вона вийшла з-під мого пера. Дуже вимогливий щодо цензури, я був змушений зробити деякі зміни, почасти навіть на шкоду самій баладі; відновлення цих змін збільшило б вартість твору, якщо він її має» (Гулак-Артемовський П. П. Твори. К., «Дніпро», 1964, с. 214).

Текст, опублікований у журналі «Славянин», був випущений також окремою відбиткою: «Твардовский. Малороссийская баллада. Соч[инение] Петра Гулак-Артемовск[ого]. Санкт-Петербург, напечатано в типографии императорской Российской академии, 1827» (цензурний дозвіл 12 серпня 1827 р.), в окремих примірниках якої (ДПБ, ф. 229, № 6; ІЛ, ф. 66, № 6) автор зробив кілька виправлень,- можливо, саме в тих місцях, які він мав на увазі в цитованому листі до М. Максимовича.

Автограф невідомий.

Подається за примірником окремої відбитки видання 1827 р. з авторськими виправленнями (ДПБ, ф. 229, № 6).

Твір П. Гулака-Артемовського написано за мотивами балади А. Міцкевича «Pani Twardowska». За свідченням одного із сучасників, сам Міцкевич, «не потураючи своєму авторському самолюбству, визнавав, нібито українська переробка вища за оригінал» (див.: «Русский биографический словарь», Спб., 1900, т. 2, с. 326).

РИБАЛКА

(Малоросійська балада)

Вперше надруковано в журн. «Вестник Европы», 1827, № 20, с. 288-290, під заголовком «Рыбак. Малороссийская баллада. (Из Гете)», під криптонімом «-й-», з датою: «27 октября 1827» і передмовою редактора М. Каченовського:

«Всякому счастливому произведению истинного таланта желаем такого успеха, какой имел «Твардовский».⁸⁴ Без предварительных внушений, без посредства слишком уже известных способов втираться в храм славы, баллада любезного нашего поэта в короткое время была напечатана три раза. Слышно, впрочем, что между благосклонными читателями стихотворений малороссийских есть и неблагосклонные к сему наречию, хранящемуся в устах пяти миллионов соотчичей наших и по многим отношениям драгоценному для славянского филолога. Несговорчивых мудрено переубедить; но для других мы сошлемся на аллеманские стихотворения покойного Гебеля, с любопытством и наслаждением читаемые во всех государствах Германии, частию напечатанные и у нас рядом с некоторым из прекрасных переводов В. А. Жуковского.⁸⁵ Кажется, позволено просить снисхождения к наречию многочисленных однородцев, соотечественников и сограждан наших, снисхождения, подобного тому, какое оказывают немцы к остаткам языка, уцелевшим в одном уголке прежней Швабии.

Почтенный поэт, упомянув о некоторых особливых побуждениях, заставивших его передать на родном языке⁸⁶ своем Гетеву балладу, говорит далее в обязательном письме к редактору, что, между прочим, и по влечению любопытства захотел он попробовать: нельзя ли на малороссийском языке передать чувства нежные, благородные, возвышенные, не заставляя читателя или слушателя смеяться, как от «Энеиды» Котляревского и от других с тою же целью писанных стихотворений? Указывая далее на некоторые народные песни малороссийские, на песни самые нежные, самые трогательные, он с благородною неуверенностью в успехе выдает балладу свою единственно как простой опыт. Судьба сего стихотворения будет решена знатоками и любителями малороссийского слова. Нам остается только поставить на вид одно обстоятельство: как в «Твардовском» выдержан сочинителем тон мужеско-гайдамацкий, так здесь принят им женский малороссийский способ объяснения».

З кількома дрібними виправленнями й доданим епіграфом із Гете, під криптонімом ***, без дати, передруковано в альманаху «Утренняя звезда. Собрание статей в стихах и в прозе», Харків, 1834, кн. 2, с. 71-73.

Зберігся авторизований список (без дати) рукою дружини поета Єлизавети Федорівни у зшитку з написом П. П. Гулака-Артемовського французькою мовою: «Зошит, переписаний Єл[изаветою] А[ртемовською]-Г[улак] 1836» (ДПБ, ф. 229, № 3, арк. 19-20 зв.).

Автограф балади з дарчим написом «В знак искреннейшей благодарности посвящается его превосходительству Александру Димитриевичу Засядке» зберігається в складі зібрання П. Я. Дашкова у відділі рукописів Інституту російської літератури (Пушкінського Дому) АН СРСР (далі - ІРЛІ): ф. 93, оп. 3, № 402. Під текстом криптонім «-й-» і дата: «27 октября 1827», як у першодруку «Вестника Европы», але враховано й дрібні поправки, внесені поетом при публікації в «Утренней звезде» 1834 р. Поверх рядків у цьому автографі зроблено два власноручних виправлення, відсутні в тексті «Утренней звезды» - в рядках:

Серденько щось Рибалочці віщує:

Чи то тугу, чи то переполох

слово «тугу» виправлено на «журбу» (й таким чином усунуто невірний наголос); у рядках:

Ой, я не з тим прийшла сюда,

Щоб намовлять з води на парубка невзгоду

російське слово «невзгоду» замінено на українське «пригоду». Таким чином, автограф, подарований О. Д. Засядьку, очевидно, відбиває останню стадію роботи поета над текстом балади.

Подається за автографом.

Твір є перекладом балади Гете «Der Fischer».

Засядько Олександр Дмитрович (1779-1837) - генерал-лейтенант артилерії. Походив з «малоросійських дворян» Полтавської губернії, брав участь в італійських походах Суворова, кількох російсько-турецьких війнах та Вітчизняній війні 1812 р., під час якої командував артилерійською бригадою. Згодом був начальником Петербурзького артилерійського училища й Охтенського порохового заводу. З 1832 р. жив у Харкові, де й помер.

БАТЬКО ТА СИН

(Басня)

Вперше надруковано в журн. «Вестник Европы», 1827, № 22, с. 130-131, під заголовком «Казка», з датою: «29 октября 1827 г.», під криптонімом N. У виправленому автором варіанті з підзаголовком «Басня» й під криптонімом *** (без дати) передруковано в альманаху «Утренняя звезда», Харків, 1834, кн. 2, с. 74-75.

Автограф невідомий. Зберігся авторизований список 1836 р. рукою дружини поета (ДПБ, ф. 229, № 3, арк. 21).

Подається за авторизованим списком.

Твір написано за мотивами байки І. Красіцького «Dziecię і Ojciec».

ДВІ ПТАШКИ В КЛІТЦІ

Уривок байки (останні п’ять рядків) вперше надруковано в кн.: Петров Н. И. Очерки истории украинской литературы XIX в., с. 70; повністю вперше опублікував український літератор Юліан Семенович Романчук (1842-1932) у вид.: Твори І. Котляревського, П. Артемовського-Гулака, Є. Гребінки. Львів, 1904, с. 381.

Автограф невідомий. Зберігся авторизований список 1836 р. рукою дружини поета з численними різночитаннями щодо першодруку 1904 р, (ДПБ, ф. 229, № 3, арк. 21 зв.).

Подається за авторизованим списком.

Твір є переробкою байки І. Красіцького «Ptaszki w klatce».

РИБКА

(Басня)

Вперше надруковано в журн. «Вестник Европы», 1827, 22, с. 131-132, під заголовком «Рибочка. (Казка)», під криптонімом N. Передруковано у виправленому автором варіанті, із заголовком «Басня» й під криптонімом *** в альманаху «Утренняя звезда», Харків, 1834, кн. 2, с. 76 (в обох публікаціях - без дати написання).

Автограф невідомий. Зберігся авторизований список, без дати (ДПБ, ф. 229, № 3, арк. 22-23).

Подається за авторизованим списком.

Твір є переробкою байки І. Красіцького «Rybka mala і szczupak».

ДО ПАРХОМА. I

Вперше надруковано в журн. «Вестник Европы», 1827, № 22, с. 134-135, під заголовком «Две оды Горациевы. До Пархома. II», під криптонімом N. Передруковано у виправленому автором варіанті в альманаху «Утренняя звезда», Харків, 1834, кн. 2, с 78-79, під криптонімом *** та з іншою нумерацією: «До Пархома. I».

Автограф невідомий. Зберігся авторизований список, без дати написання (ДПБ, ф. 229, № 3, арк. 15-16).

Подається за авторизованим списком.

Твір написано за мотивами оди Горація «Aequam memento rebus in arduis» (кн. II, ода 3), початок якої взято за епіграф.

ДО ПАРХОМА. II

Вперше надруковано в журн. «Вестник Европы», 1827, № 22, с. 133-134, під заголовком «Две оды Горациевы. До Пархома. I», під криптонімом N. Передруковано в альманаху «Утренняя звезда», Харків, 1834, кн. 2, с. 80-81, під криптонімом ***, під заголовком «До його ж», з іншою нумерацією: II.

Автограф невідомий. Зберігся авторизований список, без дати (ДПБ, ф. 229, № 3, арк. 17-19).

Подається за авторизованим списком.

Твір написано за мотивами оди Горація «Tu ne quaesieris, scire nefas, quem mihi, quem tibi» (кн. I, ода 11), початок якої взято за епіграф.

XIV ОДА ГОРАЦІЯ, КНИГА II

Вперше надруковано українським бібліографом і критиком Комаровим Михайлом Федоровичем (1844-1913) у журн. «Зоря», 1896, № 21, с. 415-416; за іншим джерелом - українським істориком і літературознавцем Дмитром Івановичем Багалієм (1857-1932) у журн. «Киевская старина», 1897, кн. 3, с. 484-486.

Автограф невідомий. Зберігся авторизований список 1836 р. рукою дружини поета, без дати написання (ДПБ, ф. 229, № 3, арк. 2-5).

Подається за авторизованим списком.

Вірш є переробкою оди Горація «Eheu! fugaces, Posthume, Posthume…» (кн. II, ода 14), початок якої взято за епіграф.

IX ОДА ГОРАЦІЯ, КНИГА II

Вперше надруковано О. Я. Кониським у журн. «Світ», 1882, № 2, с. 241-242; за іншим джерелом - О. О. Потебнею в журн. «Киевская старина», 1888, кн. 5, с. 206-208.

Автограф з датою «25 февраля 1832 г.» зберігається в ІЛ, ф. 66, № 1. Зберігся список 1836 р. рукою дружини поета (ДПБ, ф. 229, № 3, арк. 6-8), в якому є авторські примітки французькою мовою (тут подаються курсивом у лапках) до кількох рядків цього вірша:

Бач, ярепудова збентрежилась ляхва - «Натяк на нерозумний проект поляків воскресити Річ Посполиту». (Національно-визвольне повстання на захоплених Росією польських землях у листопаді 1830 - вересні 1831 р., провідну роль в якому відігравали шляхетсько-аристократичні кола, П. Гулак-Артемовський оцінює з реакційних, вірнопідданських позицій).

Та вже й натикали в Варшаві ви добра! - «Натяк на укріплення в Варшаві». (Були зведені наприкінці літа 1831 р. для оборони міста від царських військ.)

І щоб тернівки всім було по добрій чарці! - «Автор вірша був у Полтаві саме в момент прибуття до князя Репніна кур’єра з повідомленням про здобуття Варшави російськими військами під начальством фельдмаршала графа Паскевича».

Подається за автографом.

Твір є переробкою оди Горація «Non semper imbres nubibus hispidos» (кн. II, ода 9), початок якої взято за епіграф.

XXXIV ОДА ГОРАЦІЯ, КНИГА I

Вперше надруковано О. Я. Кониським у журн. «Світ», 1882, № 2, с. 242; за іншим джерелом - О. О. Потебнею в журн. «Киевская старина», 1888, кн. 3, с. 201-206.

Автограф невідомий. Збереглося кілька списків:

1. Авторизований список 1836 р. рукою дружини поета (ДПБ, ф. 229, № 3, арк. 9-14).

2. Список у зшитку, що належав Станіславському Антону Григоровичу (1817-1870) - професору державного права Казанського і Харківського (з 1857 р.) університетів (ЦНБ АН УРСР, ф. X, № 3, арк. 6 зв.- 9). Напис рукою А. Станіславського (польською мовою) на першій сторінці: «Автограф, надісланий мені поетом 2 січня 1856 р. у Харкові», що стосується власноручно скопійованих автором чотирьох віршів з циклу «В Полтаву, моей милой Полинашке», доводить, що IX, XIV і XXXIV оди Горація переписано до цього зшитку близько вказаної дати.

3. Авторизований список невідомою рукою (ІЛ, ф. 66, № 1, арк. 1-4 зв.). Поставлену тут (чорнилом) дату «1823» закреслено олівцем і змінено на «1848». Власноручні авторські виправлення зроблено поверх попереднього тексту, ідентичного зі списками ДПБ і ЦНБ АН УРСР. Таким чином, хоча список, що зберігається в ІЛ, датується раніше від списку в зшитку А. Станіславського, він відбиває пізнішу стадію роботи П. Гулака-Артемовського над текстом цього твору.

Подається за списком, що зберігається в ІЛ.

Твір написано за мотивами оди Горація «Parcus deorum cultor et infrequens» (кн. I, ода 34), початок якої взято за епіграф.

«ПЕТРО МУЖИК НЕПОКАЗНИЙ…»

Вперше надруковано Д. І. Багалієм у журн. «Киевская старина», 1897, кн. 3, с. 487-488.

Автограф невідомий. Зберігся авторизований список з виправленнями й нотаткою П. Гулака-Артемовського французькою мовою: «Цю дрібничку було написано в Санкт-Петербурзі 3 березня 1833 р. в домі його превосходительства п. Лонгінова, статс-секретаря її імператорської величності, саме тоді, коли автор дістав його дозвіл повернутися до Харкова» (ДПБ, ф. 229, № 5, арк. 1-2).

Після рядка «Чого Петрова душка забажала» в списку зроблено пропуск, позначений двома рядками крапок, на місці яких рукою автора вписано рядок «Усе побачила, всього покуштовала». Два рядки крапок після рядка «Перед Петром москаль рушницю підіймає» лишилися в списку нерозкритими.

Подається за авторизованим списком.

Лонгінов Микола Михайлович (1780-1853) - петербурзький чиновник, статс-секретар і член Державної ради. Завідував усіма учбовими та благодійними закладами «відомства імператриці Марії Федорівни», до якого належали Харківський та Полтавський інститути шляхетних дівчат, де служив П. Гулак-Артемовський. Виявляв до поета прихильність і покровительство.

«А ДОКИ Ж НАМ У ПОЛТАВІ…»

Вперше надруковано Д. І. Багалієм у журн. «Киевская старина», 1897, кн. 3, с. 476.

Автограф зберігається в ДПБ (ф. 229, № 2, арк. 1). На автографі написи чорнилом, рукою автора: «На отъезд из Полтавы Н. М. Л. 22-го мая 1842 г.» та олівцем, іншою рукою: «Николая Михайловича Лонгинова; статс-секретаря».

Подається за автографом.

«СИДИТЬ ПЕТРО У ПОЛТАВІ…»

Вперше надруковано Д. І. Багалієм у журн. «Киевская старина», 1897, кн. 3, с. 486.

Автограф зберігається в ДПБ (ф. 121, № 4, арк. 1). Після тексту вірша в автографі є приписка П. Гулака-Артемовського до А. Вагнера: «А куди ж Ви мене, Андрію, загарбаєте? Куди мене дінете, куди мене запровторите? Яку хату помелом моїм будете мести? Яку дірку мною заткнете? 24 июня 1848 г. П. А. Г.».

Подається за автографом.

Вагнер Андрій Андрійович (1774-1864) - петербурзький чиновник, помічник М. М. Лонгінова. Прихильно ставився до П. Гулака-Артемовського й багато йому допомагав.

Побоювання Гулака-Артемовського були пов’язані зі змінами в керівництві Полтавського інституту: замість попередньої начальниці Засс Софії Іванівни (1766-1852), яка була переведена до Патріотичного інституту в Петербурзі (виїхала з Полтави 3 лютого 1848 р.), призначено Щербиніну Єлизавету Павлівну. Вірш написано напередодні приїзду до Полтави П. Гулака-Артемовського (який був тоді «почесним членом ради інституту по учбовій частині») та його зустрічі з М. М. Лонгіновим, що прибув туди на випускні іспити й привіз із собою нові призначення (див.: «Полтавские губернские ведомости. Неофициальная часть», № 6, від 11 лютого; № 26 від 30 червня; № 35, від 1 вересня 1848 р.).

«НАДУДЛИВСЬ ЧАЮ…»

Вперше надруковано Д. І. Багалієм у журн. «Киевская старина», 1897, кн. 3, с. 487.

Автограф невідомий. Зберігся список (ДПБ, ф. 229, № 5, арк. 3-3 зв.) з позначкою, яка розкриває обставини написання вірша: «в Капитольске, 9 июня 1851», пояснювальною припискою іншою рукою: «Имение Н[икано]ра Михайловича Лонгинова близ г. Изюма)».

Подається за списком.

Лонгінов Никанор Михайлович - брат М. М. Лонгінова, знайомий П. Гулака-Артемовського.

«БУЛИ Ж МИ І В СВЯТИГОРСЬКІМ…»

Вперше надруковано Д. І. Багалієм у журн. «Киевская старина», 1897, кн. 3, с. 480-481.

Зберігся автограф з датою: «12 июня 1851» (ДПБ, ф. 229, № 2, арк. 3).

Подається за автографом.

«ГОЛИВСЯ Я НА ТИЖДЕНЬ РАЗ…»

Вперше надруковано Д. І. Багалієм у журн. «Киевская старина», 1897, кн. 3, с. 476-477.

Зберігся автограф з датою: «20 июня 1851. Полтава» (ДПБ, ф. 229, № 2, арк. 4-4 зв.).

Вірш звернено до А. А. Вагнера, що прибув з Петербурга на випускні іспити в Полтавський інститут шляхетних дівчат.

«Як тілько задзвонять чотири годинки...»

Вперше надруковано Д. І. Багалієм у журн. «Киевская старина», 1897, кн. 3, с. 477.

Зберігся автограф у листі П. П. Гулака-Артемовського до А. А. Вагнера, з датою: «21 июня 1851. Полтава» (ДПБ, ф. 121, № 4, арк. 2 зв.): «Жена моя, достойно уважаемый Андрей Андреевич, свидетельствуя Вам искреннейшее почтение, радостно, к радости моей, извещает меня, что почтенные родные ваши, Гофманны, избрали дом мой для постоянного в нем квартирования и содружества с нами. Полагая, что и Вы разделите с нами удовольствие подобного сожизния, поспешу признательно обнять Вас за прочтенную мною рукопись: говорю - поспешу, коли то покличе, а коли наше не в лад, то ми з своїм і назад!»

Подається за автографом.

«Послухав жінку...»

Вперше надруковано Д. І. Багалієм у журн. «Киевская старина», 1897, кн. 3, с. 477-478.

Зберігся автограф з датою: «23 июня 1851. Полтава» (ДПБ, ф. 229, № 2, арк. 5).

Подається за автографом.

«Ой, мені тяжко!...»

Вперше надруковано Д. І. Багалієм у журн. «Киевская старина», 1897, кн. 3, с. 478-479.

Зберігся автограф у листі П. П. Гулака-Артемовського до А. А. Вагнера французькою мовою, з датою: «26 июня 1851. Полтава» (ДПБ, ф. 121, № 4, арк. 4-4 зв.): «Ця дрібничка може становити хіба що сьогоденний інтерес, дорогий і шановний Андрію Андрійовичу! Як Вам відомо, мені сьогодні нема чого робити й треба було чимось заповнити цей порожній ранок; ось чому я роблю все абияк, принаймні погасив борг у своєму листуванні з дружиною й дітьми. Киньте мене (швырните меня) до ніг його превосходительства, нашого ангела-хранителя. Вітання! Шаноба й дружба!» Перед текстом вірша позначка автора: «NB. На голос малороссийской кобз[арской] песни: «Ой, піду я до владики попа позивати».

Подається за автографом.

«Андрію! Андрію!...»

Вперше надруковано Д. І. Багалієм у журн. «Киевская старина», 1897, кн. 3, с. 479.

Зберігся автограф з датою: «29 июня 1851. Полтава» (ДПБ, ф. 229, № 2, арк. 2).

Вірш, власне, є запискою до А. А. Вагнера, надісланою з метою з’ясувати, чи буде М. М. Лонгінов присутній на прилюдному іспиті в Полтавському інституті шляхетних дівчат. Під текстом вірша вітання французькою мовою: «Привіт! Повага й дружба!»

Подається за автографом.

«А що ж оце, Андрію?..»

Вперше надруковано Д. І. Багалієм у журн. «Киевская старина», 1897, кн. 3, с. 479-480.

Зберігся автограф з датою: «30 июня 1851. Полтава» (ДПБ, ф. 121, № 4, арк. 6-7).

У цьому вірші П. П. Гулак-Артемовський ділиться з А. А. Вагнером враженнями від випускного концерту вихованок Полтавського інституту шляхетних дівчат. Після тексту вірша приписка до А. А. Вагнера французькою мовою: «Я погано почуваю себе, дорогий і шановний Андрію Андрійовичу! На мій великий подив, Ви не були вчора на музичному вечорі. Що ж, Ви шкодуватимете про це все життя. Мадмуазель Ган була чарівною, незрівнянною! Та все ж мені не весело. Проте і в радостях своїх, і в смутках я молюся про Ваше здоров’я і благополучність».

Подається за автографом.

«Світить місяць у віконце…»

Вперше надруковано Д. І. Багалієм у журн. «Киевская старина», 1897, кн. 3, с. 482.

Збереглися два автографи: в листі П. П. Гулака-Артемовського до М. М. Лонгінова від 12 січня 1852 р. (ІРЛІ, № 23.597, арк. 37-38) та в його ж листі до А. А. Вагнера від 23 січня 1852 р., з кількома виправленнями й припискою французькою мовою: «Отаке послання, дорогий і шановний Андрію Андрійовичу, відправив я 12 січня моєму високоповажаному доброчинцеві. Чи не розгладить воно хоч на мить зморшки Вашого чола?» (ДПБ, ф. 121, № 4, арк. 11-12 зв.).

Подається за автографом, що зберігається в ДПБ.

Цей і три наступних вірші виникли в зв’язку з нагородженням П. П. Гулака-Артемовського орденом св. Станіслава першого ступеня. Указ про це видано 1 січня 1852 р., проте відповідна грамота й орденський знак надійшли до Харкова лише 26 січня; ця затримка дуже турбувала П. П. Гулака-Артемовського й спричинилася до написання кількох його віршів і листів.

«Писав пан: звізду дав...»

Вперше надруковано Д. І. Багалієм у журн. «Киевская старина», 1897, кн. 3, с. 482-483.

Збереглися два автографи: в листі П. П. Гулака-Артемовського до М. М. Лонгінова від 20 січня 1852 р. (ІРЛІ, № 23.597, арк. 39-40) та в його ж листі до А А. Вагнера від 23 січня 1852 р. з припискою французькою та російською мовами: «Такою була моя друга ієреміада, яку я надіслав моєму ангелу-хранителю 20 січня поточного року, вельмидорогий і вельмишановний Андрію Андрійовичу! Чи не знайде вона відгук у Вашому серці? П. А. Г. 23 января 1852. Харьков».

Вот уже минуло 24 дня с того дня, как грамота подписана, а св. Станислава нет как нет. Это необъяснимо! Непостижимо!» (ДПБ, ф. 121, № 4, арк. 9-10).

Подається за автографом, що зберігається в ДПБ.

«Чого ж мені журитися?...»

Вперше надруковано Д. І. Багалієм у журн. «Киевская старина», 1897. кн. 3, с. 489.

Зберігся автограф у листі П. П. Гулака-Артемовського до М. М. Лонгінова від 13 лютого 1852 р. (ІРЛІ, № 23.597, арк. 45) та список невідомою рукою (ДПБ, ф. 229, № 5, арк. 4-4 зв.).

Подається за автографом.

ЦОКОТУСІ

Вперше надруковано М. Ф. Комаровим у журн. «Зоря», 1897, № 20, с. 387, без дати.

Автограф невідомий.

Подається за першодруком.

Свого часу авторство П. П. Гулака-Артемовського ставилося під сумнів (див.: ЗНТШ. т. 60, 1904, кн. 4, с. 13), поки в його листі до М. М. Лонгінова від 13 лютого 1852 р. не було виявлено (див. коментарі І. Я. Айзенштока у вид.: Гулак-Артемовський П. Твори, К., «Дніпро», 1964) перші вісім рядків цього вірша з кількома різночитаннями порівняно з першодруком:

Поїхала Химка

Допрядать починка;

Випряла з півміток -

Все з брехливих ниток;

Брехнею заткала;

І що не ступить,

То все збрехала…

А хто ж їх купить?

У цьому листі П. П. Гулак-Артемовський так характеризує описаний у вірші прототип - начальницю Полтавського інституту шляхетних дівчат Холмську (на прізвисько «Дрофа»): «У нас она постоянно слывет под фирмою нечесанной чушки и задрипанки Химки, или Химки-брехливки. Никто лучше ее не олицетворяет собою хохлацкой поговорки: «Брехати - не ціпом махати!»… С этим прекрасным талантом, так назидательным для любознательного юношества, она соединяет и неоцененный дар бессовестного незлобия: вы уличили ее при всех, например, в бесстыдной лжи и клевете? Она не в претензии! Только немножко заикает, обратится к следующей лжи, зароется преспокойно в пуховик - и на другой день, с растрепанной и усеянной пухом головой, как в страусовых перьях, с кабацкой веселостью и приемами, встречает вас как ни в чем не бывало! Как с гуся вода!» (ІРЛІ, № 23.597, арк. 46 зв.).

«Ну, вже-таки далась взнаки…»

Вперше надруковано Д. І. Багалієм у журн. «Киевская старина», 1897, кн. 3, с. 489-491.

Зберігся автограф у недатованому листі П. П. Гулака-Артемовського до М. М. Лонгінова (весна 1852 р.). У цьому листі вірш має таке продовження: «Коли моєї розмови не втнете, за що ж мене кобените? Коли моїх віршей не читаєте, за що ж мене потріпуєте і лаєте? От, бач, змінився та й зледащився? Та над яким же гаспидом буду я працювати і бебехи надривати? Була робота,- була й охота; лежав на шиї обов’язок,- ну й роботи було чимало в’язок. Було діло,- ну й робить кортіло; а коли тепер від обов’язку навтікачи, так поневолі треба лежати на печі. От і лежимо, і їмо, і п’ємо, і спимо, і встаємо та вп’ять лежимо, і їмо, і п’ємо, і спимо! Запряжіть у діло, потягнем сміло, накиньте ярмо - то й повеземо. Чи ясно, чи хмарно, нам і так гарно. А хліба треба? Упаде з неба. А в небі не стане? Жінка достане: нехай канючить та діток учить! А ми собі на думці,- та сього буцім і не вважаємо, і, теє то як його, так собі і пануємо, і ніс догори пиндючимо, і, знай, то і діло, що мацаємось за груди, чи вона - ота Біла Галка - стирчить, та сяє, та народ лякає» (ІРЛІ, № 23.597, арк. 54).

Зберігся також список невідомою рукою, з датою: «Март 1852. Харьков» (ДПБ, ф. 229, № 5, арк. 5-6). Подається за автографом.

Як видно з дальшого тексту цитованого листа до М. М. Лонгінова, П. П. Гулак-Артемовський хотів знову зайняти посаду ректора Харківського університету й просив М. М. Лонгінова поклопотатися за нього.

ПЕСНЯ КОРМИЛИЦЫ СОНИЧКИ

Вперше надруковано Д. І. Багалієм у журн. «Киевская старина», 1903, кн. 9, с. 102.

Зберігся автограф з датою: «16 октября 1852 г. Харьков» (ДПБ, ф. 236, № 186, арк. 1-1 зв.).

Вірш написано у формі діалога.

«Сидить Абдул...»

Вперше надруковано в журн. «Киевская старина», 1887, кн. 12, с. 801-802, в записі І. П. Сокальського з такою приміткою публікатора: «Предлагаемые стихотворения написаны покойным поэтом в самом начале Крымской войны, в конце 1853 или в начале 1854 года, вскоре после Синопской битвы, и в свое время читались с восторгом на всем юге России. Мною записаны они тогда же в Одессе, во время службы моей в Ришельевском лицее, и недавно отысканы в ворохе старых бумаг. Не помню, чтобы они когда-либо были напечатаны. Во всяком случае, не лишне освежить их в памяти».

За списком Публічної бібліотеки в Петербурзі (сучасний шифр - ДПБ, ф. 229, № 5, арк. 9-10) опубліковано Д. І. Багалієм у журналі «Киевская старина», 1897, кн. 3, с. 491-493.

Автограф невідомий. Збереглося кілька списків:

1) Список невідомою рукою, з пояснювальним заголовком: «На победы русских над турками, одержанные генерал-лейтенантом Андронниковым в Азии 14 и вице-адмиралом Нахимовым 18 ноября 1853 года, на порте Синопа», з датою: «6 декабря 1853 года, Харьков» (ДПБ, ф. 229, № 5, арк. 9-10);

2) Список з пояснювальним заголовком: «По случаю одержанной кн[язем] Андронниковым победы над турками и истребления турецкой эскадры вице-адм[иралом] Нахимовым» і написом: «Переписано сыном автора Иосифом Петровичем Артемовским-Гулаком, служившим по м[инистерст]ву г[осударственны]х им[ущест]в. Ныне отставной тайный советник». У списку бракує дати й однієї строфи (від слів: «Та все ж лизнув…» до «…на морді синиці» - ДПБ, ф. 229, № 5, арк. 7-8);

3) Список невідомою рукою, в якому текст вірша є продовженням іншого твору П. П. Гулака-Артемовського: «Ой, не мандруй, султане…» (ІРЛІ, № 7677). У списку бракує дати й тієї ж строфи.

Подається за першим із згаданих списків.

«Що там у хріна...»

Вперше надруковано Д. І. Багалієм у журн. «Киевская старина», 1897, кн. 3, с. 493-494.

Автограф невідомий. Зберігся список з датою: «12 декабря 1853 г., Харьков» і пояснювальним написом: «На разбитие ген[ерал]-ад[ъютантом] Бебутовым 19 ноября 1853 года в Азии 36-тысячного турецкого корпуса, состоявшего под началом Абди-паши. Послание П. И. Л[онгино]вой в ответ на ее записку с первым известием об этой победе» (ДПБ, ф. 229, № 5, арк. 11-12 зв.).

Лонгінова Прасковія Іванівна - кума П. П. Гулака-Артемовського, дружина харківського поміщика Лонгінова Никанора Михайловича.

Подається за списком ДПБ.

«Ой, не мандруй, султане...»

Вперше надруковано в журн. «Киевская старина», 1887, кн. 12, с. 800-801, у записі І. Сокальського. За списком Публічної бібліотеки в Петербурзі (сучасний шифр: ДПБ, ф. 229, № 5, арк. 13-14 зв.) надруковано Д. І. Багалієм у журналі «Киевская старина», 1897, кн. 3, с. 494-496.

Автограф з датою: «16 декабря 1853 года, Харьков», під заголовком: «Совет султану Абдул-Меджиду по поводу его затеи перенести свой двор, знамя и сорочку Магомета в Адрианополь для воспламенения большего фанатизма и большей ненависти в турках к русским в войне с ними 1853-1854 года» зберігається в архіві російського письменника Данилевського Григорія Петровича (1829-1890) (ДПБ, ф. 236, № 186, арк. 2-3 зв.). Збереглося також кілька списків:

1. Список невідомою рукою, з датою: «12 декабря 1853 года, Харьков», під заголовком «Песня козацкая», з кількома різночитаннями (ДПБ, ф. 229, № 5, арк. 15-16);

2. Список невідомою рукою, з датою: «16 декабря 1853 года, Харьков», під заголовком «Совет султану на затею его перенести свой двор, знамя и сорочку Магомета в Адрианополь» (ДПБ, ф. 229, № 5, арк. 13-14 зв.).

3. Список невідомою рукою, в якому вірші «Он, не мандруй, султане» та «Сидить Абдул» об’єднані в один твір (ІРЛІ, № 7677).

Подається за автографом.

«У Полтаві, в славнім місті…»

Вперше надруковано в журн. «Киевская старина», 1896, кн. 1, с. 18-20, під заголовком: «В заключение последнего экзамена в Полтавском институте 6 февраля 1854 года». За списком Публічної бібліотеки в Петербурзі опублікував Д. І. Багалій у журналі «Киевская старина», 1897, кн. 3, с. 500-501.

Автограф невідомий.

Зберігся список під заголовком: «Последний экзамен, произведенный мною воспитанницам Полтавского института в январе и феврале 1854 г.», без дати (ДПБ, ф 229, № 5, арк. 26-26 зв.), а також список рукою харківського педагога, тестя І. І. Срезневського, Тюріна Федора Леонтійовича (ІЛ, ф. 66, № 20). Цей список має ряд різночитань порівняно з попереднім, зокрема він більший на одну строфу, в якій є автобіографічна згадка:

Хто ж їм стих оцей трудненький

Так завдав раненько?

- Із Харкова дяк старенький

Петро Гулаченко.

Подається за списком ДПБ.

«Тим до тебе не хожу...»

Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник», 1926, кн. 10, с. 135-136, під заголовком: «Ответ моему соседу Никанору Михайловичу Лонгинову на его запрос, почему я его давно не навещаю» (о публікації ЛНВ помилково - «Никифору Михайловичу»).

Автограф невідомий.

Подається за першодруком.

«Що там пани народ му́тять?…»

Вперше надруковано Ю. Романчуком у ЗНТШ, т. 60, 1904, кн. 4, с. 9, під заголовком: «До Юхима. На приглашение участвовать в лотерее-аллегри. (Экспромт)».

Автограф невідомий.

Подається за першодруком.

Адресат вірша не встановлений.

«Не виглядай, матусенько...»

Вперше надруковано М. Ф. Комаровим у журн. «Зоря», 1896, № 2, с. 386, без дати, під заголовком: «Матері-удові; на смерть Н. А. Купчинова». Зберігся автограф під заголовком: «Овдовевшей матери семейства В. И. Кпчнв-ой». На першій сторінці зшитка напис польською мовою харківського професора А. Станіславського: «Автограф, присланий мені поетом 2 січня 1856 р. у Харкові» (ЦНБ АН УРСР, ф. X, № 3, арк. 1).

Подається за автографом.

Другу строфу цього вірша А. Станіславський процитував у своїй промові на похороні П. П. Гулака-Артемовського.

Вірш адресовано Купчиновій Варварі Іванівні, знайомій поета (див. також вірш «До Варки»).

В Полтаву, моей милой Полинашке

I. «Коли б тебе, Полінашко...»

Вперше надруковано в журн. «Киевская старина», 1901, кн. 5, с. 76-77.

Зберігся автограф, подарований 1856 р. А. Станіславському (ЦНБ АН УРСР, ф. X, № 3, арк. 2). Подається за автографом.

II. «Віє вітер, несе пташку,...»

Вперше надруковано Д. І. Багалієм у журн. «Киевская старина», 1903, кн. 9, с. 97-98, під заголовком: «В Полтаву, моей милой дочери А. П. А[ртемовск]ой-Г[ула]к».

Автограф невідомий.

Подається за першодруком.

III. «Текла річка...»

Вперше надруковано скорочено в кн.: Петров Н. И. Очерки истории украинской литературы XIX ст., с. 71; повністю - в журн. «Киевская старина», 1901, кн. 5, с. 77-78.

Зберігся автограф, подарований 1856 р. А. Станіславському (ЦНБ АН УРСР, ф. X, № 3, арк. 3).

Подається за автографом.

Професор А. Станіславський поклав цей вірш на музику.

IV. В Полтаву

À ma bien-aimée Apollinaire, sur l’oubli de son beau manchon

Вперше надруковано в журн. «Киевская старина», 1901, кн. 5, с. 78-79.

Зберігся автограф, подарований 1856 р. А. Станіславському (ЦНБ АН УРСР, ф. X, № 3, арк. 4), в якому є авторська примітка: «Мать, осмотревшись в Полтаве, что дочь не взяла с собой своей нарядной муфты, была в отчаяньи и - давай писать и умолять, чтобы я поскорее выслал заветную муфту. Муфта не послана, и дело обошлось как нельзя лучше».

Подається за автографом.

Український переклад зроблено Максимом Рильським.

V. «Сидить батько на лаві...»

Вперше надруковано в журн. «Киевская старина», 1901, кн. 5, с. 79-80.

Зберігся автограф, подарований 1856 р. А. Станіславському (ЦНБ АН УРСР, ф. X, № 3, арк. 5-6). Подається за автографом.

Надсилаючи ці вірші А. Станіславському, П. П. Гулак-Артемовський написав наприкінці всього циклу жартівливий чотиривірш польською мовою:

Ja uwielbiam dziewczęta własne, a Pan cudze,

Ma więc każden z nas wygrać coś na tei posłudze.

Gdy ma być zysk tak wielki z tak słodkiej posługi,

Rad bym na tej posłudze wiek przepędzić długi.

(Мені подобаються власні дівчата, а Вам чужі; отже, кожен з нас щось має на цьому виграти. Якщо з цього приємного служіння має бути великий зиск, я волів би так служити довгі роки.)

«Володьку, не казись!.. Поб’ю!...»

Вперше надруковано Д. І. Багалієм у журн. «Киевская старина», 1903, кн. 9, с. 98-99, під заголовком: «Пригласительный билет на именинный танцевальный вечер 16 января 1856 года (Владимиру Ал-чу Пр-му, с семейством)».

Автограф невідомий.

Подається за першодруком.

Адресат вірша не встановлений.

«Скачи, мати...»

Вперше надруковано Д. І. Багалієм у журн. «Киевская старина», 1903, № 9, с. 99-100, під заголовком «Жене моей. На танцевальный у нас вечер 21 января 1856 года».

Автограф невідомий.

Подається за першодруком.

ДО ЛЮБКИ

Вперше надруковано в кн.: Петров Н. И. Очерки истории украинской литературы XIX ст., с. 70-71.

Автограф невідомий.

Подається за першодруком із врахуванням різночитань, наведених у рецензії українського літературознавця й критика Василя Миколайовича Доманицького (1877-1910), вміщеній у журналі «Киевская старина», 1904, кн. 12, с. 175. Доманицький мав у своєму розпорядженні автограф пізнішої редакції цього вірша, свого часу надісланий автором А. Станіславському і згодом переданий до редакції «Киевской старины». Вірш є вільним переспівом оди Горація «До Хлої» («Vitas inuleo me similis, Chloe»; кн. I, ода 23).

УПАДОК ВЕКА

Вперше надруковано уривки в кн.: Петров И. П. Очерки истории украинской литературы XIX ст., с. 65; повністю вперше опублікував М. Ф. Комаров у журн. «Зоря», 1896, № 19, с. 375. Дата в першодруку: «Харків, 24 марця 1856 р.».

Автограф невідомий.

Подається за першодруком.

Твір написано за мотивами вірша М. Ю. Лермонтова «Дума» («Печально я гляжу на наше поколенье»).

«Колись було...»

Вперше надруковано Ю. Романчуком у ЗНТШ, 1904, т. 60, кн. 4, с. 10, під заголовком: «Сыну моему, при посылке ему в Санкт-Петербург делового портфеля».

Дата в першодруку: «1857 г. 2 марта. Харьков».

Автограф невідомий.

Подається за першодруком.

ПЕРЕЛОЖЕНИЕ ПСАЛМА 125

Вперше надруковано М. Ф. Комаровим у журн. «Зоря», 1896, № 22, с. 427.

Дата в першодруку: «Харків, 18 падолиста 1857 р.»

Подається за публікацією в кн.: Науменко В. Нові матеріали для історії української літератури XIX в., К., 1919, вип. 1, с. 25, де було використано нині не відомі автографи поета.

ПЕРЕЛОЖЕНИЕ ПСАЛМА 138

Вперше надруковано М. Ф. Комаровим у журн. «Зоря», 1896, № 23, с. 452-453.

Дата в першодруку: «Харків, 28 падолиста 1857 р.»

Автограф невідомий.

Подається за публікацією в кн.: Науменко В. Нові матеріали для історії української літератури XIX в., вип. 1, с. 25-28.

ПЕРЕЛОЖЕНИЕ ПСАЛМА 132

Вперше надруковано М. Ф. Комаровим у журн. «Зоря», 1896, № 23, с. 452. Дата в першодруку: «Харків, 7 грудня 1857 р.»

У двох копіях цього вірша були позначки П. П. Гулака-Артемовського: «Посвящается Метлинскому в день именин» та «Это переложение псалма было послано А. Л. Метлинскому в день его именин при следующей записке:

От пельку хіба сим тобі чи не запхаю:

Здоров був, з празником тебе поздоровляю».

Автограф невідомий.

Подається за публікацією в кн.: Науменко В. Нові матеріали для історії української літератури XIX в., вип. 1, с. 28-29.

ДО ВАРКИ

Вперше надруковано Ю. Романчуком у ЗНТШ, 1904, т. 60, кн. 4, с. 10-11 (перша половина вірша, з підзаголовком: «На мое выздоровление от гриппа по её наставлению», без дати) та в кн.: Твори І. Котляревського, П. Артемовського-Гулака, Є. Гребінки, с. 426-427 («Пісня»).

Автограф невідомий.

Подається за публікацією в кн.: Науменко В. Нові матеріали для історії української літератури XIX в., вип. 1, с. 21-23.

ПЕРЕЛОЖЕНИЕ ПСАЛМА 139

Вперше надруковано Ю. Романчуком у кн.: Твори І. Котляревського, П. Артемовського-Гулака, Є. Гребінки, с. 424-425. Автограф невідомий.

Подається за публікацією в кн.: Науменко В. Нові матеріали для історії української літератури XIX в., вип. 1, с. 29-30.

ПЕРЕЛОЖЕНИЕ ПСАЛМА 90

Вперше надруковано Ю. Романчуком у кн.: Твори І. Котляревського, П. Артемовського-Гулака, Є. Гребінки, с. 420-421. Автограф невідомий.

Подається за публікацією в кн.: Науменко В. Нові матеріали для історії української літератури XIX в., вип. 1, с. 31-32.

КОЗАЦЬКА МАТИ

Вперше надруковано уривок (перші вісім рядків) у кн.: Мордовець Данило. За крашанку писанка. Спб., 1882, с. 12. Повністю вперше опублікував М. Ф. Комаров у журн. «Зоря», 1896, № 20, с. 386.

Автограф невідомий.

Подається за першодруком.

_____________

Гулак-Артемовський П. П.

УКРАЇНСЬКІ ПОЕЗІЇ

131

Друкований текст для вичитування взято з:

Гулак-Артемовський П.П. Поетичні твори. Гребінка Є.П. Твори. Київ, «Наукова думка», 1988 р.

Серія «Бібліотека української літератури»

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

© Остаточне вичитування, форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2021

© Електронна бібліотека

класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2021

¹ - Псавтир (Псалтир), ярмолой (Ірмологіон), часловець (Часослов), октоїх (Восьмигласник) - християнські богослужебні книги, які використовувалися також для навчання дітей грамоти (зокрема й по згаданих тут складах: «тма, мна, здо» і т. д.).

² - Сократ (469-399 до н. е.) - давньогрецький філософ, у вченні якого надавалося великого значення етичним цінностям і моральному вдосконаленню. Засуджений до страти, помер, спокійно прийнявши келих із цикутою.

³ - …дайте півня ви Скулаповим попам… - тобто жерцям Ескулапа. Як зазначено в діалозі давньогрецького філософа Платона (427-347 до н. е.) «Федон» (який, очевидно, й згадується тут П. Гулаком-Артемовським), останні слова Сократа були звернені до його учнів, що не могли стримати сліз: «…ми завинили Асклепію півня, не забудьте віддати». Йдеться про давньогрецький звичай у подяку за одужання приносити півня в жертву богові зцілення Асклепію (Ескулапу). Свою смерть Сократ розглядав як відродження душі й зцілення від земних страждань (див.: Платон. Соч. в 3-х т. М., «Мысль», 1970, т. 2, с. 93, 505).

⁴ - …грецькії пани… ахвинські брехуни… - Йдеться про політичних противників Сократа в Афінах, які прирекли його на смерть за безпідставним звинуваченням у розтліванні свідомості молоді.

⁵ - Йдеться про Долгорукова Якова Федоровича (1659-1720), російського військового і державного діяча, сподвижника Петра І. Відзначався надзвичайною чесністю і прямотою, про що збереглося багато переказів і анекдотів; одним із них і скористався П. Гулак-Артемовський.

⁶ - В автографі до цього рядка дано авторський варіант: «Та ще й на могорич йому півкопи дав».

⁷ - Пусти нас, батечку, до хати! - «Супліку» надруковано в журналі безпосередньо після байки «Пан та Собака». Г. Квітка-Основ’яненко був деякий час співредактором «Украинского вестника».

⁸ - Можливо, П. Гулак-Артемовський робить натяк на те, що наприкінці 1816 р. Г. Квітку-Основ’яненка обрано предводителем дворянства Харківського повіту, а його брат Андрій був губернським предводителем дворянства.

⁹ - Йдеться про численні друкарські помилки в тодішніх публікаціях текстів українською мовою, орфографія якої ще не була усталена.

¹⁰ - «Енеїда» І. Котляревського.

¹¹ - Шаховський Олександр Олександрович (1777-1846), російський драматург і театральний діяч. Його водевіль «Казак-стихотворец» (1812), персонажі якого розмовляли ламаною під «малоросійську» мовою, викликав справедливий осуд тогочасних українських і російських письменників.

¹² - Опера.

¹³ - Ви бачите, які великі прибутки король щороку має зі своїх морських гаваней; отож, на мою думку, ще ніким не висловлену, слід було б усі береги Франції (зробити це неважко) перетворити на зручні гавані - це могло б дати дуже велику вигоду. Мольєр, «Докучливі», акт III, сцена 3 (франц.).- Ред.

Мольєр Жан-Батіст (1622-1673) - французький драматург.

¹⁴ - Солопій - До цього імені О. О. Потебня в своїй публікації дав пояснювальну примітку: «тобто роззява».

¹⁵ - Йовграпе - звернення до Філомафітського Євграфа Михайловича (1790-1831), магістра «красних наук і мистецтв», професора загальної історії, географії та статистики в Харківському університеті. Був одним із редакторів (з 1819 р. єдиним редактором) журналу «Украинский вестник».

¹⁶ - Маються на увазі чиновники найнижчого рангу, яким доводилося подовгу чекати коней на поштових станціях.

¹⁷ - Йдеться про виграш у карти («дзвінка» - бубна).

¹⁸ - Мої дні - це тканина з чудних контрастів: я живу плачучи, я плачу сміючись. Кохання - ці солодкі чари для багатьох сердець - для мого серця було джерелом болю та сліз. Щоби полегшити свою долю і свої пекучі жалі, зітхаючи, я пишу кумедні вірші. Яка ж бо справді смішна наша доля! Бажаючи плакати, я смішу інших! (франц.).- Ред.

¹⁹ - Йдеться про давньоримського поета Квінта Горація Флакка (65-8 до н. е.), який у своєму віршованому трактаті «Про поетичне мистецтво» радив авторам не квапитися з публікацією написаного, а дати йому відлежатися дев’ять років: «nonum prematur in annum» («Ad Pisones», 388).

²⁰ - Романов Олексій Михайлович (1629-1676), російський цар в 1645-1676 рр. За його царювання відбулося возз’єднання України з Росією (1654).

²¹ - Йдеться про окольничого Великого-Гагіна Данила Степановича, який у березні 1663 р. очолив російське посольство, що мало представляти царський двір під час виборів нового гетьмана Лівобережної України на Чорній раді в Ніжині. Посольство підтримало вибір гетьманом І. Брюховецького, який обіцяв зберігати вірність Переяславській угоді. Стольник Хлопов Кирило Осипович входив до складу посольства й був залишений при гетьмані. Саме Гагіну й Хлопову було доручено розглядати численні скарги і доноси на І. Брюховецького, що надходили до Москви внаслідок міжусобних чвар серед козацької старшини. Похвальний відгук про І. Брюховецького - уривок з їхнього рапорту цареві - П. Гулак-Артемовський цитує тут за відомим історичним твором «История русов или Малой России» (М., 1846, с. 158), який хоч і був надрукований пізніше, але ще на початку XIX ст. поширювався в рукописних копіях.

²² - Йдеться про Брюховецького Івана Мартиновича (?-1668), гетьмана Лівобережної України з 1663 по 1668 р. Був відомий своєю зажерливістю й безпринципністю. Ставши гетьманом завдяки демагогічним обіцянкам покласти край старшинському свавіллю і нещадному визискові трудящого люду, відзначився ще гіршими здирствами, внаслідок чого був убитий повсталими козаками.

²³ - Хай буде сховане на дев’ять років (лат.).- Ред.

²⁴ - Вода шуміла, вода підступала до берега; над водою сидів молодий рибалка і спокійно, з незворушним серцем, поглядав на поплавець. Гете (нім.).- Ред.

²⁵ - До цього рядка в публікації журналу «Вестник Европы» автор зробив таку примітку: «Кто учился у дьячка по старинному славянскому букварю, тот знает, что значит: тма, мна, здо, тло, где, кто, что, мню и проч. Сколько воспоминаний! N.».

²⁶ - В скрутних обставинах не забувай тримати рівновагу і радість стримувати при надмірі щастя. (Горацій, кн. II, ода 3).- Ред.

²⁷ - Не допитуйся, Левконоє,- того не можна дізнатися,- коли мені, коли тобі кінець приречено богами; не ворожи й на вавілонських числах. Краще змиритися з майбутнім, яким би воно не було. Горацій, кн. І, ода 11 (лат.).- Ред.

²⁸ - В шинку над бочкою горілки! - До цього рядка в публікації «Вестника Европы» автор зробив таку примітку: «Кто с чувством беспристрастия вникнет в дух некоторых од Горация, равно как и в настоящую, тот сознается, что его философия немногим чем различествует с философией наших малороссийских Пархомов: Фалернское и горилка - вот вся разница!.. N».

²⁹ - Поки стара пере ганчірки… - Мається на увазі смерть.

³⁰ - Ех, Постуме, Постуме! Мчать непомітно літа швидкоплинні, і вся твоя побожність не зупинить ні старості зморщок, ані невмолимої смерті (лат.).- Ред.

³¹ - До слова «тютюнкову». П. Гулак-Артемовський зробив у авторизованому списку таку примітку: «Водка из бочки, под которую кладут листья табаку-бакуну».

³² - А там і «содухів» весільних як утнуть! - тобто заупокійну молитву на «весіллі» людини зі смертю.

³³ - Щоб од кирпатої гидзою одкупиться? - До слова «кирпатої» П. Гулак-Артемовський зробив примітку: «смерть».

³⁴ - Наполеон І Бонапарт (1769-1821) - французький державний і військовий діяч, перший консул (1799-1804) та імператор Франції (1804-1814), зазнав поразки у війні проти Росії 1812 р.

³⁵ - Сірко Іван Дмитрович (?-1680) - кошовий отаман Запорізької Січі, активний учасник народно-визвольних рухів проти польських і турецько-татарських загарбників та зрадницької політики старшинської верхівки. Був засланий до Тобольська; повернувшись на Запоріжжя, очолював кілька успішних походів проти Кримського ханства.

³⁶ - Богдан - Хмельницький Богдан (Зіновій) Михайлович (бл. 1595-1657) - гетьман України, видатний державний і військовий діяч, керівник народно-визвольної війни проти польсько-шляхетського поневолення (1648-1654), ініціатор воз’єднання України з Росією.

³⁷ - Мазепа Іван Семенович (1644-1709) - гетьман Лівобережної України в 1687-1708 рр. Зміцнював владу козацької старшини за рахунок визиску трудящих мас, уклав зрадницьку угоду з польським та шведським королями, прагнучи відірвати лівобережну Україну від Росії.

³⁸ - Палій Семен Пилипович (40-ві роки XVII ст.-1710) - козацький полковник, керівник визвольної боротьби на Правобережній Україні проти польсько-шляхетських загарбників. За безпідставним доносом І. Мазепи був засланий до Сибіру, згодом повернутий Петром I. Брав участь у Полтавській битві 1709 р. на боці російських військ.

³⁹ - Не весь час ідуть з хмар дощі на поля, що поросли колючим бур’яном, і не безперервно гуляють Каспійським морем бурхливі хвилі (лат.).- Ред.

⁴⁰ - Звелів не некрута, а козака з нас брать… - Йдеться про набір у Полтавській та Чернігівській губерніях «козацького ополчення» для участі в придушенні польського повстання 1830-1831 рр. Спроба перевести ополченців у регулярне військо викликала невдоволення козаків, П. Гулак-Артемовський допомагав залагодити цю справу.

⁴¹ - Рєпнін-Волконський Микола Григорович (1778-1845), російський державний і військовий діяч, з 1816 до 1834 р. військовий губернатор Полтавської та Чернігівської губерній.

⁴² - Паскевич Іван Федорович (1782-1866), російський військовий діяч, генерал-фельдмаршал. Керував придушенням повстання 1830-1831 рр. у Польщі, після чого дістав титул князя Варшавського і був призначений намісником Царства Польського.

⁴³ - …могорич в Варшаві запивали! - йдеться про капітуляцію польських повстанців у Варшаві 7-8 вересня 1831 р. після того, як царські війська штурмом здобули варшавське передмістя Воля.

⁴⁴ - Княгиня Варка - Репніна-Волконська Варвара Олексіївна (1778-1864), дружина М. Г. Репніна, засновниця і попечителька Полтавського інституту шляхетних дівчат, в якому протягом довгого часу служив і П. Гулак-Артемовський.

⁴⁵ - Скупий і недбалий шанувальник богів, я помилявся, наслідуючи хибну мудрість; тепер знову скеровую свої вітрила на давню путь (лат.).- Ред.

⁴⁶ - Петро мужик непоказний… - До цього рядка в авторизованому списку зроблено власноручну авторську примітку: «Сам автор, Петр Петрович Артемовский-Гулак». Внаслідок хибного прочитання рукопису рядок протягом довгого часу друкувався помилково: «Петро мужик непокорний…»

⁴⁷ - Порозтринькав все дівчатам… - Після випускних іспитів у Полтавському інституті М. М. Лонгінов вручив нагороди кращим вихованкам.

⁴⁸ - Святигорське (Святі гори) - місцевість в Ізюмському повіті Харківської губернії, де в крейдяних горах на березі Сіверського Дінця з давніх часів існував монастир (згадується в історичних джерелах з XVII ст.). На кошти колишнього придворного священика Самборського Андрія Опанасовича (1732-1815) в XIX ст. тут було збудовано церкву.

⁴⁹ - А він над нами, знай, в воді жартує… - йдеться, очевидно, про М. М. Лонгінова.

⁵⁰ - Йдеться про М. М. Лонгінова.

⁵¹ - Він, вона - Йдеться про М. М. Лонгінова та його дружину.

⁵² - Німеччина йому щось не до шмиги… - Можливо, йдеться про іспит з німецької мови.

⁵³ - …на шістнадцять рук метелиці й заграли.- Йдеться про виконання в концерті 28 червня 1851 р. фантазії за мотивами опери німецького композитора Карла Марії Вебера (1786-1826) «Евріанта» вісьмома вихованками на чотирьох роялях. Крім того, в концерті були сольні номери, інструментальні ансамблі та оркестрові твори кількох композиторів (див.: «Полтавские губернские ведомости. Неофициальная часть», № 27 від 4 липня 1851 р., с. 210).

⁵⁴ - А їх-то, бачиш, два брати… - Йдеться про викладачів музики та співу Вацлава й Алоїза Єдлічків, чехів за національністю; П. П. Гулак-Артемовський називає їх «німцями», бо офіційно вони числились в інституті як австрійські піддані (там же, с. 217).

⁵⁵ - То так із ним і заспівали… - В концертах 29 і 30 червня виконувалася композиція В. Єдлічки за мотивами опери французького композитора Джакомо Мейєрбера (Якоба Лібман-Бера, 1791-1864) «Пророк» та «Прощальний хор» А. Єдлічки. В концерті 30 червня брала участь і дочка П. П. Гулака-Артемовського Аполінарія (там же, с. 210).

⁵⁶ - …ще й поставив свічку! - До цього рядка в автографі, що зберігається в ДПБ, є авторська примітка: «По получении радостной вести мы служили благодарственный богу молебен 8 и 16 января».

⁵⁷ - Епіграф узято з Псалтиря (псалом 30).

⁵⁸ - Соничка - дочка П. Гулака-Артемовського (народилася 1852 р.).

⁵⁹ - Абдул-Меджід (1823-1861) - 31-й султан Туреччини, правив з 1839 до 1861 р. У жовтні 1853 р. розпочав Кримську війну з Росією.

⁶⁰ - …тинхву в ніс встромили.- До цього рядка в списку П. П. Гулака Артемовського є примітка: «Школьная шалость - задремавшему ученику вставить в нос скрученную и зажженную тряпочку, от которой он начинает чихать».

⁶¹ - Андронче-козаче - Андронников Іван Малхазович (1798-1868), російський генерал; командував військами, які 14 листопада 1853 р. під Ахалціхом розгромили Ардаганський загін турків, що намагалися прорватися до Тифліса крізь Боржомську ущелину.

⁶² - Нахименку хвацький - Нахімов Павло Степанович (1802-1855), віце-адмірал; під його командуванням російська ескадра 18 листопада 1853 р. розгромила турецький флот у Синопській бухті, завдяки чому Росія на початку Кримської війни здобула панівне становище на Чорному морі й перешкодила висадці турецького десанту на Кавказьке узбережжя.

⁶³ - Воронець - Воронцов Михайло Семенович (1782-1856), російський державний і військовий діяч, з 1844 р. намісник Кавказу й головнокомандуючий Кавказькою армією.

⁶⁴ - …я них там віршів від мне хочеш? - У списку ДПБ примітка до цього рядка: «В замену радостного известия об этой блестящей победе П. И. Л[онгино]ва непременно требовала в ответ малороссийских стихов».

⁶⁵ - …я к турчин з ляхом удрав до лясу… - У списку ДПБ є примітка до цього рядка: «Известно, что в разбитом корпусе Абди-паши находилось много отчаянных польских политических коноводов». Тут П. П. Гулак-Артемовський повторює безпідставно поширювані тоді чутки про участь польських політичних емігрантів у військових діях турецької армії. Різкі випади проти польського, угорського, італійського національно-визвольних рухів, а також вірнопідданська апологія російського царизму, трапляються й в інших віршах П. П. Гулака-Артемовського часів Кримської війни.

⁶⁶ - Бебут - Бебутов Василь Осипович (1791-1858), генерал російської армії; під його командуванням 19 листопада 1853 р. було розбито великий турецький загін у бою під Башкадикларом.

⁶⁷ - Адріанополь (нині м. Едірне в Туреччині) - місто на Балканському півострові, яке відігравало важливу роль у турецькій експансії проти слов’янських народів. Перенесення туди ставки султана та мусульманських святинь мало на меті поставити під сумнів чинність укладеного 1829 р. Адріанопольського мирного договору, за яким Росія одержала ряд важливих переваг після перемоги над турецькими військами у війні 1828-1829 рр.

⁶⁸ - Маріца - річка в Болгарії, на кордоні між Грецією та Туреччиною.

⁶⁹ - Кулевча - село в Болгарії, поблизу якого у травні 1829 р. російські війська під командуванням фельдмаршала І. Дибича розгромили турецьку армію.

⁷⁰ - Дибич Іван Іванович (1785-1831) - головнокомандуючий російською армією під час російсько-турецької війни 1828-1829 рр. Завдяки перемогам, здобутим під його командуванням у Кулевчі та Сілістрії, російські війська змогли перейти через Балканський хребет і успішно завершити війну.

⁷¹ - Ацхур - давнє турецьке укріплення в Закавказзі (на березі Кури), здобуте російськими військами 1818 р. Поблизу нього в 1853 р. було розгромлено великий турецький загін.

⁷² - Арпачай - річка в Закавказзі, притока Араксу.

⁷³ - Карс - місто в Туреччині.

⁷⁴ - Шаміль (1797-1871) - керівник визвольної боротьби горців Дагестану та Чечні проти російського царизму.

⁷⁵ - З руського похмілля! - В кількох списках цей рядок має інший варіант - «З даргського похмілля» й пояснюється в примітці: «Дарго - бывшее гнездо Шамиля, взятое и разрушенное русскими в 1845 году» (ДПБ, ф. 229, № 5, арк. 14).

⁷⁶ - Полінашка - Аполінарія Гулак-Артемовська, дочка поета. Вступила до Полтавського інституту шляхетних дівчат у 1849 р.

⁷⁷ - В шість узликів стягнулась… - До цього рядка в автографі є примітка: «Un corsage à six noeuds» (корсаж на шести зав’язках).

⁷⁸ - Об Семені дрижать… - Мається на увазі початок осені (1 вересня за ст. ст.).

⁷⁹ - …о Петрі - зранку мліють… - тобто у петрівку, в літню спеку (29 червня за ст. ст.).

⁸⁰ - Варка - Купчинова Варвара Іванівна, знайома П. П. Гулака-Артемовського. До неї звернуто також вірш «Не виглядай, матусенько…».

⁸¹ - Куліш Пантелеймон Олександрович (1819-1897) - український буржуазний письменник, критик, історик, фольклорист і етнограф. Еволюціонував від буржуазного лібералізму до буржуазного націоналізму та реакційного слов’янофільства. У своїх працях та художніх творах ідеалізував історичне минуле українського народу.

⁸² - …на «Содухи» в церкві… - молитва за упокій.

⁸³ - …прохлипай «партесне»… - заупокійний спів хору на кілька голосів.

⁸⁴ - См.: «Веснтик Европы», 1827, № 6, с. 121-129.

⁸⁵ - См. его «Für Wenige. Для немногих». М., 1818.

⁸⁶ - «На языке, почти уже забытом мною»,- пишет он к редактору. Прекрасно! Многие из громких словесников, право, не остались бы в накладе, променявши все сокровища памяти своей на подобную забывчивость.