Хвильовий М.

ПОЕТИЧНІ ТВОРИ. ПАМФЛЕТИ

ПОЕТИЧНІ ТВОРИ

«О, РУДНІ, ВАШЕ СВЯТО…»

О, рудні, ваше свято.

Вітайте жебрака,

Приніс вам слово-злато

Яскравого Франка.

Цегельні, цукроварні

Хапайте неба смак -

Ківші несу з броварні

І блискавку-маяк.

Родився я у клуні,

В степах мантачив сміх,

Виховувався в буйних

Просторах золотих.

Але колись заводи

Покликали міцніш,

І я в лани, городи

Встромив забуття ніж.

Поручкався з телицею,

Коню, волам вклонивсь

І до заліза й криці

Хлопчиськом покотивсь.

І дні пішли за днями,

Себе я гартував,

Відкрились інші брами,

Інакше заспівав.

Тепер іду новітній,

І лине буйний спів.

Я вам, заводи рідні,

Несу вінок з огнів.

О, рудні, ваше свято,

Вітайте жебрака,

Приніс вам слово-злато

Яскравого Франка.

ШВЕЦЬ ПРАЦЮЄ

Цок! Цок! по цвяшках

На підошві стежки дві -

Це я вам -

Чобітки.

Не дивіться, що я плюну,

Розітру, як скло блищить.

Ах, який, який я юний

В цю веселу мить.

Аж по лікоть голі руки:

Праця в хаті, а важка...

Цитьте, йдуть до мене з бруку...

Цок-цок по цвяшках!

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Пальці правої в живиці -

Сучу дратву я, шарпак,

Але очі - зоряниці,

А на серці - мак.

Віск пролинув

Раз і... два...

І зігнув я знову спину -

Пара буде ще нова.

Шило в шкіру зашилив я,

Дратва шиє, шаркотить,

Шашель в шварі... Шив я, шив я,

Швидко в шевні все біжить.

Раз-два! Раз-два!

Пара буде ще нова!

На колодці маю чобіт.

Прошу тих, хто з смаком робить,

А я знову дратву в руки,

Потім цвях, а далі... стуки...

Цок-цок! по цвяшках

На підошві стежки дві -

Це я вам -

Чобітки...

КЛАВІАТУРТЕ

Клавіатурте розум, почуття і волю - клавіатурте!

Шукайте метрополію свідомого життя.

Собака почуває проміння сонця,

а ти - о чоловіче - ти знаєш блиск байдужих зор?

Кінцеві межі кучугурять

і вишкіряються з пітьми,

а там нікчемність: атом-нуль

...Куди це вітер так війнув з пітьми?

Пустіть по тирсі Арімана¹

свій гострий нюх!

Пізнайте все в віках і над віками.

Майдани в марності загрузли - у калюжах

...не мітингуйте мій патос!

Бреде слизька і мрячна осінь.

Ми чули-бачили і вибухи, і морок -

чи то сузір’я мріяли в снігах,

коли по рейках тихих семафорів

пливла зелена фантазійна путь?

А сьогодні ваше ізмарагдове слово - на чорта?

На чорта, коли нема молитви?

Кінь непідкований - негідний,

кінь непідкований по брукові не побіжить,

а ми хочемо - без межі,

д’ех - без межі!

Молимося тобі, невідомість минулого,

сучасного і майбутнього.

Молимося мудрості і віку, і секунді.

Молимося тому, чого не знаємо,

бо наша молитва-жага все-всепізнання

Клавіатурте розум, почуття і волю!

Клавіатурте!

В ЕЛЕКТРИЧНИЙ ВІК

Поема

Красномовного мудреця Бояна

в хуртовину

промайнула

тінь.

І обіжно на подій екрані

фуркнув люкс.

І читали:

Степи Залізняка² і Гонти,³

а на зорі -

гайдамацький рев.

То ведмідь блакитноокий

біля твоїх дверей.

Гляди ж, щоб думок анемона

на релях не закурявила лист,

бо тендітне досягнення гроно

упаде на траурні ризи.

І молився я:

Отче наш - електричної системи віку!

На твоїх крицевих віях

запеклася майбутня сльоза.

Твоя напруженість воліє

на патлах буйних днів

провести лабіринти смаку.

Да святиться

твоє ім’я.

Да буде твоя непохитна воля

там -

на землі,

як тут -

в заводі.

І глузували над святим святих,

і в сміх

підмішували кал.

Вони не знали тих доріжок

І шлях той бурьовий,

що нас виховував

тримати руху стяг.

Їх розуміння, що порожній

у діжці звук.

Їх приборкала тирса, поле

і шелести журби,

а клуні рип колись повісив

життя їх на снопи.

І казав я:

Покиньте мріяти мертвим!

Давайте, посолодимо сучасний мент.

Ви хочете, мабуть, жерти?

Так і я ж хочу!

Чуєте?

Ах, не варт!

Вас розбуркає лишень Марат.⁴

А я (я не покину ранок!)

і ваших і своїх дітей

уберу у віяло фазана

і поведу в майбутнє.

1

А вчора степ шумів...

Ох, як метушився степ!

Чекали у місто гостей

троглодитного віку.

Тулились до будинків

примари переляку,

десь скавучав собака,

а потім вив

на хмари.

Було небо повне, як вагітна сіроока дівчина.

Але була виснажена душа -

кинемо її знову в лабети...

Ша!..

Серце моє, де ти?

Прив’язане на нитку

і мусиш під’агатити кров?

Невже воли і корови

кізяками нагодують їх?

Невже мукання золотої телиці

вартує ударів по ковадлові?

Ні! «Сила солому ломить»,

а їхня воля

за гратами біляозерного виховання.

Ах, я знаю цю в’язницю.

У ній і мені - атому мільйоноголового тіла

було гарно гріться

на комині з жеврівшими колоссями.

Я згадую: волошкова тиша,

дзвіночки в вербах шарудять похило,

а легіт припоясав межі,

розпустивши бузкові крила.

Іржали десь на луках коні,

і так боязко було кинути голосівку...

Хотілось забрести до самих фараонів

і дмухати на нетутешню музику.

Все це я знаю... Має насолоду і

пелюшковий сморід.

І от на годину

у ланцюжку чоловічого життя

ви маєте ще раз посьорбати

отрути.

А я, як лаврик,

покину сад улітку під морозом

своїм зраненим оком.

Хай! Я почекаю!

І брук мій - у глушінь, майдани притаяться...

Я ж біля машини стану.

І ремінь заспіває про іншу перемогу,

про авіо часи...

2

І буде так -

я вмить скричу:

Гей, просторніш мені дорогу!

Це буде перший сказ.

За ним заспівають і перетворяться

в блискучу мантію

дійсності

казки утопістів...

Я не схотів бути Па-де Кале⁵ і Ла-Маншем⁶

і роздирати землю.

Я хочу нести вісті

з берегів електричного царства.

Але я - не Гастів,⁷ не Маяковський, не Єсєнін,

я з української діжки беру хміль.

Я лишень (по-персіянськи) пенід.

І кому ж, як не мені,

мисль свою пускати амазонкою

в далечінь?

Я буду уїдливою нянькою

біля вас,

бо ви розіб’єте коштовні вази,

і будемо укупі плакати

ще один вік.

Ви розумієте мене?

Я - це фуга!

Во ім’я ваших -

Отця і Сина, і Святого Духа -

Я - ми.

Слухай, чоловіче:

Да не будуть тобі бозі другі,

тільки моє засмажене обличчя.

Це - не наруга -

це сердешна порада,

бо мені вклоняються не лишень Дніпрові русалки,

але й океанські наяди...

Хто міжпланетних мрій

таємність розпутляє?

Я.

Я лоно страдниці-землі

в троянди уквітчаю,

а кров

і бризки мозку під мечами

перетворю в вино й желе.

А фаворити мої - бурі

гієні очі попечуть,

і потечуть

часів Адама ріки...

Ах, швидкувати б, заарканити

цю мить!

3

Степ замовк.

Мовчить.

Гризе наші виснажені крижі.

І я мовчу. І в цій мовчанці

ховаються зорі далекого-близького

і трагедія сучасності.

Вулиці примружили єхидні очі

і вийшов, вчорашній, тужу

з приватною ініціативою в кишені.

Чути на брукові крізь шум:

Ага!

Це до мене... Ну і що ж -

не повернеться Мойсей у Єгипет,

а сьогоднішній Прометей⁸

умовно -

неприковано-прикований.

Одно зусилля в зусиллях вікових -

і вільний заспіває вільним.

А місто і степи

шпалерами пропустять

уїдливих пророків

до арки на тріумф.

Сплете вінки історія

з фіалок-сміхострумок,

і уквітчає шлях.

Вона ж примусила

іти

в прийдешнє.

Вона ж поклала колючок,

бар’єри і паркани.

Вона! Це все вона!

І я, коли бракує палу,

сітчаю розумом

всесвіт

життя.

І глум, плювки

приймаю доброхітно -

офіра

це...

Ах, карнавальте свої оселі

і огадючте оазу міст,

я все ж упертий, хоч невеселий

і неосяжний бажання плац.

Іду похмурий в крицевих дзвонах,

розтаборився по всій землі...

бори в задумі... ідуть колони...

бори - колони...

То я іду.

Іду -

по логаритмах -

бо вічний

дух

мій.

4

І в цю хвилину

вашого розгнузданого свята

стою біля машини

і слухаю пісню безмежності.

В руках румпель -

веду корабель машинізації.

І повернути землю

вже маю твердь.

О Архімеде!⁹

Твоя сива голова прострілена

сяйвом.

Нащадок прадідів великих

вже скрикнув -

Еврика!

І із провалля літ нова Америка,

Месія і Колумб.¹⁰

То -

Колектив,

заліза міць

і я.

І на минулого полову -

притьмом беркут - огня.

Цього і досить.

А там, помалу, в реп’яхах,

в мамуловатому коші

хтось прогримить -

Товариші!

І табуни проколе мрія

і глузд творіння.

І хоч вовтузиться блакитноокий ведмідь

і б’ється у беке́т з погрозами пожеж -

і я бреду і ти бредеш

вперед.

5

Так споконвіку було.

Одні упирались з ганчіркою в руці,

а другі тяглися до стягу зорі

і йшли за хвостами комет,

горіх розкусивши буття.

І хіба посміє вічність

шпурнути в моє обличчя

докір?

Я почуваю, як мої плечі піднімаються

у височінь.

Я проростаю мудрістю, величністю

природи.

І не вам, льокаям склизької жабиної пристрасті,

зупинити мене!

Я вже бреду по мрійній вогкості,

по асфальтах прийдешнього.

Океани запінили береги

і мелодійно музиканять повітря.

Обшир -

до Оріона!¹¹

В моїх грудях товпиться

легкоморозний цвіт

осінньої турботи.

Мурашки золотої радості

плазують по спині.

І всюди бачу я

електрики блискучі очі.

І всюди чую я

прелюдію машин до людського життя.

А Україна, всесвіт -

в купелі боротьби,

і біля них - матуся неминучість.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Так крок кривавий тисячоліття

свою одміряє добу.

Зітхне так легко людскість,

і під березами незгод

опороситься немовлям.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Але ще довго буде степ

ревти.

Я знаю це.

Не раз іще гостей

з звіриними очима,

що гірше татарви

часів перегорівших,

чекатиму до себе.

Хай буде так! - інакше і не можна...

А я в той час у електричний вік

ступатиму поволі

і в електричний вік -

прийду...

…На димарях похмурого завода

і на полях, в шматках крові -

читаю заповіт.

ПАМФЛЕТИ

ДУМКИ ПРОТИ ТЕЧІЇ

ВІД АВТОРА

Випускаючи другу серію памфлетів, ми вважаємо за потрібне й на цей раз попрохати пробачення у читача: і тут не все буде зрозумілим для нього.

Але чого ж ми поспішаємо з виданням цієї брошури?

Тому, шановний читачу, що життя не чекає на нас. Ті ідеї, що ми їх кинули у своїй першій серії памфлетів («Камо грядеши», вид. «Книгоспілка», 1925 р.), шукають собі підтримки. Отже, той, хто стежив за літературною дискусією минулого року, очевидно, зрозуміє нас. Більше того, він мусить пробачити нам гостроту в виразах, бо, коли розв’язується майбутнє молодого мистецтва, сентиментальності нема місця.

В нашій брошурі зібрано ті статті, що ми їх на протязі останнього місяця 1925 року надрукували в додаткові до газети «Вісті» - «Культура і побут» і того ж року в журналі «Червоний шлях». Памфлет на брошурку В. Поліщука¹² ми подаємо додатком, бо «етюди» цього нашого опонента треба розцінювати тільки як звичайнісінький вибрик... може, і милого, але в усякому разі несерйозного супротивника.

Таким чином, «ахтанабіля сучасності» ти, шановний читачу, прийми від нас, як веселий дотеп для розваги після обіду. Що ж до решти нашої роботи, то просимо тебе добре обміркувати її. І коли ти переконаєшся, що ми в основному стоїмо на правдивому шляху,- неси наші мислі в найглухіші закутки республіки і всюди підтримуй нас. Тільки спільними зусиллями ми виведемо нашу «хохландію» на великий історичний тракт.

ПЕРЕДМОВА ДО РОЗДІЛУ «ДВІ СИЛИ»

Минуло вже кілька місяців із того часу, як з’явилася надзвичайно сумна стаття ображеної просвіти.¹³ Ця талановита елегія несподівано для самої себе відіграла, так би мовити, світову роль: її охрестили зовсім інтернаціональним ім’ям, саме тим, що його вимовляють - casus belli.¹⁴ Тільки цим і можна пояснити її успішну конкуренцію з працею Ейнштейна: як і «принцип відносності», вона викликала з приводу себе цілу літературу. Навіть ми, смиренні «олімпійці», присвятили їй зошит на чотири аркуші, назвавши його, за Сенкевичем,¹⁵ «Камо грядеши». В цій брошурі, до речі, нами було зроблено одну зі спроб систематизувати декілька думок про сьогоднішню мистецьку ситуацію.

Але як же реагували на просвітнянський виступ наші літературні «масовики»?

Що ж, і вони найшли за потрібне відгукнутись, але... тут підскочило традиційне «але». Висловлюючись м’яко, всі їхні виступи були трохи туманні... порівнюючи з петербурзькими осінніми туманами, і трохи короткозорі... порівнюючи з доброю курячою сліпотою. Єдина думка, що в’їдливо стежила за читачем, була така:

- Хвильовий і «праві кола» не хочуть пускати в літературу робітничо-селянську молодь, бо не довіряють їй, бо зневажають її.

Коли б справа йшла тільки про цей симпатичний закид, ми не брались би знову за перо, а просто послали б своїх шановних опонентів в одвертий лист Анатоля Франса,¹⁶ адресований до «Почесного легіону» з приводу «Моніки Лерб’є», і саме в це місце:

«В інтересах ваших ми просимо вас не робити того, що вам робити не слід. Утримайтесь від суда, який невимовно вище стоїть за вашу компетенцію».

Але справа лежить глибше, і тому ми беремо на себе труд систематизувати ще кілька думок.

Перш за все,¹⁷ звернім увагу на те пікантне явище, що ми його спостерігали, стежачи за виступами наших опонентів. Цікаво, ретельно вишукуючи прихильників «олімпійських» тез серед молодої української інтелігенції, вони на протязі кількох місяців жодного разу не озирнулись і не поцікавились, хто ж за ними йде, хто ж їм симпатизує. Малодосвідчений читач весь час був під таким враженням, що за нами тягнуться «праві кола», а за літературними «масовиками» - найсправжніша, кристально чиста робітничо-селянська молодь. Отже, настав уже час покінчити з цією солодкою ілюзією.

Скажемо так: хай «гартовансько»-«плужанські» маси зачекають хвилинку, а ми зупинимось на українській інтелігенції.

Припустимо на один момент, що Зеров,¹⁸ Филипович¹⁹ та Могилянський²⁰ являються в нашій літературі найправішими елементами суспільства (ми кажемо: суспільства, бо справа йде не про мистецькі форми, а про ідеологію). Припустимо, що сьогоднішній Рильський,²¹ який, на наш погляд, серед сьогоднішніх пролетарських поетів маячить світлою ідеологічною плямою, припустимо, що він є шляхтич, який продовжує народницькі традиції свого славетного батька Тадея.²² Припустимо, нарешті, що всі українські інтелігенти цілком підтримують «Олімп».

Але подивимось тоді, чи не підтримує хто й наших архіреволюціонерів і саме з кіл цієї ж української інтелігенції, так чи інакше зв’язаної з культурними традиціями минулого.

Тут ми підійшли до надто делікатного моменту: саме тут ми мусимо назвати ті прізвища, що їх дипломатично обминає в дискусії «масова» література.

Але кого ж ми маємо на увазі? - Не будемо критись:

- Ми говоримо про Загула,²³ про Терещенка,²⁴ про Ярошенка,²⁵ про Савченка²⁶ і т. д. Очевидно, ніхто не буде сумніватись, що сьогоднішній «плужанин» Загул належить до так званих попутників. Ніхто, очевидно, і не подумає, що Терещенко, автор «печалі й ніжності», належить до робітничо-селянського молодняка. Але й нікого не візьме сумнів, що всі вони, наперекір «Олімпу», підтримуюють масовізм.

Правда, тут наші супротивники мусять використати свій останній козир за назвою диференціація, мовляв, Савченко, так «диференціювався», що його ні в якому разі не можна поєднати з правим крилом.

Припустимо. Припустимо, нарешті, що всі вони архіліві, що всі вони до безумства закохані в пролетарську літературу. Але, сказавши «а», треба сказати й «б». Треба доказати цю «теорему».

- Нумо, докажіть! З цілковитим задоволенням не тільки послухаємо, а й повіримо. Бо ж той факт, що вони підтримують так звану «масову» літературу в лапках, для нас тільки порожній звук, бо ж ця «теорія» стоїть під доброю сотнею величезних знаків запитання.

Чи, може, є якісь інші докази?

Їх, звичайно, нема. Диференціація, зі слів відповідної резолюції ЦК РКП, проходить прискореним темпом. Але вона в однаковій мірі стосується всіх кіл молодої української інтелігенції, і в однаковій мірі тягне її на наш бік, і в однаковій мірі одштовхує її від староукраїнського осередку. Бо ж справді:

- Чим відрізняється група Зерова від Загула та інших?

Перш за все, більшою культурністю. По-друге, своїм поважним, серйозним відношенням як до історичного моменту, так і до молодого суспільства, так і, нарешті, до самої себе. Тільки недалекі крикуни та нечесні люди можуть вигукувати, що Филипович, припустимо, належить до найправіших кіл. Ми певні, що 99 % із них не читали праць того ж Зерова... як і взагалі нічого не читають. Хіба ми не чуємо завжди:

- Зеров - формаліст! Зеров не визнає класової літератури!

Чуємо.

Але ми знаємо й те, що ні один із цих «критиків» не взяв на себе труда перечитати хоч би те ж «Нове письменство»,²⁷ в якому б він побачив Зерова-соціолога, в якому дано такі убійчі характеристики плеяді поміщицьких письменників.

Все це так, нарешті, кажуть нам, але не в той бік гне його соціологія. Де його погляд на революцію?

Прошу:

«Революція відкрила широкі перспективи²⁸ українському культурному розвиткові. Після 1917 року не вдалася ні одна спроба загнати його в тісніші межі. І тепер, коли гасло українізації звучить повним звуком, нові суспільні сили, покликані ліквідацією старого ладу до загального проводу, мусять і нашу культурну творчість поставити в нормальні умови».

Це - з останньої статті Зерова, і це - теж із неї:

«Де й коли я або Могилянський, або Филипович виявили ворожнечу до пролетарських письменників? Нікому з нас закидувана нам не раз «класова ворожість» не заважала захоплюватись, скажімо, промовами Бебеля або «Віденськими шукачами золота» П. Ампа. Розуміється, сповідатися, божитися і бити себе в груди, щоб запевнити тов. Кияницю,²⁹ ніхто з нас не буде. Може вірити, може не вірити. Але коли він хоче закинути нам упереджену злобу й ворожість до пролетарського мистецтва, то мусить свої твердження обставити доказами».

Розрядка Зерова. От вам відношення не тільки до нашої революції, але й до пролетарської творчості... А коли вам і цього мало, то дозвольте «відкрити Америку».

- Щоб показати свої симпатії, для цього зовсім не треба губити почуття своє людської гідності. Це - по-перше. По-друге, той, хто дуже поспішає, має скоро «захекатись», як говорить герой Кулішевої п’єси...³⁰ і, головне, він обов’язково наробить багато неприємностей і для себе, і для інших. І потім не треба забувати, що Зеров не тільки тут одрекомендується. Хіба його стаття, припустимо, про Сосюру не є тому яскравим доказом?³¹

І коли вона різниться чим (ідеологічно) від подібної статті (про того ж Сосюру) «масовика» Савченка, то відсутністю згаданої нами «захеканості».

Для наших письменників не треба компліментів, вони потребують серйозної товариської поради, і тільки.

Так стоїть справа з Зеровим. Візьміть другу паралель: у той час, як Филипович поступово і природно доходить до ідеологічно й художньо витриманої збірки «Простір»,³² видаючи грунтовні розвідки про Л. Українку та Франка, у цей час товариш Загул, прекрасний колись поет, за нещасливим прикладом Купріна,³³ який переробив свій «Поєдинок», підфарбовує свої колишні вірші... і зовсім не на користь новому суспільству, бо після переробки вони втратили велику частину своєї художньої цінності, а відціля і значний контингент своїх читачів. Питаємо: кому це потрібно? Робітникам, селянам чи революції? Бо ж у першій редакції ми на них дивились, як на історичний документ, а тепер ми дивимось, як на звичайну халтуру. Очевидно, втішатись із цього буде сам тов. Пилипенко.

Або візьміть того поета, що подавав колись надії і звали його Ярошенком. Хто ж він тепер? «Царинник Мина з України».³⁴ Навіть автор «Цень-Цаню»³⁵ дійшов до виробничих віршів, які потрібні тільки Держвидаву.

Всі ці факти говорять,- і дуже красномовно,- що та частина української інтелігенції, яка підтримує пилипенківський масовізм, ніколи не грішила на справжню лівизну. Може, вона й хотіла взяти такий «гріх» на себе, але це нестримне бажання призвело її до халтури. З другого боку, вони трохи «захекались». Так що нашим «масовикам» похвалятись найлівішими колами української інтелігенції зовсім не доводиться. Найменша спроба виявити дійсний стан речей одразу ж розкриває перед нами «всі карти». Мало того, вона несподівано інформує нас і в тому, що й такі «праві», як Меженко,³⁶ по суті цідтримують напостизм. Візьміть його промову на київському диспуті. Хіба він у ній не договорився до ліквідації мистецтва? Правда, ми тут маємо справу з ліквідатором іншого гатунку, бо Пилипенко, здається, оперу не вважає на «мумію». Але для нас зовсім не важно, з якої точки вони йдуть до однієї цілі. Плужанин мандрує до «катафалку» з нерозуміння законів мистецтва, а добрий колись музагетівський критик - з «присищеності».

Отже, в особі Меженка масовізм придбав собі і «правого».

А хіба сильний громадський діяч Ол. Дорошкевич,³⁷ висловлюючись образно, не запропонував уже Пилипенкові свою широку ерудицію і послуги теоретика на місце «лепету» щупаків?³⁸ Бо ж коли ми всюди підтримуємо цю корисну для радянської республіки людину, то це зовсім не значить, що ця людина мусить підтримувати наші погляди на мистецтво.

Таким чином, ми бачимо, як активна молода українська інтелігенція, з причин диференціації, відійшла від того ізольованого пункту, що над ним маячила вивіска: «праві». Звичайно, вона й надалі має тенденцію гуртуватись до певної міри окремо, але вже тепер її світогляд буде визначатись у великій мірі ідеологічним станом тих «нових суспільних сил», що їх, зі слів Зерова, «покликано ліквідацією старого ладу».

І коли тепер ми підійдемо до літератури, то треба сказати це:

- Оскільки серед «нових сил» у галузі мистецтва намітився поділ на два табори, остільки, природно, і вона, інтелігенція, активно ставиться до цієї боротьби, остільки й вона підтримує тих чи інших.

Отже, вияснивши природу цих двох сил, ми таким чином і виявимо, хто із цієї інтелігенції відіграє позитивну, а хто негативну роль. Дана коротенька розвідка й допоможе нам зрозуміти, що поняття терміну «найправіші кола», в силу складних громадських процесів, утратило свою колишню ясність і відповідно ускладнилось. Ми сподіваємось також, що нам, кінець кінцем, удасться доказати, як легковажно ставляться наші опоненти до нашого майбутнього, раз у раз жонглюючи цим терміном.

ДВІ СИЛИ

«Услужливый медведь опаснее врага».³⁹

Воістину. Але справа, звичайно, не в цій шляхетній тварині.

Мало не всі літературні «масовики», як і поважний Ол. Дорошкевич, наївно думають, що ми в своїх статтях виходили головним чином із «етичного критерія». Всі вони так чи інакше натякають нам, що ми ухилились від марксизму. Багато з них і тепер підходять до Хвильового й потихеньку нашіптують:

- Знаєте... тільки жаліючи вас, мовчу. Ну, борони боже, примусять десь виступити з приводу вашого «Камо грядеши». Камня на камені не залишиться.

Таке зворушливе відношення до нас ми спостерігаємо на кожному кроці. Але чим ми з’ясовуємо його?

О, тут багато причин. Отже, перечислимо деякі з них. Перша - недостача «пороху». Багато є бажаючих «осадити» нас, але, бачите... ліньки поритись у книжках. Для всіх ясно, що ми десь помиляємось, а саме де - чорт його знає. Власне, і видно нашу помилку, та тільки ж треба обгрунтувати свій доказ. Друга - це наша патетика. Ой, який він наївняк: «загірні комуни», каже, ну, це ж ясно - романтика. Треба буде пожаліти його. Третя - це відношення до самих себе. Ми ж такі небесні ангели. Прямо те, що французи звуть pruderie.⁴⁰ Ну, як він може про нас говорити таке? Чудак!.. Треба попередити його.

Єсть і четверта, і п’ята, і десята причини. Та досить.

Але ми пропонуємо говорити відверто й не шушукаючи, бо тепер іде боротьба не за портфелі, а за пролетарське мистецтво (пролетарське не в розумінні пролеткультівському, а в розумінні марксистському).

Відповідна резолюція ЦК РКП у третьому пункті⁴¹ говорить про вихід «із громадських глибин нових ідеологічних агентів буржуазії», що так чи інакше проявлять себе в літературі. Але ні до цього пункту, ні до інших пунктів цієї резолюції ми ніколи не підходили так, як підходить ідеолог масовізму С. Пилипенко.

Як він проповідує свою ідеологічну лінію в мистецтві?

Скликає пленум «Плугу», припустимо, зачитує там згадану резолюцію, порівнює її зі своєю «плужанською» платформою, згадує кілька книжок із селянської бібліотеки, почервонить «червоним» віршем на післяпленумних вечорницях, на тому й кінець.

- Мало?

- Малувато!

«Класова природа мистецтва взагалі і літератури зокрема визначається в формах без кінця більш різноманітних, ніж, наприклад, у політиці»,- каже та ж резолюція ЦК РКП.⁴²

Ми й це завжди пам’ятаємо. Тому й провіряючи свою ідеологічну лінію, ніколи не спрощуємо того, що не піддається вульгаризації.

Перш за все, трактуючи дальші шляхи розвитку пролетарського мистецтва, ми виходимо з конкретної української дійсності. По-друге, ми намагаємось іти в ногу з життям, тому й не прикладаємо тих тез до нашої дійсності, які лежать в архівах «військового комунізму», тому й не змішуємо вчорашніх попутників із сьогоднішніми, і тим не заплутуємо й без того плутаної справи.

Коли ми читаємо в резолюції ЦК РКП пункт про ідеологічних агентів буржуазії, то ми ставимо собі перш за все таке запитання:

- Відкіля вони мусять прийти?

Отже, щоб зберегти чистоту свого світогляду, треба знати, з якого боку копати вовчі ями, щоб не викопати їх випадково на своєму торсі.

Оскільки в нас спостерігаються елементи капіталізму, остільки й відроджується молода буржуазія. В місті ми маємо міського буржуа - непмана, в селі - зміцнілого куркуля. Але в той час, коли зріст міської культури буржуазії іде порівняно повільним темпом, мільйонне куркулівство вже остільки зміцніло, що далеко залишило за собою міського крамаря. Отже, у тій невидимій боротьбі за впливи на мистецтво, яка мусить відбутися між куркулем і непманом (бо ж їхні інтереси не завжди сходяться), більше шансів на перемогу має перший. Це зовсім не значить, що міському буржуа нічого не залишиться. Це значить, що головної ідеологічної навали на мистецтво треба чекати зі столипінського «отруба». Це значить, що доки не зміцнів непман, доки він не сперся упевнено своїми «джимі» на «стабілізований» капіталізм, доти з 10 вовчих ям 8 треба рити на бік глитайського степу, і тільки дві - до міських приватних крамниць.

Тим більше це ми мусимо підкреслити, прикладаючи цю формулу до українського мистецтва. Тут картина приблизно така:

- До революції українська інтелігенція ідеологічно живилася виключно з села і скоріш із незаможницького, ніж із глитайського, оскільки серед неї було багато виходців саме з цієї прослойки. З пролетаріатом і міською буржуазією вона мала слабенькі зв’язки. На сьогодні ситуація приблизно та ж. Але з тією різницею, що на завтра вона має тенденцію змінитись. Ми маємо на увазі українізацію.

Звичайно, надавати велике значення тій українській міській буржуазії, яка скоро поставить свої крамнички на Благбазі⁴³ і яка, порівнюючи з російським, припустимо, буржуа, мусить ідеологічно впливати на більш широкі кола нашої інтелігенції, надавати їй велике значення ми поки що не будемо. Але не треба забувати, що українізація, одкриваючи нашій нації широкі двері в світ, прискорюючи процес класової диференціації на Україні, в той же час установлює для ідеології зі столипінського «отруба» радіорупор на одній із центральних вулиць міста.

От чому ми, виходячи, зі слів тов. Дорошкевича, «з етичного критерія» у своєму «Камо грядеши», схарактеризувавши просвіту не тільки як психологічну категорію, але і як ідеологію буржуа селянського непу, не забули підкреслити «селянського». От чому й відповідна резолюція ЦК КП(б)У⁴⁴ рекомендує хоч би тому ж «Плугові» не дуже розбухати.

Ми куркуля задовольнили цілком... включно до «сороковки». Матеріально він процвітає на своїх пишних маєтках. Але він почуває потребу задовольнити і свої «духовні» інтереси. Він уже знає собі ціну. От вам характерна картинка:

- Тьма, Риплять вози. Запитують: «Хто їде?» - Відповідають з погордою: «Куркулі!».

Це саме той глитай, що кілька років тому відхрещувався від своєї клички й божився, що й він більшовик. Очевидно, надійшов уже той момент у його громадському житті, коли він відчув свою силу. Очевидно, він тепер уже пішов у похід і на мистецтво, як на ідеологічну надбудову, де він не тільки задовольнить свої «духовні» потреби, але й утворить там для себе фактори, що допоможуть йому боротися і за владу.

Тепер подивимось, хто із нас у більшій небезпеці: ми, «олімпійці», як називає нас, комунарів, задерикувата просвіта, чи літературні «масовики».

Як відомо, ми складаємо дуже невеличку групу митців. Ця група давно вже порвала (коли вона їх мала) всякі родинні чи то ідеологічні зносини не тільки з куркулем, але й узагалі з селом. Отже, було б абсурдом припускати, що ця цілком міська група літераторів візьме на себе хоч би й позасвідомо роль представника ідеології глитая. Що ж до позасвідомого представництва ідеології непмана, то це можливо... за умови відриву цієї групи від партії. Оскільки група наполовину складається з комуністів, оскільки в її роботу партія безпосередньо вносить корективи, остільки абсурдність такого припущення випливає на поверхню.

Характерно й те, що й у союзники собі ми взяли теж ту частину інтелігенції, яка виросла в місті. Ми утворюємо (за резолюцією ЦК РКП) «тісне товариське співробітництво» з тими культурними діячами, які цілком урбанізувалися.

Правда, відціля на нас несподівано може вплинути міський буржуа, але теж правда, що з двох зол треба вибирати краще (а вибирати треба, бо цього вимагає партія), бо ж знаємо: до нашої сьогоднішньої урбанізованої інтелігенції міський буржуа має приблизно таке відношення, яке Щупак, припустимо, до У-Пей-Фу.⁴⁵

Звичайно, Зерова наші опоненти вважають за аристократа (здається, носить пенсне), але, як кажуть, вільному воля, спасенному рай.

Тов. Дорошкевич у своїй прекрасній статті «На день Жовтневої річниці»⁴⁶ не погоджується з т. Луначарським, що однією з функцій інтелігенції є «охранение и организация человеческого опыта». Ми вважаємо, що цю функцію Зеров і його група виконували ретельно.

Але тепер подивимось на тов. Пилипенка і його безталанних і мистецьки і марксистськи (пробачте за полемічну різкість) малописьменних учнів, як-от товариш Кияниця та товариш Щупак.

«Плуг» має 2000 членів та 1000 студійців. «Гарт» удвічі чи утричі менше. З кого ж вони складаються?

- З робітничо-селянської молоді!

- Хіба?

Ми гадаємо, що це «маленька» помилка, до якої треба внести саженний коректив.

Перш за все, про робітничу молодь.

Ми не будемо заглядати до списків цих організацій і провіряти, скільки «плужан» та «гартованців» мало зв’язки з робітничою масою. Про Америку можна говорити й не будучи в Америці.

Коли серед 1000 найдеться 2-3 потрібних нам юнаки, то це буде просто випадок, який підтвердить наше правило. А правило таке:

- Робітничий клас на Україні був до цього часу остільки відірваний від української культури, що на сьогодні він не може дати безпосередньо від себе своїх діячів для цієї ж таки культури.

Отже, ніякої робітничої маси в організаціях «Гарт» і «Плуг» не було й ще довгенько не буде.

Тепер про селянську молодь. Тут справа стоїть краще. Дійсно, така єсть. Більше того, тут єсть не зовсім малий відсоток незаможницької молоді. Але єсть, очевидно, і інший елемент, саме той, який зі столипінських «отрубів».

Отже, беручи до уваги, що ідеологічно керівничі апарати цих організацій страшенно слабенькі, порівнюючи з натиском на них економічно й культурно сильного куркуля, беручи до уваги, що ці апарати по суті займаються чиновничим листуванням і взагалі являються в великій мірі фікцією, треба сказати так:

- Наші літературні «масовики» давно вже стали перед великою загрозою здачі своїх ідеологічних позицій у мистецтві.

Вся трагедія в тому, що їхні організації претендують не на звичайні культурно-освітні функції, де контроль над ідеологією проводиться порівнюючи дуже легко, а на керівництво мистецьким рухом, цим найскладнішим із усіх рухів, мистецьким рухом того класу, який веде за собою 30 мільйонів населення. Вся трагедія в тому, що на керівництво такою надзвичайно тонкою ідеологічною надбудовою, такою архіспецифічною галуззю творчої діяльності, яка мусить відігравати тепер величезну роль в будівництві нового життя, претендують мистецьки й маркситськи малописьменні люди, оточені до того ж агентами селянського дрібного буржуа.

Об’єктивно картина така: хоче чи не хоче тов. Пилипенко (він, мабуть, звичайно, не хоче), але він мусить здавати куркулеві позицію за позицією. І він їх уже здає.

Ми зовсім не випадково, а цілком продумано поставили питання: Європа чи просвіта? Це одне із кардинальніших питань нашої доби. В Європі, як у психологічній категорії, об’єднано суму тих можливостей, які ми можемо в мистецтві протиставити просвіті, теж психологічній категорії, з якої живиться куркуль. Будучи абстрактним явищем, вона в конкретний час у конкретному суспільстві відіграє не менш конкретну роль.

Отже, нічого нема дивного, що в сьогоднішній літературі борються дві сили: перша - це та, яка орієнтується на Європу, друга - це та, яку використовує просвіта, інакше кажучи, куркуль. Перша - продовжує марксистські традиції, друга - сповідує вульгарний марксизм. Між цими силами не може бути згоди, бо перші не позволять вносити «маленьких» «меншовицьких» корективів у погляди на мистецтво, другі, в силу своєї безграмотності, переконані в своїй правоті і ніяк не можуть додуматься, що ці «маленькі поправки» продиктував їм куркуль.

Як мусить і як дивиться на мистецтво потенціальний буржуа?

Не будучи класом, а тільки прослойкою, не беручи на себе такої місії, яку брав «третій стан» і бере пролетаріат, він до всіх громадських категорій підходить з інтересів свого власного добробуту, ніколи не беручи на облік ні свідомо, ні позасвідомо інтересів усього суспільства. Відціля його й вузькоутилітарний підхід до всякої справи. Він психологічний махновець.

Така його природа визначає і його підхід до мистецтва. З історії світової літератури ми знаємо немало прикладів, коли занепад мистецтва йшов одночасно з побідним ходом регресивних народницько-куркулячих ідей. Це знаменно! Саме так і мусить бути, бо розквітом мистецтва відмічається завжди розквіт історичного класу і, значить, порівнюючи печальне становище потенціального буржуа. Ми цим не хочемо сказати, що мистецтво робить добробут класу, хоч воно, будучи ідеологічною надбудовою, і бере на себе частину цієї функції, ми маємо говорити так:

Оскільки пролетаріат завоював собі гегемонію, остільки і його мистецтво повинно перемогти куркулячі тенденції.

Але час перемоги напередодні. Сьогодні ж куркуль дає нам «останній і рішучий бій». І саме в цих організаціях «Гарт» і «Плуг», де запанував вульгарний марксизм, вірний позасвідомий слуга нашого ворога.

Що вульгарний марксизм у нашій українській мистецькій дійсності має коріння на столипінських «отрубах», це показує хоч би та ж спорідненість його з просвітою, рідною мамою куркуля. Але будемо говорити конкретніш.

Перш за все, про тов. Пилипенка як ідеолога масовізму.

У свій час ми, висловлюючись вульгарно, взяли його «на арапа»: не знаючи добре, як він визначає мистецтво (а нам треба було знати, бо в визначенні лежить мистецька ідеологія), ми, добре продумавши всю мистецько-громадську ситуацію, голосно заявили, що він розуміє його «як метод будування життя». Таким чином, ми викликали його на відвертість.

І що ж? Ми не помилились. Він хоче «пізнаючи-будувати». Тут характерна «невеличка» поправочка, цей маленький дефіс між «пізнаючи» й «будувати». Не маючи в собі сміливості цілком одкинути «пізнання», він додає до нього красивого «будування», але не в тому сенсі, що його ми тлумачили в своїх попередніх статтях, а з метою, як потім вияснилось в особистих із них розмовах, зробити таку формулу:

«Мистецтво є метод пізнання - будування життя».

Справа тут, звичайно, не в словах, не в термінах, а от у чому: не треба плутати понять і не треба вносити поправок до ясної марксистської формули. Ми ж добре знаємо, що ховається за цим «будуванням». Про це нам Пилипенко не раз казав:

- Літературою (він має на увазі художню) зветься і вивіска на Держвидаві, і афоризми на паркані, і вірші в «уборній».

Отже, ця невинна «поправочка» по суті робить ухил у ліквідацію мистецтва. А оскільки це так, то і продиктовано її тим же таки куркулем.

Або візьмемо таке твердження:

«Ніякої кризи революційної літератури немає».

В той час, коли мало не всі пролетарські митці б’ються над проблемою, як вийти з тупика, куди зайшла ревлітература, коли вони ніяк не найдуть відповідної атмосфери, що в ній вони б узяли ставку на якість, у цей час Пилипенко робить наївне обличчя і заявляє:

«Ніякої кризи немає».

Це називається марксистський підхід до справи... Але й тут не без злощасного потенціального буржуа: це він диктує такий текст, бо саме в його інтересах це знамените «на Шипке все спокойно».

Або ще візьміть таку логіку. З одного боку, тов. Пилипенко кричить, що «попутницько-буржуазний табор» підіймає голову, а з другого - пише:

«Водночас ми виставляємо гасло єдиного радянського фронту в формі української федерації радянських письменників «Гарт», «Молот», «Жовтень», «Плуг», «Ланка»⁴⁷ та інші».

Три-чотири роки тому може й доцільна була така організація. Але тепер, коли навіть Петрушевич стоїть за Радянську владу, ця ідея викликає величезний знак питання.

В чому ж справа? А справа в том, що «Молот» та «Жовтень», як усім відомо, не більше як фікція (сам Пилипенко заявив це на пленумі «Плугу»). «Гарт» без «олімпійців» майже не існує, отже, залишається «Ланка», «Плуг» та «інші». Що таке «Ланка», здається, всі знають. Отже, і тут чуємо диктовку куркуля.

Але покиньмо товариша Пилипенка й дамо слово його учням.

Перш за все, зупинимось на Кияниці. Хоч він і дуже коректно говорив про нас, але факти й почуття громадського обов’язку примушують і його віднести до послідовних учнів вульгарного марксизму.

«За Зеровим у літературі,- пише він у журналі «Життя і революція»,⁴⁸ - мусить панувати конкуренція. Але яка конкуренція? Не традиційна ж європейська, поки що буржуазна з вільним простором і розвитком для всяких ідеологій в літературі».

От вам, так би мовити, шедевр підходу до справи. Невже можна щось краще придумати, щоб остаточно скомпрометувати нашу критику. За Кияницею виходить так:

- Тільки в нашому Союзі нема «вільного простору для розвитку всіляких ідеологій», бо буржуазія на цю справу дивиться зовсім інакше.

Ми знаємо, що спровокувало тов. Кияницю на таке твердження, але мусимо-таки довести до його відома: в Європі ніякого «вільного простору нема». Не можна ж брати всерйоз яких-небудь пацифістів-літераторів, типових попутників буржуазії. Що ж до таких письменників, як Сінклер⁴⁹ з Америки або Бехер⁵⁰ з Німеччини, то будьте спокійні:

- Їм дають такий «вільний простір», який «обхватом» своїм рівняється приблизно марксистському «обхвату», марксистській підготовці наших почтенних критиків-масовиків.

Отже, ми зовсім не здивуємось, коли той же Зеров буде глузувати з Кияниці: він на це має повне право. Шкода тільки, що виступ будуть трактувати, як виступ проти «робітничо-селянської молоді».

І справді, як усе це дешево, як усе це відстало, як усе це, нарешті, безграмотно! Невже наші літмасовики думають, що демагогією про «свободну торговлю» вони збудують нове мистецтво? Невже це секрет, що Зеров, говорячи про конкуренцію, просто предавав слова тов. Бухаріна?

Ну, навіщо так недалеко й так скандально підходити до серйозної справи!

Але, звичайно, Кияниця нас все-таки не зрозуміє, бо вже надто слабенький його марксистський багаж. Бо ж послухайте цей безпардонний уривок з його творчості:

«Він (Могилянський) навчає молодь, що для того, щоб стати грамотним марксистом, треба вистудіювати класичну англійську політекономію, німецький філософський ідеалізм, бо й сам Маркс на цьому виховувався».

Ви, може, думаєте, що Кияниця дякує Могилянському за пораду? Нічого подібного! Це він говорить з іронією. Бо, на його погляд:

«І без підготовки, за програмою Могилянського, молодь зможе стати остільки з марксистського боку свідомою, щоб розпізнати класовий підхід Могилянського».

Що це таке? Де й коли ми живемо? Хто це пише? В той час, коли по всіх галузях нашого будівництва ми беремо ставку на якість, цей безпримірний муж намагається повернути нас до 17 року! Хто це? Учень 3-ої групи радянської школи чи справді критик? Далебі, ми червоніємо від сорому перед тим же Зеровим, бо Кияниця, здається, член тієї партії, до якої належимо й ми.

Отже, очевидно, і, на жаль, не Кияниці судилося виправляти «помилкові тези Хвильового», для цього ми радимо притягти більш марксистськи грамотних людей.

Але справа не в Хвильовому, справа в вульгарному марксизмі, фундатором якого в умовах української дійсності є тов. Пилипенко. Справа тут у тому, що цей «марксизм» має своє соціальне коріння, що його продиктовано куркулем.

Але покиньмо Кияницю: ясно, з ким ми маємо діло, і як ми мусимо ставитись до його критичних етюдів. Давайте ще, хоч на хвилинку, зупинимось на другому учні Пилипенка. Ми говоримо про С. Щупака.

Цей товариш, на радість, менш наївна людина. Але й він демонструє ту ж відсутність знайомства з мистецтвом, як і інші його однодумці. С. Щупак «все прекрасно знає» (його любима фраза), і він, здається, не претендує на роль дослідника європейських просторів. Шкода тільки, що й він шкодить молодому мистецтву і саме своїм писарським підходом до справи. Щупак гадає чомусь, що без писарів пролетарська література ніяк не обійдеться, і це його підштовхує на утворення власної групи.

Ми, звичайно, не маємо нічого проти того, щоб і цей товариш приймав активну участь у мистецькому рухові, навпаки, раді будемо такому доброму сусідству. Але ми ставимо вимогу:

- Ти хочеш мати справу з мистецтвом - іди, «добро пожаловать», можеш бути й не художником, але ти мусиш бути знавцем мистецтва. Отже, мандруй до книгозбірні, діставай відповідну літературу й вивчай цю галузь. Бо для мистецтва писарів не треба.

Щоб не бути голослівним і не сумніватись у писарських здібностях тов. Щупака, посилаємо читачів до його статті в газеті «Пролетарська правда».⁵¹

От вам примірна постановка питання:

«Нам відомо, що дехто з товаришів Хвильового, перебуваючи в Києві, не цурався і того, щоб намацати грунт для утворення у Києві групи своїх симпатиків».

Чи не нагадує вам ця цитата гоголівських «приятних» дам? Нагадує? А нам от вона нагадала статтю Луначарського з журналу «Октябрь», де описано враження від наради пролетписьменників:

- «Нет, эти люди положительно неугомонны,- сказала ярая сторонница Воронского,⁵² взглядом ища у меня сочувствия и пожимая плечами».

Чи не намацує ваше вухо деякої співзвучності в цих слівцях: «сторонница» й «симпатики».

- «Ах, что вы говорите, София Ивановна,⁵³ - сказала дама, приятная во всех отношениях, и всплеснула руками».

Далебі, «Анна Григорьевна», тов. Щупак, ми цілком серйозно говоримо. «Да поздравляем вас: оборок более не носят: на место их фестончики».

- Що ви кажете! - скрикнула Луначарська,⁵⁴ а за нею і Щупак:

«Вот послушайте,- говорит Демьян Бедный⁵⁵ своим прекрасним остроумным языком. Так ясно и просто. Никаких споров. О чем тут спорить? Разве для каждого не несомненно, что только поворот человечества к коммунизму в этом смысле дает ему настоящую победу над рабством необходимости. И напряженный взгляд массы (цебто пролетарських письменників) сверкает стальной решимостью».

Чуєте,- «стальной решимостью», бо ж усе «так просто и ясно», навіть плакати хочеться від «умиления». Такий же точнісінько підхід до складних проблем мистецтва ми зустрічаємо й у тов. Щупака.

«Той, хто стає на новий організаційний шлях Хвильового, той мусить підписатися і під «Камо грядеши».

Який же організаційний шлях? Де це Шупак чув про нього? Чи не від дами «приятной во всех отношениях»? Не «плужанин», а прямо тобі кумушка!

Хоч наша лопанська столиця і не дуже до столиці подібна, але в даному випадкові ми маємо право зітхнути:

- Ех, матушка провінція!

Як бачите, і від цієї фрази, підкресленої, до речі, несе тими ж «симпатиками». Ніхто вже тепер не сумнівається, що Хвильовий у своїх памфлетах має дві сторони: одна безсумнівна - це критика масовізму, а друга, як дехто каже,- «парадоксальна», що за неї поки що може відповідати сам Хвильовий: це - теза про азіатський ренесанс. Очевидно, оскільки в одній книзі зійшлися такі тези, остільки прихильники нового організаційного шляху (а такий єсть, тільки не такий, яким здається «Пролетарській правді») не обов’язково мусять «підписуватись й під «Камо грядеши». Ми гадаємо, що й тов. Щупак, як і всякий толковий писар, розуміє це, але він не міг інакше сказати, як сказав, бо всі його виступи зводяться до того, що єсть якісь «прихильники», єсть якісь «симпатики», хтось комусь стоїть в опозиції і т. д., і т. п. Словом, він хоче пограти й на себелюбстві дурачків, які, не розкумекавши, в чому справа, забунтують проти «загірних комун» і підуть у симпатики до Щупака. Хай на нас не ображається голова київського «Плугу», але ми йому не довіряємо у його ідеологічній класифікації літературних груп. Бо ж він так недавно агітував за співробітництво з тими, кого сьогодні він відносить до «найправіших кіл». Не думаємо, щоб він «погнушався» і ненависними йому панфутуристами... коли б вони пішли до нього в «симпатики». А, взагалі, скажемо так:

- Який сенс у тому, що Щупак «довіряє молодим силам», коли від цього довір’я дуже мало користі?

Такий другий учень вульгарного марксизму, але й він по суті в лабетах глитая.

І тому зовсім нема нічого дивного, що поспіх пролетарського мистецтва для літературних масовиків полягає в тому «діловому календарі», де під рубрикою «історичні події» поставлено й день народження Хвильового. Нічого нема дивного, що якийсь Ф. Я. з газети «Пролетарська правда»⁵⁶ таку наводить критику:

«О. Копиленко, тепер це вже видно, не просто випадкова, бліда зірка в якомусь другорядному сузір’ї. Це - справжня зоря першої величини, і то зоря з самостійним світлом!»

Може, для задрипанок О. Копиленко і є зоря «першої величини» й то «з самостійним світлом», але для нас він гарний письменник, який подає надії. І потім: навіщо «бить стулья»? І потім: навіщо робити велику ведмежу послугу молодому мистецтву? Добре, що Копиленко тільки посміявся з цієї рецензії. Ну, а що якби він «возомнил о себе»?

От до чого доводять гасла вульгарного марксизму. І коли Шмигельський⁵⁷ скаржиться в тій же «Пролетарській правді», що не знає, за ким йому йти, ми його розуміємо і співчуваємо йому. З одного боку, він читає газетну замітку, з якої довідується про асигновку державою мільйона карбованців на видання усього Л. Толстого, з другого - йому пропонують покинути вивчення англійської політекономії, бо й без неї ми можемо розпізнати класовий підхід Могилянського. З одного боку, він чув, що Жеромський⁵⁸ за свій «більшовицький» роман «Перед весною» одержав від президента Польщі прекрасну віллу, з другого - йому втлумачують, що талант - це вигадка «Олімпу», і цього таланту політик ніколи не буде задобрювати на бік свого класу, бо справжня художня література - це та, що на паркані.

Наші «критики» не хочуть розуміти такого простого й давно відомого факту:

- Лопе де Вега⁵⁹ написав у свій час більше в сто разів, ніж усі взяті вкупі сьогоднішні пролетарські письменники. Отже, було що читати, було й чим задовольнити потребу читача. Але він, Лопе де Вега, був талант, і тому його читали, і тому він зробив для свого часу стільки, скільки ми всі разом, очевидно, не зробимо.

Наше завдання підготовити відповідний грунт і відповідну атмосферу, що в ній і виросте наш, хоч би маленький Лопе де Вега. Бо, як показує дійсність, тільки він виконає в мистецтві історичну роль, тільки він дасть для свого класу те, чого цей клас вимагає.

Отже, резюме:

З кризою пролетарської літературної творчості намітилась уперта боротьба за існування цієї ж таки пролетарської літературної творчості. Найлютішим ворогом пролетарського мистецтва є ідеологія зі столипінських «отрубів». Робота її невидимих агентів зробила вже своє діло. Вульгарний марксизм є продукт цієї роботи. Отже, боротьба з вульгарним марксизмом стоїть на черзі дня, як актуальніше питання.

Молода українська інтелігенція сьогодні є прихильник Радянської влади. В боротьбі двох сил вона приймає активну участь, але не як цілком ізольована організація, а як до певної міри диференційована група «сили, покликаної ліквідацією старого ладу». Частина з неї, менш витримана, пішла за вульгарним марксизмом.

Розділ «Дві сили» скінчено. Тепер ми перейдемо до деталізації деяких моментів, не зовсім ясних нашим читачам. Ми вважаємо за потрібне з’ясувати, нарешті, що ми розуміємо під психологічною Європою, як ми дивимось на формалізм, яким нас докоряють і т. д. Ці питання не менш цікаві, а тому й дозвольте перейти до дальшого розділу.

ПСИХОЛОГІЧНА ЄВРОПА

Завдання дослідника-марксиста - взяти на облік усі необхідні особливості розвитку, все складне переплетіння дійових осіб і впливів.

«З абетки комунізму».

Ми вже казали, що тов. Пилипенко, сповідаючи вульгарний марксизм у мистецтві, об’єктивно творить волю ворожої собі соціальної групи. Ми підкреслюємо об’єктивно, бо ж смішно припускати, щоб людина сама хотіла зла, бо інакше абсурдно було б переносити питання саме в таку площину: ми маємо справу не з випадковим громадянином, а з одним із видатних комуністів.

Але відкіля цей вульгарний марксизм?

Він, безперечно, витікає з основної помилки лідера масовізму:

- Тов. Пилипенко вважає, і без всяких застережень, що наше селянство є потенціальний пролетаріат.

Хто з нас не чув од нього цієї формули? Скільки разів подано було її на «плужанських» вечорницях! Якою чудовою симфонією звучала вона кілька років.

Діалектика є революційний нерв марксизму і в той же час є логіка протиріч. «Все тече», як казав стародавній філософ Геракліт.⁶⁰ До руху, коли річ буває в процесі становлення, треба прикладати формулу: «або так, або ні». Селянство в умовах буржуазної державності в своїй незаможницькій частині є, безперечно, потенціальний пролетаріат, цебто воно, не будучи пролетарським класом, має тенденції зробитись ним.

Але чи можна цю формулу прикладати й без всяких застережень до всього селянства й до того ж в умовах нової економічної політики?

Оскільки ми вступаємо в фазу «непа», оскільки ми не ставимо перед собою завдань великого капіталу - експлуатувати й, нарешті, спролетаризувати цю дрібнобуржуазну прослойку, остільки ми даємо широкий простір для розвитку цієї ж таки дрібної буржуазії. Іншими словами:

- Ми не тільки не розоряємо маленького хазяйчика, навпаки - дбаємо, щоби він якомога безболісно пережив період накоплення багатств.

Отже, говорити в даних конкретних умовах про селянство як про потенціальний пролетаріат доводиться дуже й дуже обережно. У всякому разі куркуля треба завжди виділяти й відносити до потенціального буржуа.

І коли тов. Пилипенко не хоче цього робити, то він тим самим приймає вульгарний марксизм. В цьому й «зарито собаку».

Проте ми гадаємо, що й доводи другого прихильника масовізму мають те ж саме коріння. Ми говоримо про одного з видатніших українських громадських діячів.

В 6-7 числі журналу «Життя і революція» вміщено було дискусійну статтю за назвою «Ще слово про Європу». Автор її тов. Ол. Дорошкевич. По суті, це - перший виступ серед наших опонентів, що на нього, коли б ми хотіли, то не мали права відповідати з жартівливим тоном. Дорошкевич підійшов до поданих нами думок цілком серйозно, як і належить поважній людині.

Але чи погоджуємось ми з його корективами?

Звичайно, ні! Більше того, його статтю ми розцінюємо як найсильніший удар по наших засадах.

Отже, поспішаймо викрити помилки нашого поважного опонента. Хай пробачить нас тов. Дорошкевич, але ми завжди були тієї думки, що відомий афоризм - «errare humanum est»⁶¹ можна прикласти до кожної людини, а, зокрема, і до нього.

Статтю свого супротивника ми розбиваємо на дві частини. Перша - це та, де він цілком погоджується з нами, і, до речі, зовсім не по заслузі вихваляє Хвильового (не скажи Хвильовий того, що сказав,- сказав би хтось інший), це та частина, де він розбирає нас як «обличителів» просвіти. В другій частині статті наш опонент сам бере на себе роль «обличителя»... але вже нашого романтизму, нашої неспроможності накреслити дальші шляхи розвитку української літератури. Так чорним по білому й написано:

«Усі його (Хвильового) заклики до психологічно-художнього та інтелектуального прийняття Європи я вважаю лише за ліричний рефрен».

Звичайно, було б великою помилкою гадати, що ми намагаємось одрапортувати за Цезарем: «Прийшов, побачив, переміг!». Коли вже притягувати історію, то ми скоріш уподобляємо себе Катонові Старшому,⁶² який усі свої промови кінчав цим знаменитим:

«Треба обов’язково зруйнувати Карфаген».

Але не зайвим буде й з’ясувати, в якій мірі наші заклики були «лише ліричним рефреном» і чи то й справді вся наша патетика була свідком нашого ж таки нерозуміння Європи, поданої антитезою до позадництва.

Тепер, коли просвіту на деякий час і до певної міри дезорганізовано,- тепер ми не боїмося визнати, що перша фаза боротьби характеризувалась, висловлюючись терміном Семенка, наголосом на деструктивний момент.

Що це значить?

Це значить, що всю нашу увагу було сконцентровано на емоціональному боці справи. Нові ідеали, які виступають проти старих і до того досить-таки дискредитованих, мусять на перших порах не стільки впливати на інтелект, скільки на емоцію. Така тактика всякої боротьби. Відціля, і тільки відціля, і пішла наша нестримна й, на перший погляд, наївна лірика.

Але чи значить це, що й від усієї нашої установки «одгонить тим же етичним критерієм»?

Не думаємо. Справа тут трохи простіша: тов. Дорошкевич наш тактичний прийом прийняв за «чисту монету»; його збентежила патетика, яка, коли її взяти в абстракції, являється, по суті, плодом недозрілого розуму. «Масовий» критик, вихований на уманських спрощеннях, побачив у нашій установці найсправжнішого чорта з ідеалістичного пекла, а київський ерудит не повірив нашій силі й захвилювався, що ми, мовляв, загубили соціальний критерій. Бо і справді:

- Та дівчина,⁶³ яка виступала на київському диспуті, одверто рекомендує Хвильового як агітатора за «Європу в лакових ботиках».

- А Дорошкевич? Хіба він не приховав такої рекомендації між рядків своєї статті?

Отже, дозвольте сказати:

- Переказувати своїми словами елементарний матеріалізм - заняття не завжди й не зовсім цікаве. Хіба не краще було б, коли б одні, як-от «масові» критики, взяли й перечитали абетку комунізму, а другі, як-от Дорошкевич, повірили нам на слово, на «їй-богу», що ми сяк-так, а все-таки розуміємось у марксизмі.

А втім, «нет худа без добра», як говорить російська революційна література, що її радить нам згадувати наш опонент (до речі: це зовсім жарт). Дуже цікавим парадоксом прозвучала колись відповідь придуркуватого Кіндермана: «Із комуністичної літератури я читав Достоєвського й Толстого». Не тільки наші супротивники, але й не всі прихильники поданих нами тез як слід уявляють собі, з яким вантажем підуть вони організовувати молоде мистецтво на тих ділянках, де переможено просвіту. Отже, з відповіддю одному з наших опонентів стикається початок дальшої, так би мовити, конструктивної фази боротьби.

Що ж таке ця психологічна Європа, яка так лякає Дорошкевича?

Мистецтво є не тільки метод пізнання життя, але й - в іншому плані - ідеологічна надбудова. Таким чином, оскільки ми маємо справу з мистецтвом, остільки й торкаємось схеми марксистських надбудов. Іншими словами:

- Коли ми, припустимо, беремо Ніцше, його «Morgenröthe» і зустрічаємо такий рядок із «Рігведи»:⁶⁴ «Єсть багато вранішніх зір, які ще не світили», то, щоби вияснити сенс присутності в цій книзі індійського гімну, нам доведеться увійти в лабіринт факторів, які розташувались за тридев’ять земель від свого економічного базису.

Ми нарочито навели такий «плутаний» приклад, щоб сказати:

- «Олімп» цілком розуміє «плужанських» писарів, які ніяк не втямлять, де загубила кінці так звана психологічна Європа.

Історичний матеріалізм, як відомо, ніколи не відхиляє психологічного фактору. Навпаки, він припускає його дію, вважає її за цілком нормальне явище в громадському житті. Так що саме це слово «психологія» не таке вже страшне, особливо тоді, коли боязкі люди будуть частіш розгортати абетку комунізму:

- Відтіля вони узнають, що цей загадковий і неприступний їм фактор є не що інше, як жива людина з її мислями, з її волею, з її хистом.

Таким чином, залишається ще притягти елементарну логіку й силогізувати приблизно так:

- Коли психологічний чинник діє в громадському житті, а жива людина ідентична цьому факторові, то, очевидно, історію робить не тільки економіка, але й живі люди.

Ми хочемо сказати те, що говорив Енгельс:⁶⁵

«Політичний, правовий, філософський, літературний, художній розвиток і т. д. беруть в основу економічний базис. Але вони впливають один на одного й на економічний базис».

Проте, які ж це живі люди? Як ми конкретніш розшифруємо цей термін?

Двигуном історії є, як відомо, так званий «змінний стосунок» - людина-природа. Інакше кажучи, ми маємо справу з боротьбою громадської людини проти природи. Отже, те живе творіння, що його ми ототожнюємо з психологічним фактором, і є по суті громадська людина.

І коли ми говоримо про психологічну категорію, яка «виштовхує» людськість із просвіти, то, очевидно, і маємо на увазі якусь суспільну одиницю.

Ці елементарні засади про роль людини в історії нам потрібні для того, щоб запитати себе:

- Чи не дала Європа якогось типу творіння, яке - в тій пропорції, що його наділяє так званий «змінний стосунок» і робить історію?

Ви питаєте, яка Європа? Беріть, яку захочете: «минулу - сучасну, буржуазну - пролетарську, вічну - мінливу». Бо і справді: Гамлети,⁶⁶ Дон-Жуани⁶⁷ чи то Тартюфи⁶⁸ були в минулому, але вони є і в сучасному, були вони буржуазні, але вони є і пролетарські, можете їх уважати «вічними», але вони будуть і «мінливі». Таку кокетливу путь держить діалектика, коли блукає в лабіринті надбудов.

Тут ми, нарешті, стикаємось з ідеалом громадської людини, яка в своїй біологічній, ясніш психо-фізіологічній, основі вдосконалювалась протягом багатьох віків і є власністю всіх класів.

У цьому сенсі ми не маємо нічого проти того, щоби Леніна порівняти з Петром Великим: як той, так і другий належали до одного типу громадської людини й саме ідеального, що його нам дала Європа. І імператор Римської імперії Август⁶⁹ і мислитель буржуазії Вольтер,⁷⁰ і пролетарський теоретик Маркс - всі вони в цьому сенсі подібні один до одного.

Це зовсім не значить, що кожний з них, взятий в конкретному оточенні в конкретний час, буде міжкласовим явищем. І той, і другий, і п’ятий служили своєму класу. Але поскільки їхня служба, піднімаючи культуру їхнього ж класу, викликала розвиток нових сил, що характеризують поняття прогресу, що мусили прийти їм на зміну й часом були їхнім антиподом, остільки між Леніним і Петром Великим можна поставити знак тотожності. І піп Лютер,⁷¹ і робітничий ватажок Бебель належать до одного типу європейської громадської людини. І той, і другий, і п’ятий, і десятий не відривались від своєї соціальної бази, але всі вони були двигунами історії у пропорції того ж таки «змінного стосунку». Стан їхнього інтелекту і вдачі дорівнювався даному соціально-економічному й політичному ладу. Цей класичний тип ми мислимо в перманентній інтелектуальній, вольовій і т. д. динаміці. Це та людина, що її завжди й до вінців збурено в своїй біологічній основі.

Це - європейський інтелігент у найкращому розумінні цього слова. Це, коли хочете,- знайомий нам чорнокнижник із Вюртемберга,⁷² що показав нам грандіозну цивілізацію і відкрив перед нами безмежні перспективи. Це - доктор Фауст, коли розуміти його як допитливий людський дух.

І зовсім помиляється Шпенглер: він везе на катафалку не Фауста, а «третій стан», бо доктор із Вюртемберга безсмертний, поки існують сильні, здорові люди.

- Ага... так от про що ви говорите! А чи нема тут, у вас, ідеалізму? - Подивимось:

Перша цитата з Мерінга:⁷³ «Історичний матеріалізм ніколи не відхиляє дії ідейних сил».

Друга цитата з Плеханова:⁷⁴ «Велика людина баче далі інших і хоче сильніш інших. Вона - герой. Не в тому сенсі, що вона начебто може зупинити чи то змінити хід речей, а в тому, що її діяльність являється свідомим і вільним виразником цієї необхідної і позасвідомої ходи. В цьому її значення. В цьому її сила. Але - це колосальне значення, страшна сила».

Саме ця страшна сила і є згаданий нами тип, і є психологічна Європа, що на неї ми мусимо орієнтуватись. Саме вона й виведе наше молоде мистецтво на великий і радісний тракт до світової мети.

Соціалізм - це, з одного боку, теорія боротьби за царство свободи, з другого - конкретний етап боротьби людини з природою. Отже, треба подивитись на справу ширше і глибше, і не думати, що тисячі кащенків,⁷⁵ хотя би й комуністичних, роблять епохальну справу, що вони «зададуть» тон гнилій територіальній Європі, що витягнуть її з болота, куди затягла її колись могутня і прекрасна, тепер стара й безсила буржуазія.

Так стоїть справа з психологічною Європою, що до неї антитезою є просвіта Гаркун-Задунайського:⁷⁶

- Психологічна категорія є жива людина з мислями, з волею, з хистами. Жива людина є громадська людина. Класичний тип громадської людини вироблено Заходом. Як надбудова, він вплинув на економічний базис, на добробут феодалів і буржуазії. Він вплине й на добробут пролетаріату. Його соціальний сенс у його широкій та глибокій активності. Отже, не можна мислити соціального критерію без психологічної Європи.

- І все?

- Ні, тепер дозвольте ще зупинитись на просвіті.

КУЛЬТУРНИЙ ЕПІГОНІЗМ

Motto те ж, що й до попереднього розділу.

«Нам передано изумительное литературное наследие, на нас, коммунистах, лежит тягчайшая ответственность за то, какую литературу даст нам новая Россия после Пушкина, Гоголя, Толстого».

Так в ересефесерівські простори сурмить і сурмить «Красная новь».⁷⁷ Ми тут, на Україні, кричимо, хоч і на всі легені, але трохи інакше.

- В минулому лежать надзвичайні шедеври мистецтва. «Третій стан» - дав епоху Відродження, Байрона, Гете, Гюго і т. д. Ми, комунари, несемо на собі велику відповідальність: цілком від нас залежить, яке мистецтво дасть пролетаріат у добу своєї диктатури.

Але ця відповідальність ускладнюється, коли ми уясняємо собі, що це мистецтво мусить творити культурно відстала нація.

До цього часу ніхто ще не брав на себе труда з’ясувати заплутану ситуацію, з якою ми стикаємось в українській культурі.

Звичайно, не важко якомусь зміновіховцеві професорові Ключникову, поділивши етичну сферу на мораль, право та політику, вивести основні світові програми, і тим перемогти історичну ірраціональність. Бо все це зводиться до того, щоб підкреслити на якійсь 177 сторінці, що «Россия - первая освободительница мира». Не важко розв’язати цю проблему і якомусь тупоголовому петлюрівцеві. Але для нас, що не розглядають національний момент як самоціль, питання, зв’язані з цим моментом, ще більше ускладнюються.

Стоїть така основна й нез’ясована дилема:

- Чи будемо ми розглядати своє національне мистецтво, як служебне (в даному разі воно служить пролетаріатові) і як вічно підсобне, вічно резервне до тих світових мистецтв, які досягли високого розквіту?

Чи, навпаки, залишивши за ним ту ж саму служебну роль, найдемо за потрібне підіймати його художній рівень на рівень світових шедеврів?

Ми гадаємо, що це питання можна розв’язати тільки так:

- Оскільки українська нація кілька століть шукала свого визволення, остільки ми розцінюємо це як непереможне її бажання виявити й вичерпати своє національне (не націоналістичне) офарблення.

Це ж національне офарблення виявляється в культурі й в умовах вільного розвитку, в умовах, подібних до сьогоднішньої ситуації, з таким же темпераментом і з такою ж волею наздогнати інші народи, як це ми спостерігали й у римлян, що за порівнюючи менший період значно наблизились до грецької культури. Ця ж національна суть мусить себе вичерпати й у мистецтві.

Коли наші погляди в цьому випадку зійдуться з «чаяніями» нашої ж таки дрібної буржуазії і навіть фашистів, то це зовсім не значить, що ми помиляємось.

Бо і справді: національне офарблення - це ні що інше, як звичайне офарблення культури того чи іншого народу. Його використовують усі класи. Найкраще за всіх його використав «третій стан». І коли дрібна буржуазія хапається за нашу ідею, то, по-перше, вона розуміє її, як націоналістичну суть, по-друге, коли справа йде до певної міри і про те, що ми говоримо - то й до певної міри тут беззаконного й антирадянського нема.

Словом, коли «націонал-більшовик» Устрялов⁷⁸ приймає програму компартії, то це зовсім не значить, що ця програма потребує корективів.

Наша постановка - це послідовний висновок із політики нашої партії щодо національного питання. Такою постановкою ми остаточно - по лінії мистецтва - можемо розв’язати цю «прокляту проблему», яка затримує класову диференціацію на Україні, а відціля й похід людськості до комуністичного суспільства.

Але тепер, коли ми перейдемо до дійсного стану речей, то треба сказати:

- Наша постановка в тому випадку буде мати реальні наслідки, коли нове суспільство стане розглядати наше мистецтво в фокусі світових мистецьких колізій. Іншими словами: ані на мить не спускаючи з ока відповідних досягнень інших країн, ми мусимо найти якнайближчі шляхи до повного розквіту, бо в противному разі нема рації робити нашої установки. Що ж до того, що ми маємо більше тенденцій на позадництво, за це говорить уся історія нашої нації.

Це ж класична країна гаркун-задунайства, просвітянства, культурного епігонізму. Це - класична країна рабської психології. Недарма саме вона й породила антитезу до психологічної Європи: цю «ідеальну» просвіту. Коли тов. Сталін говорить, що розвиток національної культури залежить від самої нації, яка думає творити цю культуру, то каші епігони розуміють це так:

«Приїдітє і володєйтє нами».

Від Котляревського, Гулака, Метлинського⁷⁹ через «братчиків»⁸⁰ до нашого часу включно українська інтелігенція, за винятком кількох бунтарів, страждала і страждає на культурне позадництво. Без російського диригента наш культурник не мислить себе. Він здібний тільки повторювати зади, мавпувати. Він ніяк не може втямити, що нація тільки тоді зможе культурно виявити себе, коли найде їй одній властивий шлях розвитку. Він ніяк не може втямить, бо він боїться - дерзать!

Хіба наші сьогоднішні розмови про масове мистецтво не є ознакою позадництва? Хіба нам і досі не доводиться витягувати ганебну постать Гаркуна і ставити його поруч із Європою, хоч би для контрасту? Може, й це, скажете, лірика? Може, й це «манівці personalia»?

Тов. Дорошкевич вагається, що краще: просвітянство чи естетичне міщанство? Ми не вагаємось і кажемо: пара п’ятак. Міщанство - завжди міщанство і завжди йому одна ціна.

Але коли ми візьмемо конкретні постаті з нашого минулого, які захоплювались естетизмом, то й Євшан,⁸¹ і молодий Семенко, і Вороний⁸² є для нас не тільки представники певних соціальних груп, але і трагічні моменти в історії нашої літератури. Коли взяти ті умови, в яких росла й розвивалась хохландія, коли взяти на увагу ту атмосферу жахливого позадництва, в якій жив той же поет Вороний, то нема нічого дивного, що наші естети впадали в крайність.

Хіба це знамените «l’art pour l’art»⁸³ не проробило з часів Аріосто⁸⁴ певної еволюції? Хіба античний пароль - «краса» з означенням класових сил не шукав іншої гармонії, де б звучали громадські мотиви? Хіба той же Пушкін (знову звертаємось до «російської революційної літератури») не був тому прикладом? Хіба за «Русланом і Людмилою», цим «Orlando furioso»,⁸⁵ ми не бачимо ще Пушкіна-громадянина?

Але Пушкін жив у нормальній атмосфері культурного будівництва, а Кобилянська,⁸⁶ припустимо,- за великою китайською стіною, серед дикунів та епігонів. Чи могла ж вона, можливо, пересічний талант, поставивши перед собою велике завдання, вийти переможцем?

Український естетизм, як каже тов. Дорошкевич, «становив найповерховішу з громадського боку, найменш впливову плівку нашої літератури». Але чи значить це, що він був антигромадським явищем?

Коли формула: «мистецтво для мистецтва» є ознакою розкладу мистецтва, а також суспільства, то треба сказати, що в часи нашого українського естетизму наше національне мистецтво й наше національне суспільство тільки-но становилось на ноги. Але, не припускаючи навіть цієї засади, ми, закликаючи до прийняття психологічного Заходу, в той же час надаємо представникам нашої модерністсько-етичної Європи велике значення. Бо ми виходимо не з сахаринно-народницьких засад, які затримують національний розвиток, а з глибокого розуміння національної проблеми.

Українське мистецтво мусить найти найвищі естетичні цінності. І на цьому шляху Вороні й Євшани були явищем громадського значення. Для нас славетний «мужик» Франко, який вважає Флобера за дурня, менш дорогий, ніж (да не буде це personalia!) естет Семенко, ця трагічна постать на тлі нашої назадницької дійсності.

Що ж до ідеального революціонера-громадянина, то більшого за Панька Куліша⁸⁷ не знайти. Здається, тільки він один маячить світлою плямою з темного українського минулого. Тільки його можна вважати за справжнього європейця, за ту людину, яка наблизилась до типу західнього інтелігента. І ми зовсім не розуміємо, чому тов. Дорошкевич уважає його за представника «чорної Європи», на наш погляд, це саме й є Європа червона. Бо ж під «червоним» ми розуміємо не що інше, як символ боротьби.

Куліш був по суті ідеологом сильного «третього стану», і коли б він не стикнувся з мертвою стіною культурного епігонізму, ми б, безперечно, в часи горожанської війни не мали таких вождів, які завжди плентались у хвості маси. Як у свій час національні війни були революційним, червоним явищем в історії людськості, так і Куліш для нашої країни був прогресивною, червоною Європою.

Але чи значить це, що ми радимо брати за ідеал Кобилянську чи то Куліша? Хто так подумає, буде наївною людиною. Ми тільки хочемо подивитись правді в очі.

Ці люди стояли на правдивому шляху, але стикнувшись із рідним позадництвом, залишились трагічними постатями, повними протиріч і помилок. Що ж до їхньої ідеології, то ясно - вона була буржуазна, цебто в даний момент відстала, контрреволюційна й нам не потрібна.

- Але почекайте,- зупиняє нас Дорошкевич:

«Ставити тепер нашому письменникові такі абстрактно-європейські вимоги⁸⁸ - вибачте, але це значить недооцінювати соціально-побутових можливостей і вимог нашої доби. Наш письменник, що виходить із бідняцького й середняцького села та інколи з міста, не кінчає класичної гімназії, не знайомиться з курсом історико-філологічного факультету в університеті св. Володимира».

Хай пробачить нам наш шановний опонент, але в цій тираді ми відчуваємо, по-перше, барський тон інтелігента-народника, а по-друге, вбачаємо тут саме це «недооцінювання соціально-побутових можливостей нашої доби».

Перш за все, які вимоги нашої доби?

- Перед нами, як перед молодим класом, і перед нами, як перед молодою нацією, ця доба ставить таке завдання: утворити за всяку ціну нове і справжнє мистецтво.

По-друге, які ж її соціально-побутові можливості? Дійсно, соціально-побутові можливості того письменника, що про нього говорить тов. Дорошкевич, тотожні відповідним можливостям якогось дикуна.

Але чи буде це письменник? Ось у чому сіль питання!

На наш погляд, звичайно, ні!.. Коли ми маємо на увазі не писаря, а таки ж письменника. Що ж до справжнього художника слова, то він може навіть і не сторожувати в університеті св. Володимира (Горький, припустимо, теж не сторожував), але він повинен зрозуміти цю абстрактну Європу.

Ми вже спиралися на Маркса, який казав, що «певні періоди розквіту мистецтва ніяк не відповідають загальному розвиткові суспільства». Могли б ще раз цитувати його, але, гадаємо, досить! Де ж тут неясність, коли ми кажемо: кожен клас, в тому числі і пролетаріат, творить своє мистецтво через свою більш-менш талановиту молодь і ніяк не всім загалом. Невже не ясно, що ця молодь може в культурі стояти вище від свого класу на сто, на тисячу і т. д. голів?

Наші соціально-побутові можливості воістину низької марки. Але це значить, що ми мусимо втішатись тим примітивним напівдикунським письменством, яке дає нам наш новий «різночинець». Провінціал Вергілій⁸⁹ не вчився-таки в класичній гімназії св. Володимира, і все-таки... все-таки він був Вергілієм. Златовратський⁹⁰ і Успенський⁹¹ не тому не дали творів, рівних тургенєвським, що були «різночинцями», а головним чином тому, що тоді російська буржуазно-поміщицька література пішла на спад... і тому (вертаємось до раніш сказаного), що та соціальна група, яку вони представляли, цебто міщанство й селянство, ніколи не візьмуть на себе історичної місії, тому що, знову повторюємо, для цієї прослойки мистецтво носить вузькоутилітарне значення. Це «різночинці» в масі, як правило.

Що ж до окремих постатей, які намагались репрезентувати «третій стан», то «неістовому Віссаріону», наприклад, типовому «різночинцеві», ніщо не пошкодило стати найбільшим російським критиком, на десять голів вищим за критиків-дворян. Навіть із тим же «різночинцем» Достоєвським щось не ладно в нашого опонента: його, Достоєвського, «чернетки-оригінали» в світовій літературі займають більш поважне місце, ніж «француз» Тургенєв. Так ми думаємо, Дорошкевич - навпаки.

Взагалі, треба сказати, що аналогія: «різночинець» - селянин-робітник «трохи й навіть більше, як трохи», невдала. Цим не можна доказати, певніш виправдати сучасних златовратських у мініатюрі.

Хай ще раз пробачить нам тов. Дорошкевич, але в таких спробах ми відчуваємо запах чарівного яблучка з «пятнишком» з кошика хоч і прекрасної, але далекої і неможливої Лізи Калітіної.⁹² Конкретніш: все це аксесуари з народницької скриньки, і ведуть вони свою родословну від тієї ж культурної української інтелігенції, яка весь час стежить за диригентською паличкою російського «діда-шестидесятника».

Життя ускладнюється. Треба шукати інших паралелей, порівнянь, аналогій. Справа в тому, що ми не підемо на альянс із грінченківщиною.⁹³ Ми, як і пролетаріат, ведемо свою родословну від Куліша, від великого «третього стану». З потенціальним буржуа ми нічого не маємо спільного. Вузькоутилітарний сахарин ми виробляти не будемо.

Тов. Дорошкевич не виправдав безграмотність нашого письменства, бо він грубо підійшов до системи надбудов. В мистецтві не завжди така послідовність: дворянин-різночинець - селянин-робітник. Буває і так: дворянин, а потім Шевченко. Де ж подівся Винниченко? Очевидно, в еміграції.

Тов. Дорошкевич, виправдовуючи безграмотність нашого письменника, який не здібний розібратися в психологічній Європі, тим самим і своїм великим авторитетом пропагує так званий масовізм. Оскільки ж ця «червона» халтура виходить під натиском ідеології зі столипінського «отруба», ми зі спокійною совістю беремо цитату з Тугенхольда:⁹⁴

«Декаданс - то є всезростаюча перепродукція митців: колосальні виставки, ринки картин, де справжні твори мистецтва губляться в цілому морі бур’яну, незлічимий натовп наслідувачів, цих верескливих поросят, які з ненажерством накидаються на кожного більшого митця, заялозюють і призводять до асбурду кожну велику ідею, нарешті, декаданс є повним розривом між народом і мистецькою культурою, між публікою і митцями. Але всі ці симптоми свідчать не так про занепад мистецтва, як про смерки нашої культури».

Всі ці ознаки ми бачимо й тепер у себе. Декаданс дійшов своєї кульмінації. Ми б’ємо тривогу й заявляємо:

- Той клас, що дав геніальних теоретиків і практиків революції, не може не дати в скорому часі і своїх більш-менш талановитих митців. Вергілій прийде... можливо, й тепер із провінції, можливо, й тепер не один. Він не був навіть за сторожа в університеті св. Володимира, але він (коли це вже буде дійсно він!) одкриє нову сторінку в історії світового мистецтва. З його приходом буде нанесено страшний, смертельний удар культурному епігонізмові.

- Фу, чорт! Пробачте: і тут лірика. Так-от, останнє питання.

ФОРМАЛІЗМ?

Да, у нас нет литературы!⁹⁵ «Вот прекрасно! Вот новость!» - слышу я тысячу голосов в ответ на мою дерзкую выходку. «А наши журналы, подвизающиеся на ловитве европейского просвещения? А наши альманахи, наполненные гениальными отрьвками из недоконченных поэм, драм, фантазий, а наши библиотеки, битком набитые многими тысячами книг российского сочинения, а наши Гомеры, Шекспиры, Гете, Вальтер Скотты,⁹⁶ Шиллеры,⁹⁷ Бальзаки,⁹⁸ Корнели,⁹⁹ Мольеры, Аристофаны?¹⁰⁰ Разве мы не имели Ломоносова,¹⁰¹ Хераскова,¹⁰² Державина,¹⁰³ Богдановича,¹⁰⁴ Петрова,¹⁰⁵ Дмитриева,¹⁰⁶ Карамзина,¹⁰⁷ Крылова, Батюшкова,¹⁰⁸ Жуковского,¹⁰⁹ Пушкина, Баратынского¹¹⁰ и пр., и пр. А что вы на это скажете?» - А вот что, милостивые государи, хотя я и не имею чести быть бароном, но у меня есть своя фантазия, вследствие которой я упорно держусь той роковой мысли, что несмотря... (йде величезний період) на все это: у нас нет литературы.

Виссарион Белинский («Литературные мечтания»)

- «Єй чорту», як все це обридло! Іноді сидиш і думаєш: «І справді, чи не толочиш ти води в ступі?». І така тебе візьме розпука, хоч лягай живим у домовину. Тільки спортсменське «ану» й визове: «Ану, докажи, що й ти маєш деяку енергію, ану, докажи, що й ти здібний вірити й не зраджувати своїх переконань. Ану!».

Заздримо тобі, «неістовий Віссаріоне... бо не було в твій час «опоязівців».¹¹¹ Повір нам - і ти був би формалістом. І справді: маючи за спиною таку блискучу плеяду письменників, ти твердив: «нет литературы». Ми не діждались і поганеньких Пушкіних… а скажи ти свою «фантазію» в наші дні? Ну? Тов. Пилипенко «пропише тобі таку іжицю», що й в домовину не потрапиш!

Як? Літератури, кажеш, «нет»? Ах ти «макроман», ах ти маніак… формаліст нещасненький!

Словом, наші опоненти вміють лаятись (див. № 5 «Плужанина»¹¹²)… шкода тільки, що їхня лайка гола й порожня і нас зовсім не переконує.

Але з чого ж вони виходять, коли обвинувачують нас у формалізмі: знову ж таки з заялозеної демагогії чи з нерозуміння цього терміну?

Проте, обидва припущення «кращі»: коли ми маємо справу з першим, то їм це не робить честі, коли ж справа йде про друге... то й це їм не робить честі.

Отже, треба зробити таку середню: - чули, що єсть якийсь формалізм, що він визнає якусь ідеалістичну школу, що його сповідають якісь «опоязівці», що якісь «опоязівці», так би мовити, комусь «в опозиції». І ще чули, що «олімпійці» (до речі, велике досягнення: тов. Пилипенко взяв, нарешті, «олімпійців» у лапки) дуже-таки напирають на художній бік справи. Отже, чому ж їх не назвати формалістами, тим паче, що й вони кричать: «нет литературы!».

Ідеолог масовізму так і пише:

«Колись із формалістами в поезії (а тут Хвильовий виступає саме як формаліст) бився добре тов. Троцький».

Що Троцький «добре бився з формалістами» - це так. Але при чому тут Хвильовий? Де він висловлював свої погляди на формалізм? Коли це було, дозвольте спитати.

- Як, «коли це було»? А «романтика вітаїзму»? Хіба це не формалізм? Хіба це не ідеалізм? Хіба це, нарешті, не... зеровщина (наш лідер тоді ще не читав Зерова).

І тов. Пилипенко обгрунтовує:

- Так, мовляв, «кожен клас і його мистецтво проходять певний цикл розвитку: народження, занепад і смерть. «Замкнене коло». Але клас трудящих не матиме смерті. Пролетарське мистецтво зміниться мистецтвом безкласової доби не внаслідок революції, а органічним шляхом. Отже, тут «замкненого кола» немає, і не всі, значить, закони буржуазного мистецтва стосуються і мистецтва пролетарського. Хвильовий ідеалізує мистецтво, ставить його понад класовою боротьбою»... він забув про... матеріалістичний світогляд і натомість ставить «вітаїзм».

Отже, покличемо як експерта здорову логіку й вияснимо, що ж по суті є ця тирада.

Ми вже не зупиняємось на «трудящих». Бо й справді: кого під цим словечком можуть зрозуміти люди? Ми знаємо різних трудящих: трудиться пролетаріат, але трудиться і багато іншого народу. Для селянської газети таке слово підходить, але для мистецької теорії - навряд.

Не зупиняємось ми й на такій цікавій формулі: «трудящі не матимуть смерті». Бо й справді: це з теоретичного боку цілковитий нонсенс.

Нас цікавить інший бік справи, а не ці незначні, хоч і характерні ляпсуси.

Тов. Пилипенко, очевидно, довго «ламав» голову над нашою «романтикою вітаїзму». Очевидно, не одну годину шукав у ній ідеалізму і збочення від матеріалістичного світогляду. Але що ж він із себе видавив?

Не що інше, як ту ж саму демагогію, що нею він форсить уже кілька місяців.

І справді, навівши уривок з нашої брошури:

«Пролетарське мистецтво пройде етапи романтизму, реалізму і т. д. Це замкнене коло законів художнього розвитку», він тут же подає такого коментаря:

«Правда сплутана з брехнею. Кожен клас проходить цикл розвитку: народження, розквіт, занепад, смерть. «Замкнене коло». Але клас трудящих не матиме смерті».

Ми просимо читача вдуматись у ці дві цитати і сказати нам по-щирості: чи можна так поводитись зі своїм опонентом, як поводиться тов. Пилипенко, і чи не високомірно він ставився до своєї аудиторії: мовляв, все одно не втямлять.

Ми говоримо про закони художнього розвитку, а Пилипенко - про закони існування мистецтва в узькому значенні цих слів.

Ми говоримо про романтизм, реалізм, а Пилипенко про народження, розквіт, занепад і смерть.

Як бачите, наше «замкнене коло» нічого не має спільного з його «замкненим колом». Як бачите, це просто некрасиве поводження з матеріалом. Як бачите, це просто ставка на «дурачка».

Отже, оскільки ми ніде не говорили ні про «народження», пі про «смерть», остільки ми не могли сказати й що «пролетарське мистецтво зміниться мистецтвом безкласової доби внаслідок революції». Все це продукт гарячої фантазії тов. Пилипенка.

Що буде через якусь тисячу років з мистецтвом - ми не знаємо й нас це зовсім не цікавить.

Ми говоримо про період переходової доби й говоримо, що мистецтво цього періоду підлягає тим же законам, що й буржуазне. Які це закони - ми вже сказали вище.

В тій же статті Троцького, що з неї цитує наш опонент, сказано так:

«Художня творчість є завжди складна перелицьовка старих форм під впливом нових товчків».

Що це значить? Чи не те ж саме, що кажемо й ми? Наш «романтизм», реалізм і т. д. і є ця «складна перелицьовка». Отже, треба було б тов. Пилипенкові, замість демагогувати й накидати нам «розквіт, занепад і смерть», уважніш читати того автора, з якого він береться цитувати. Намагаючись обвинуватити нас в ухилі від матеріалістичного світогляду, наш опонент тут же показує свої слабкі сторони. Цікаво спостерігати, як голова «Плугу» борсається в матеріалі. Більш вдячної ролі, як заперечувати «напищеного» Хвильового, що вбогість свою весь час ховає за красиві фрази та календарні афоризми,- і придумати важко. А от піди ж, і ця роль не під силу.

Бо і справді: як ми подавали «романтику вітаїзму»?¹¹³ Як антитезу до мистецького ліквідаторства. Невже треба надавати так багато значення тому, що «вітаїзм» звучить так, як «біологічний віталізм». Недарма ж ми, щоби не наводити на гріх своїх супротивників, свідомо зробили помилку, викинувши «л». Не так давно «пресловутий» Шпенглер робив спростування: в його поняття «релятивізму» втискували зовсім інший зміст, ніж той, що його він мав на увазі. Наш сьогоднішній реалізм, зі слів Воронського, можна майже ототожнювати з матеріалізмом. А хіба Августин Блаженний,¹¹⁴ цей типовий ідеаліст, не називався у свій час реалістом? Справа ж не в назві, а що під цією назвою ховається. Звичайно, Кант був формалістом, звичайно, Шкловський проповідує ідеалізм. Але при чому тут ми? Де, в чому наша теорія подібна до біологічного віталізму, що, як відомо, «фетишизує окремі сторони процесу?» Відкіля це видно, що ми, як іоніти, кажемо: «В начале бе слово»?

Один той факт, що ми не мислимо в класовому суспільстві безкласового мистецтва, розбиває всі наклепи на нас у формалізмі. Треба ж все-таки відповідати за свої слова, навіть тоді, коли їх висловлює і «масовий» читач. Тим більше це треба сказати про Пилипенка як ідеолога масовізму. Варто йому було кинути дві-три фрази, як уже його безталанні учні підхопили:

«Нове об’єднання,- пише про нас т. Щупак,¹¹⁵ - («якщо воно утвориться») (утворилось!! - М. Х.), яке висовує примат форми над приматом ідеології, буде цілком на руку оплічникам».

Хоч у нашого друга, як бачите, і багато претензій, але ми глибоко переконані, що він стільки розуміється в формалізмі, скільки ми в писаризмі. Чи, може, і його збентежив Троцький? Коли це так, то да навчиться він читати його:

«Цілком справедливо: по одних лише принципах марксизму ніколи не можна судити,¹¹⁶ відхиляти чи приймати твір мистецтва. Продукти художньої творчості повинно, в першу чергу, судити по їхніх законах, цебто законах мистецтва. Але тільки марксизм здібний вияснити, чому, відкіля і т. Д.».

Хіба ми не те саме кажемо? Художній твір треба «судити в першу чергу по законах мистецтва». І це зовсім не значить, що ми висовуємо «примат форми» над «приматом ідеології», що ми хочемо «підупасти на руку оплічникам». (Ну і словечко! Без п’яти хвилин не «опричники». Тільки товариш Щупак і міг придумати його.) Щоби розібратися в тому, що говорить у даній цитаті Троцький, треба, звичайно, не бути вульгарним марксистом і трохи розумітись в діалектиці.

Коли «плужанин», хоч би й київський, припустимо, напише якийсь твір, то ми, перш за все, мусим подивитись і сказати собі: що він написав - репортерську замітку чи художній твір.

- Ми маємо право (і саме як марксисти) зробити це?

- Очевидно, маємо, інакше ми не знали б, з ким познайомились, чиї думки здобули честь вислухати.

В чому ж тоді питання? При чому тут формалізм і «примати»? Коли подивитись на справу уважніш, то будемо мати таку картину: в той час, як Хвильовий «дразниться» календарними афоризмами, його супротивники приймають це за чисту монету й собі намагаються форснути «вченими приматами».

Ані з Шкловським,¹¹⁷ ані з Якобсоном,¹¹⁸ ані з Кручених¹¹⁹ і т. д. нам не по путі, як не по путі нам і з вульгарними марксистами.

Формалізм ми вважаємо за ідеалістичну течію¹²⁰ в мистецтві, яка має своє соціальне коріння. Коріння формалізму лежить в буржуазному світогляді. Формалізм як технічний апарат має рацію на існування, і його ми використовуємо. Але ми, закликаючи до формального вдосконалення, ніколи не забуваємо основної мислі, яку подала марксистська естетика:

«Щоби з успіхом іти по слідах Мікеланджело,¹²¹ треба вміти мислити й почувати так, як мислив і почував великий флорентієць».

Таку думку висловив Плеханов із приводу художньої виставки в Венеції. Такої думки дотримуємось і ми. І чи не тут «зарито формалістичну собаку»? Бо і справді: що таке ті невдалі спроби, які ми спостерігаємо в сьогоднішніх творах? Що таке це «плужанське» «молоде життя»? Чи не вбога пародія на художній твір і на художника?

Вся справа не в «асонансах та алітераціях», а знову ж таки в тому, щоб «мислити й почувати» (хоч у мініатюрі) так, як мислив і почував великий флорентієць. Справа в тому, що ми до своїх завдань підходимо кустарно. Тільки той письменник має рацію на існування, який здібний пізнати життя, не тикаючись щохвилинно в свою «платформу». Це не значить, що йому не треба корегувати ідеологію своєї творчості, а це значить, що «по циркуляру» мистецтва утворити не можна. Ніякі «асонації та алітерації», цебто те, що стосується справжнього формалізму, його не врятують, коли він не подивиться на світ вільним поглядом свого класового світогляду. От чому ми й кажемо: вас, 1200 письменників із Хвильовим умісті, які за 8 років революції не дали жодної повісті, жодного роману, глибоко поважаємо. Але покиньмо дурити себе: в атмосфері диких поглядів на мистецтво ми ще 8 років, коли не всі 80, будемо плентатись позаду інших країн.

Такий наш «формалізм» і коли він нічого не має спільного зі справжнім, то в цьому ми зовсім не повинні, бо ми й не називаємо його формалізмом.

Що ж до «опоязівства», то треба сказати це:

- Прийнявши в основу твору ту чи іншу актуальну ідею, не можна не думати і про те, як передати її. Тут нам до певної міри й допомагають формалісти як технічна школа. І коли дехто із сучасних письменників, втішаючись «великими» темами, не звертає уваги на «читабельність» своїх речей, то це теж печальне явище. Він теж не вміє «мислити» так, як згаданий флорентієць.

Всі ці елементарні засади ми подаємо тільки тому, що нас весь час цькують формалізмом. Далебі, навіть ніяково, було писати цей розділ: все так «просто і ясно»... і ніяких тобі «приматів».

Як бачите, наша основна вимога - це уміти думати й почувати. В нашу епоху великих зворушень, великих дерзаній і великих польотів, ми інакше не мислимо художника. Тому ми й тягнемо його до психологічної Європи, тому ми й закликаємо його вбити в собі віковий епігонізм.

Отже, тільки упереджена людина буде шукати в нашій програмі ідеології формалізму.

НОВИЙ ОРГАНІЗАЦІЙНИЙ ШЛЯХ

ЯК РЕЗЮМЕ

Якась кумушка вже розповіла тов. Щупакові, як ми мислимо новий організаційний шлях:

«Це об’єднання, яке постає під знаком ворожості до організаційної і громадської роботи, прокламовано, як організацію місцевого значення», але воно все-таки «прагне всеукраїнського масштабу».

Отже, по-перше, доводимо до відома голови київського «Плугу», що кумушка, не будучи добре поінформованою в справах харківських пертурбацій, дещо йому перебрехала: ніхто й ніде з «олімпійців» не виставляв такого пункту. По-друге, коли розуміти організаційну і громадську роботу в тих формах, в які вона виливалась у «Гарті» і «Плузі», то Щупак має рацію саме так інформувати суспільство: ми дійсно вороги згаданої роботи. Бо і справді:

- Завдання письменника ширші і глибші за ті, що їх ілюструють «плужанські» вечорниці та ті бухгалтерські засідання, які відбуваються по різних «гарто-плужанських» бюро.

Організаційна і громадська робота письменника лежить, перш за все, в його творах, по-друге,- в профспілці, по-треті,- у живому спілкуванні з масами. Коли письменник вештається серед трьох десятків писарів, яких штучно втягнено в літературу, і які, головне, не відповідають його запросам, то це ще далеко не значить, що він веде громадську роботу. Навпаки, він одривається від неї.

Але коли він із вільної ініціативи так чи інакше втручається в наше громадське життя, то це і є те, чого ми хочемо.

Отже, ми й кажемо: треба покінчити з напівмертвою гуртовщиною як з антигромадським явищем.

Що ж до «місцевого чи то всеукраїнського масштабу», то ми на це дивимось простіш:

- Буде вже наслідувати «папі». Всі ці літературні всеукраїнські ЦК зовсім не потрібні для письменника. Справа не в літературному ЦК, а в літературі.

Отже, «це об’єднання» й «місцевого значення», і «всеукраїнського масштабу». Це цілком залежить од того, як «це об’єднання» буде впливати на суспільство і які твори буде давати: коли його продукцію буде читати все населення України, то значить «це об’єднання всеукраїнського масштабу», коли його творами буде втішатись, припустимо, один Харків, то значить воно «місцевого значення».

Як бачите, справа з «симпатиками» стоїть простіш.

І ще ми доводимо до відома тов. Щупака: в нашому «клубі» об’єднуються за принципом ідеологічним, і хай він не вірить «даме приятной во всех отношениях».

А втім, дозвольте точніш поінформувати про новий організаційний шлях.

Тут ми, власне, думаємо використати ті тези, які пророблено і внесено було від групи «гартованців» на одне із засідань ЦБ «Гарту» і які на цьому ж засіданні і цей же ЦБ був ухвалив.

Отже, ще раз до абетки комунізму: «діалектика є революційний нерв марксизму». Таким чином, ми, щоби не бути «червоними» реакціонерами, мусимо подивитись на всі явища життя крізь призму діалектичного мислення. Коли ми «б’ємося» не за «Гарт» та за «Плуг», а за робітниче-селянське мистецтво, за мистецтво (зосібна й літературу) преходової доби, то давайте подивимось, чи не пережило це мистецтво й ця літераздза тих організаційних форм, в яких вона існувала й існує до цього часу.

Велика соціальна революція висунула актуальну справу організації таких літугруповань, як «Гарт» і «Плуг». Вони мусили відіграти роль не стільки літературного, як революційного чинника: треба було протиставити щось старому цільному буржуазному мистецтву. Отже, оскільки утворення цих угруповань виникло за, так би мовити, «негайним замовленням» молодого класу, який не мав ще своїх художників, як і культурних традицій, остільки всіх «гарто-плужанських» письменників можна було вважати письменниками тільки умовно. Саме цим «умовно» й пояснюється той великий наплив у ці організації, який ми спостерігаємо й до цього часу. «Гарт» і «Плуг» брали на себе роль не стільки конструктивного фактору, скільки деструктивного. На їхню долю випала така історична роль: вони мусили не стільки утворювати мистецтво молодого класу, скільки деморалізувати табір буржуазних митців, витягуючи таким чином маси з-під впливу ідеології старого мистецтва. Словом, ці наші робітничо-селянські угруповання відіграли ту ж саму роль, що її брали на себе подібні організації за часів як Великої Французької революції, так і в часи Паризької Комуни.

Аналізуючи роботу «Гарту» і «Плугу», після років їхнього існування, треба сказати, що в основному вони цю роботу виконали. Мало того, вони прискорили диференціацію серед так званих «попутників». Нарешті, треба підкреслити останнє і найголовніше на останній момент:

- В колах цих організацій асимілювався і почасти виробився (винні в цьому не «Гарт» і «Плуг», а закони життя) певний кадр уже не умовних, а таки справжніх, хоч і маленьких, будемо казати, письменників.

Але перший етап пройдено. Революція ввійшла в полосу мирного будівництва, в полосу непу. Боротьба не втихає, вона тільки прибрала інших схованих форм. Боротьба на ідеологічному фронті проходить із великою завзятістю. Очевидно, і в художній літературі, як ідеологічній надбудові, не мусить бути спокою та ладу.

Але хто ж цю боротьбу буде провадити в цій тонкій ідеологічній надбудові, яка зветься, мистецтвом? Очевидно, митці й ті, що мають чималий мистецький багаж.

Буржуазна література через своїх свідомих чи позасвідомих агентів подасть для цієї боротьби найкращі свої сили. Робітничо-селянське мистецтво мусить те ж саме зробити.

Тут ми і стикаємось із тим кадром не «умовних» письменників, яких ми маємо в «Гарті» і «Плузі».

Але чи здібні вони протиставити себе в мистецтві навалі тій старій і консервативній ідеології, яку сповідує сьогодні непмано-куркуль?

Безперечно, здібні. Але за тієї умови, коли вони будуть до певної міри чітким і викристалізованим ядром.

Виходячи з цільової установки масового охоплення, «Гарт» і «Плуг» втягли до себе широкий загал, який, виправдавши свого часу свою масовість, поступово, вбираючи нові неоформлені сили, створив затичку до оформлення мистецьких ідеологічно чітких одиниць. Таким чином, в наші дні ці організації не тільки поволі перетворилися в культурницькі, але й загрожують зробити зі свого письменницького ядра ідеологічно-мистецький кисіль, невиразну, аморфну «масу». Саме виходячи з марксистської формули: «буттям визначається свідомість».

Навіть один цей факт уже ясно говорить за те, що робітничо-селянська література мусить шукати нового організаційного шляху.

Але візьмемо далі:

- «Гарт» і «Плуг», захопившись внутрішньою організаційною боротьбою, інакше кажучи - ідеологічною, бо організаційна боротьба виникає тоді, коли є якась ідеологічна нев’язка - весь час гальмували нормальний розвиток творчості своїх письменників і «саме тому, що була страшенна неясність: чому «Плуг», який не будучи есерівською організацією, «використовуючи тільки селянські образи», мусить вести організаційну, себто ідеологічну боротьбу з «Гартом».

Як бачите, друга наша теза являється по суті висновком із першої. Дальші тези теж виходять із неї, бо стержнем питання все-таки залишається масовість чи то масовізм. Треба мати багато волі, щоб опорожнити той горщик, в якому розташувалась «гарто-плужанська» каша понепівської виробки. Ми не беремо на себе сміливості виконати всю роботу, але частину тез ще подамо:

- Установка на так звану «комсомольську», «жіночу», «дитячу» та іншу літературу, що її практикували ці організації, ще раз підкреслює, що ми маємо справу з культурно-освітніми організаціями, бо з мистецького погляду, з погляду тих завдань, які стоять перед нами, це абсолютно не витримує критики. Робітничо-селянська література єдина і для робітників, і для селян без розподілу на партійність та пол. «Гарт» і «Плуг», наче «тощі фараонові корови», втягли до себе й письменників, і художників, і композиторів (утворюючи відповідні сектори та секції, словом, нова головполітосвіта). Але дали вони їм що-небудь? Ні! Одержати від них що-небудь? Теж ні, бо... каша, бо композитор, припустимо, не маючи потрібного йому оточення, губив свою кваліфікацію і, головне, думав не про свої композиції, а про те, що йому сказати на бухгалтерському засіданні.

- Широке втягування та прийом у свої лави нових членів (- Чи до вас у «Плуг» можна записатись? - А ви відкіля? - Та от із Микитівки, хлібороб.- Чому ж, будь ласка, подайте заяву!) довело, врешті, до того, що більшість, одержавши членські квитки, вважали себе за цілком закінчених письменників. Це розвивало чванство, політиканство, ледарство.

- Так звана масова громадська робота полягала в улаштуванні вечірок, гастролей, нальотів на ті чи інші клуби і призвела, нарешті, до замкнутої гуртківщини (харківські «Плуг» і «Гарт»).

Отже, ми вважаємо за доцільне в інтересах розвитку мистецтва, а, зокрема, і літератури на Україні створення таких форм мистецько-літературних організацій, що сприяли б:

- Концентрації творчих одиниць (критики, критики-публіцисти, літератори-художники), які б, з одного боку, могли б задовольнити підвищені вимоги робітничо-селянських мас, з другого - здібні б були протиставити старій ідеології в мистецтві новий світогляд молодого класу чітким і виразним шерегом.

За молодих художників із робітничо-селянської маси боятись в умовах пролетарської державності нічого. Виявлення молодих сил, наперекір «Гарту» і «Плугу», переводиться життям коло журналів, газет та інших видань. Для молодих сил є широкий простір.

Вважаючи організаційну боротьбу між «Гартом» і «Плугом» за недоцільну, ми в той же час стверджуємо: молоде мистецтво може вигартуватись тільки в процесі баталій по художніх установках (грунтуючись, звичайно, на єдиній пролетарській ідеології).

Отже, на новому організаційному шляху не тільки зійдуться різні школи й напрямки, але туди прийдуть і молоді сили через індивідуальні зв’язки.

- Глибоко поважаючи товаришів робсількорів, надаючи їхній роботі значення більше, ніж тій, що ми хочемо провадити, ми в той же час говоримо:

- Практика масового втягування робсількорів до «Гарту» і «Плугу» псувала і псує піонерів культурної революції, збивала і збиває багатьох із них із пантелику, відхиляла й відхиляє їх від справжнього розуміння робсількорівських завдань.

Словом, однині наше одне із чергових гасел не «дайош кількість - хто більш», а «дайош якість». Треба відтворити знищений художній критерій.

Таким чином, ви бачите, що перед нами стоять такі завдання, які ані «Гарт», ані «Плуг» в умовах нашої дійсності й у старих організаційних формах не можуть на себе взяти. Виконавши свою історично-позитивну роль, вони з колишньою своєю установкою стали негативним явищем. Отже, їм залишається тільки одне:

Оголосити себе спілками гуртків мистецької самоосвіти. Це єдиний для них вихід, коли вони хочуть жити. Тільки в цьому разі їхня дорожка може зійтися з новим організаційним шляхом.

Такі наші основні думки. Нова організація і буде базуватись на них. В це нове революційне угрупування мусять увійти письменники як «Плугу», так і «Гарту». Ми пролетарську літературу в вузькому розумінні цього слова (цебто ту літературу, яка свідомо бере в основу свого змісту постулати компартії) розуміємо, як ідеологічно-художній авангард літератури переходової доби. Отже, ми не мислимо, щоб у нашій організації не було письменників із незаможницько-середняцьких кіл, тих, що приймають пролетарську ідеологію, але «використовують селянські образи». Таким чином, ми й на цьому ставимо крапку: ми не хворіємо на «лівизну».

Але що ж знаменує собою цей новий організаційний шлях?

Не що інше, як перенесення нашої мистецької роботи в інший план. Цього вимагає життя, цього вимагає маса,- саме той клас, якому ми хочемо служити. Життя нас не чекає і, головне, не чекає нас та ідеологія, яка зі столипінських отрубів. Отже, поспішаймо до інституту марксизму. Покиньмо безграмотно «критикувати» Зерова. Навчимось серйозно підходити до явищ нашої складної дійсності.

Кінчаючи свою статтю, ми не можемо ще раз не попрохати пробачення в тих товаришів і друзів, себелюбство яких ми зачепили в своїх розділах. Цим ми не збираємось одхиляти удару супротивника: ми з радістю зустрінемо його. Ми хочемо сказати тільки, що в наше завдання входило потривожити те мертве болото, куди встряли й «добрі, хороші» люди. (Висушувати ж це багно доведеться багато й багато років.) Наші прекрасні супротивники, не взявши на облік складної ситуації, полізли в мистецтво з великими претензіями, але зі слабеньким мистецько-марксистським багажем. Отже, в їхніх інтересах:

- Раніш, ніж відповідати нам, хай вони трохи ознайомляться як з українським, так і зі світовим культурним надбанням: єсть дуже багато гарних джерел. Коли треба буде, справку ми можемо дати.

Але чи значить це, що ми, дійсно, «зариваємось», що страждаємо на манію величія? - «Боже упаси»: всі ми вважаємо себе за середніх осіб (в тому числі і Хвильовий! Чуєте? Навіть цей невизнаний «геній» Хвильовий!). Але що ж поробиш, коли нам доводиться стискатись із такою азіатчиною.

Отже, ми тоді покинемо бити в тривогу, коли побачимо, що на зміну нам прийшли вдумливі люди.

Отже... в основному ми, напевне, не помиляємось. Що ж до деталей, то... той не помиляється, хто нічого не робить. Припустимо навіть, що ми й в основному помиляємось, але ми все-таки тішимо себе такою надією:

- Нашу роботу «візьмуть, нарешті, в роботу» не безграмотні демагоги, а ті товариші, які кожним своїм словом, з одного боку, будуть корегувати нас, а з другого - підтримувати наші переконання, що молодий клас ставить у мистецтві перед собою більш ширші завдання, ніж ті, що їх тримаються ідеологи масовізму. Тільки з цими товаришами ми підемо поруч, бо тільки з ними ми переможемо ту ірраціональність, яка лягла на нашому історичному шляху.

«АХТАНАБІЛЬ» СУЧАСНОСТІ, АБО ВАЛЕР’ЯН ПОЛІЩУК У РОЛІ ЛЕКТОРА КОМУНІСТИЧНОГО УНІВЕРСИТЕТУ

Жук, хоч і сидить він на троянді,- все одно жук.

Сааді¹²²

ЛІРИЧНИЙ ВІДСТУП

«...І от Жовтень ударив по всіх їх.¹²³ Як було приємно тоді жити! Колони революційного війська тягнуться повз моєї посади. Чиновня розбіглася, а революційну армію треба кормити. І от нас кілька чоловік»... «взяли на себе всі склади «Сельдяного Буяна» (...«Петроградское Особое Присутствие по продовольствию»). Нам прислали охорону солдат до 20-ти, і ми день і ніч суток зо п’ять провели там, видаючи по ордерах, вже не пам’ятаю якої революційної організації, їжу, рибу й м’ясо»... «Правда, нас за це підтримали матеріально, видавши поверхурочні гроші за 90 з лишкою годин». «Пам’ятаю, як уночі, розставивши зміну варти, ми з рештою солдатів готували з тріски крупник і читали запальні відозви Петросовєта, обмірковуючи становище».

Як вам подобається цей революційний уривок із автобіографії Валер’яна Поліщука? Нам він страшенно сподобався, бо ми відчули в ньому таку милу безпосередність, таку щирість і одвертість, якій ніяк не можна не позаздрити. Шкода тільки, що автор цього веселого фрагменту, відрекомендувавши себе в «L’Humanité»¹²⁴ (звичайно, через перекладача) «гарячим (чи то палким) воїном, який брав активну участь у революційних битвах Октября» (дослівно так було надруковано: «Militart ardent, il (цебто Поліщук) prend une part active aux batailles révolutionnaires d’octobre», не догадався під рубрикою «в чому проявлено вашу активність» додати:

- Був главкомом на складі «Сельдяного Буяна», де командував проти контрреволюційної «їжі, риби, м’яса», за що й одержав «поверхурочного» ордена... чи то пак ордера «за 90 з лишком годин».

Але з того «сельдяного» часу багато води втекло. Наш главком (ми в свій час через свою малописьменність і зовсім не з «яхидства» називали їх каптьорами),- наш главком став динамічним верлібристом. І от якого він вірша «ушкварив» на день восьмої річниці Жовтня:

- «Я не знаю,¹²⁵ якого б прокляття кинути вам, остеклілі пани. Щоб розверзлася земля під вами, щоб облила пекельно вогнева лава ваші черепи і очі закриті»... «Усі неможливі муки наше сумління готове відверто на вас кинути в розпалі бою». «Ми з презирством згадаємо вас, блювотна мерзота вселюдства, паразитарне панство, і слина огиди плювком полетить із язика й рота».

Підкреслення наше... Але як вам подобається цей уривок? Верлібрист, як бачите, згадав, що він був колись главкомом і рветься «в розпалі бою» на панство. Його, здається, ще ніхто й не заспокоював, але він уже, так би мовити, авансом кричить: «Та де там,- коли «пече», дайош мені «фундаторів кабали вікової» - і нікоторих гвоздьов! Нерви мені заплутались у голові! Держіть мене, а то - побий мене Бог - вирвусь... Ви киваєте на неп? Тєто єрунда? Хіба ви способні почувати щось? Ну, кажіть, способні?.. Ага! А я от чую, «колони революційного війська повз «Петроградского Особого Присутствия по продовольствию» не йдуть, а прямо тобі рєжуть!.. Але й тєто не хвакт. Ви думаєте, що я під Косинчину «Анкету»¹²⁶ підробляюсь? Нічого подібного! То вже кличуть мене до продовольствія... Я зараз!.. Зараз... (тільки, будь ласка, не забудьте про ордена... чи то пак про «поверхурочного ордера»)... Я зараз! Мене трясьот у лихоманці... і... і... вже потекла слина... Ах, «сельдяной буян»! Ну коли ж, нарешті, я доконаю цей дорош-єфремовський... чи то пак зеро-хвильовський...¹²⁷ «крупник з трескою»!

Так голосить і галасує (і цілком справедливо) наш колишній «оплічник», «теперішній кращий приятель С. Пилипенка» (див. славетну автобіографію, а також у туманну історію «видавництва автора»). Такі «твори» «випущаєть» «тєтой» симпатичний мальчонка.

Але робили ми цей ліричний вступ тільки для того, щоб наші читачі не сумнівались:

- «Гомер революції»¹²⁸ і сьогодні не покинув слинити і плюватись. Отже, коли ми назвемо його слинявим каптьором (ти не ображайся, Валер’яне, «ми тебе не хочемо підозрівати в цьому»), то не вбачайте, будь ласка, в такій фамільярності вульгаризму й бажання нашого зробити неприємність своєму «оплічникові». Особливо просимо не звертати уваги на те, що наша характеристика цього милого, хоч і малописьменного (про малописьменність буде далі) «гомера» зійдеться з відповідною характеристикою якогось жовто-блакитного емігранта. Справа тут, бачите, занадто простенька: Поліщукова слина однаково неприємна для всіх. Це просто фізіологічне почуття.

I

Отже, в боротьбу двох сил улетів динамічний верлібрист, автор скандальної автобіографії («фе») і не менш нудної губанівської «Європи на вулкані»,¹²⁹ «ахтанабіль» сучасності, як сам він себе рекомендує.

Словом, В. Поліщук випустив ще одну брошуру й чекає на неї рецензії.

Отже, авансом: брошура, як брошура! Розділи два й будуть мати поспіх...¹³⁰ Особливо серед дурачків, оскільки цей поспіх зветься success du scandale.¹³¹ Але коли ми об’єктивно підійдемо до неї, то побачимо: новий «твір» машинізованого верлібриста страшенно нагадує його передостанній. Ми говоримо про той передостанній,¹³² де Поліщук на протязі двох друк[ованих] аркушів їсть «революційні» баклажани й не менш «червону» «юшку, де плавало кілька галушок». Словом, справа йде про той твір, що від нього відвернулись буквально всі, хто поважає себе: мабуть, багато в ньому цього самого «фе»!

Очевидно, треба було б замовчати й нову «циркуляцію культурної крові». Але - досить! «Ахтанабілеві» сучасності вже слід показати його справжній гараж. Бо і справді: доки він буде використовувати наївняків із «науково-дослідчої кафедри історії української культури в Харкові» та якимись путями пролазити навіть... в комуністичний університет. Нам тим легше зробити це, що слинявий каптьор (ти не ображайся, Валер’яне, «ми тебе не хочемо підозрівати в цьому») зачепив своєю слиною нашого шановного памфлетиста Миколу Хвильового, який, памфлетист, до речі, давно уже чекає причіпки покінчити з цією болячкою на пролетарській літературі.

Отже, по-перше, два слова про особисті випади. Зупинятись на них ми довго не будемо (це була б неповага до самих себе). Але, приймаючи на увагу, що Поліщуків твір може попасти в руки якогось малописьменного читача, ми вважаємо за потрібне на момент і для розваги зупинитись і на цьому.

Так от: вимушену сміливість «сельдяного буяна» дуже тонкими нитками шито. Прошу, приклад:

Поліщук, як і його «папаша» Пилипенко, перш за все, схопився за вітаїзм: мовляв, це ж страшенне неуцтво викинути з цього слова «л»,¹³³ хоч би і свідомо, як ви пишете.

От тобі й раз! А ти ж як думав: висока культура? Неуцтво, голубе, неуцтво! Тому ж ми й шукаємо Зерова.

От динамічність - це нам подобається! Знаючи добре, що ми рано чи пізно, а назвемо його малописьменним «ордером», Поліщук йде в «контратаку» й заявляє:

- Це ж малокультурність вживати¹³⁴ так багато чужоземних слів: «опоненти», «класичний афоризм», «солідарність» і т. д.

От тобі і два! А ти ж як думав: культурність?

Правда. Істинна правда.

Малокультурність дуже частенько прикривається словечками високого штибу (це ми докажемо далі, коли розберемо «твір» «ахтанабіля» сучасності, але ніколи «опоненти» чи то «класичний афоризм» не були словами подібного гатунку, коли ними глушили «крупник із тріскою». Звичайно, можна б було сказати так:

- Філософічні твори В. Поліщука - то є зібрання шаблонних думок, які треба висловити в короткій і одривочній формі і які, на жаль, розтяглися у триаршинні поеми.

Але можна сказати й так:

- В. Поліщук - то є просто класичний афоризм із держвидавського «ділового календаря».

Ми гадаємо, що друга формула краща, хоч би своїм динамізмом... І незважаючи на чужоземне походження.

А втім, покиньмо фехтувати полемічною шпагою; коли когось цікавить, як ми будемо відштовхувати ті чи інші особисті напади, хай улаштовує турнір: ми з охотою приймемо в ньому участь. А зараз давайте подивимось, чи не виглядає зі сторінок останнього «твору» нашого «автора» обличчя «військового фершала» і… і... Словом, далі буде видно.

Почнемо з першої статті, що зветься «Завдання доби». Завдання такі: «1) на міжнародний терен! 2) машинізація, 3) динамізм, 4) матеріалістична мова, 5) мистецтво для працюючих». Завдання, як бачите, «оченно сурйозні». Отже, спитаймо, як їх розв’язує «гарячий воїн революційних битв Октября» (militant ardent etc.).

Словом, було так: було три періоди і прийшов четвертий. В першому періоді був Котляревський та інші, в другому - Драгоманов¹³⁵ і Франко, в третьому - Леся Українка й Коцюбинський із модерністами. Перший «не цурається свого», другий характеризується тим, що «ми повинні бути культурні і свідомі національно», а для третього характерне: «у нас може бути так, як у Західній Європі». Що ж до четвертого, то поки що почекаємо.

Ну, як вам подобається це поділення? На наш погляд, воно дуже «вумне». Справді, хіба письменники поліщуківського другого періоду не брали на себе завдань письменників третього періоду? Хіба Драгоманов і Франко не користувалися з «європейських сюжетів»? І, навпаки, хіба Леся Українка не закликала до культурності і свідомості національної? Звичайно, в нюансах «мужня жінка» відрізнялась чимсь од мудрого галичанина, оскільки вона належала до молодшого покоління; але ці нюанси не судилося підмітити нашому верлібристові. Його ж поділення - це просто малописьменні етюди.

«Але зараз після Жовтневої революції,- пише далі «сельдяной буян»,- наступає четвертий період.- Ми не тільки вміємо взяти дещо із Заходу, але ми маємо (підкреслення його ж) і знаємо, що дати свого оригінального в світову скарбницю».

Та невже? Так-таки й маємо з підкресленням? От «сторія»! Чи не «Європу на вулкані»? Ні, каже Поліщук: «ідею пролетарської революції, втілену в своєрідні культурні та літературні форми»! От бачите що! А ми й не знали досі! Словом, каптьор вносить пропозицію влаштувати «соревнование» зі штабом світової революції - компартією. Що ж, пропозиція непогана.

Але хто ж із нас буде вносити цю «ідею» до вищеназваної «скарбниці»? З брошури видно, що всі сучасні українські письменники до цього не здібні, бо хоч дехто з них і має цю «ідею», але формально всі вони або Надсони,¹³⁶ або Пільняки, або неокласики. Залишається авангардний верлібрист Поліщук... та почасти Пилипенко... чи то пак «плужани». Очевидно, вони й мусять наробити репету в «світовій скарбниці». Ідея, як бачите, варта уваги. Словом, дайош тов. Петнікова¹³⁷ - і «нікоторих гвоздьов»! На те ж він і вчив чужоземні мови, щоб перекладати... чи то пак заробляти гроші. І потім, хіба ви не знаєте,- «скандинавська література завоювала собі місце на світовій арені». Поліщук за це цілком відповідає, бо він чув дещо і про Гамсуна.¹³⁸

Але, хоч як хоче «показати себе» «з розмахом» наш «автор» - все-таки треба його попередити:

- Не поспішай, друже, а то захекаєшся! Скандинавці тоді завоювали Європу, коли дали «Вікторію», «Пана», «Голод» і т. д. Одним «дайош Європу» не візьмеш, брате! «Своєрідна дифузія» виллється в ту саму «дифузію», яка підстерегла жабу, що уподоблялась волові. Пам’ятаєш цю байку?

Звичайно, «утворити міжнародне товариство друзів української культури» завжди можна, але тоді четвертий період буде характеризуватись перекладами на європейські мови письменників попередніх «періодів»... і, можливо, перекладами... межигірських творів. От у чому сіль!

Словом, перше завдання «на міжнародний терен» і «дайош Європу» - тотожне завдання деяких інтелектуально пересічних «хатян».¹³⁹ Недарма В. Поліщук, як справжній звульгаризований «неохатянин», привіз із Європи «котелок і джимі».

В своїх статтях ми вже говорили, як ми розуміємо Європу. До чого ж убого звучить тепер ця неписьменна трактовка Заходу. Коли вірити «ахтанабілеві» сучасності, що ми переживаємо четвертий період, то, наперекір хлестаковщині, він буде характеризуватись учобою, поглибленням, утворенням своєрідних зв’язків із культурно-революційними традиціями українського та європейського минулого. Передостаннє покоління українських письменників мало не вийшло на Захід. Наше покоління, в силу багатьох причин, навряд чи вийде. Наступна генерація мусить вийти й саме з ідеями пролетарської революції. Але для цього треба негайно покінчити і з хлестаковщиною, яка, по суті, являється елементом модернізованої просвіти.

Словом, коли б «гарячий воїн революційних битв Октября» (militant ardent etc.), замість писати триаршинні поеми та розкидати «революційну» «тріску», почитав хоч трохи Леніна, то він би вичитав із нього чимало корисних для себе думок.

II

Але яке ж друге завдання? - Друге?.. Звичайно, «машинізація». Тут Поліщук виступає в ролі, так би мовити, машиніста. Тут «сельдяной буян» намагається доказати, що «другою основою нашого існування є базування на енергетиці України та справі машинізації нашого життя».

Що ж, думка непогана. Читали ми її не раз хоч би в тому ж «Українському економісті».¹⁴⁰ Але при чому тут Поліщук?

- Як при чому? «Хіба не панує думка, що українська культура - це село, а місто - це російська культура?» От коли ми цієї думки позбудемось, тоді й «машинізуємо життя».

Боже мій, який абсурд! Яка трьохетажна галімаття! Тільки «гарячий воїн» і здібний так мислити. І справді, оскільки українське місто завжди було за садибу русифікації, остільки населення знало його тільки за такого. Тепер же, коли воно взяло на себе роль провідника українізації, і населення почало придивлятись до нашої культури.

- Але коли ж люди скажуть (галасує Поліщук), що українське місто - це українська культура?

- Очевидно, тоді, друже, коли ми в цьому місті збудуємо цю культуру. Поява в Харкові, припустимо, таких культурних очагів, як держдрама або державна опера, все більш і більш переконує населення, що город - це вже не російська культура.

Перехід таких відомих артистів, як Петіпа,¹⁴¹ з російської на українську сцену є тому один із яскравих доказів.

Але «ахтанабіль» сучасності все-таки страшенно хвилюється і далі сперечається з вітряками: «у нас, мовляв, робітники не росіяни». Щоби яскравіш підкреслити свій талмуд, він навіть приплів сюди Донцова,¹⁴² «лягнувши» його ніжкою... через кордон.

В чому справа? Донцов гадає, що українська інтелігенція «могла б одбудувати свою ідеологію тільки на селянстві»? І хай собі гадає! Так гадає дехто і з наших радянців? На здоров’ячко! А ми от думаємо, як би цьому робітництву прищепити українську культуру, і гадаємо, що її за кілька років прищепимо, бо так наказує нам наша партія. Очевидно, тоді ніхто й не наважиться говорити, що «робітництво в нас російське».

Отже, такі недалекі розмови нагадують нам порожнє белькотіння (ти не ображайся, Валер’яне, «ми тебе не хочемо підозрювати в цьому»), і в наші ділові будні розраховані куркам на сміх... і емігрантам на розвагу. І коли цю галіматтю слухає молодь із комуністичного університету, то ми тільки здивовано підводимо брови.

Словом, «енергетику України», що її вичитано з популярної брошури, ніяк не можна зв’язати з іспанськими вітряками. І коли хто-небудь ще й досі сумнівається в політичній безграмотності нашого «автора», то хай ще послухає такого пустодзвону:

«Українська культура може й повинна (підкреслення його ж) спиратись уже й зараз на робітництво важкої і легкої індустрії».

В чому річ? Як це «спиратися»? Що має на увазі «сельдяной буян»? Пролетарську ідеологію? Так тоді навіщо такі страшні слова? Навіщо цей спеціальний розділ про машинізацію? Навіщо так голосно заявляти:

«Українська культура нового часу повинна бути не польовою, а індустріальною».

Ви питаєте навіщо?.. Та треба ж форснути «неохатянською»... чи то пак просвітянською мудрістю. Треба ж «пущати» словечки високого штибу, щоби сховати свою політичну й поетичну неписьменність. Бо і справді, далі виясняється така «сторія»: вся голосна завірюха про «індустрію, машинізацію та енергетику» зводиться до того, що треба... «віддати частку свого творчого хисту шахтареві» та «змальовувати цукроварні». Мовляв, чому ж нам не взятись за цю справу? Отже, «Чернявський,¹⁴³ Винниченко, Черкасенко¹⁴⁴ писали про робітника?».

Словом, синиця хотіла запалити море, а вийшов - пшик... у квадраті «пшик = А; значить, А²».

І коли потім «гарячий воїн» галасує, що «волошкові поети щезнуть незабаром», то ми його «яхидно» запитуємо: та невже? Чи не йде тут справа про «Косинку, Осьмачку¹⁴⁵ й навіть Тичину», які стоять тобі на дорозі? Правда, Поліщук згадує потім, що й він грішить (саме грішить, а не творить) «волошками» («Дума про Бармашиху» та різні «Жита»¹⁴⁶), але то він, бачите, писав «свідомо, зрідка, для менту». Словом, «дайош» «Нову Асканію» і «майовий дощик із божого неба»!¹⁴⁷

Ая-я-я-я-я-я! І це пише та людина, яка в свій час подавала надії стати не останнім пересічним поетом? До чого може довести відсутність почуття міри й самокритики! Ая-я-я-я-я-я!

Такі от двоє перших завдань. На цьому ми власне, і закінчимо огляд вступної статті, і от чому: третє «завдання» ми, щоб не повторюватись, однесемо в кінець, а на четвертому й п’ятому не доводиться зупинятись: для п’ятого нема розділу (так би мовити, «красне» слівце), а четверте є слабенький переказ Доленгової¹⁴⁸ розвідки.

III

Далі йде «полемічний» екскурс у сучасність. Тут верлібрист «криє» Хвильового, Зерова й Дорошкевича. «Криє» - треба віддати йому справедливість - добре. Борзописець із нього для жовтої преси вийшов би не зовсім поганий. Шкода тільки, що він так і не вияснив, «що ж то за передовий Зеров». Бо ж форсити своєю задрипанською поінформованістю - це ще не є доказ. А задрипанки от де: «на чолі Європи стоять не неокласики, а верлібристи». Далі ми будемо говорити, який із В. Поліщука верлібрист, а зараз дозвольте поінформувати:

- На чолі сучасної поетичної Європи стоїть поетичне (віршоване) бездоріжжя. Що ж до верлібру, то він там, не розцвівши, одцвітає, доживає свої останні дні. Таким чином, тягнути до нього (навіть у «неохатянських» «смислах») - значить страждати на епігонізм... чи то пак на «ахтанабіля». Наш «сельдяной буян», не знаючи чужоземних мов (ти не ображайся, Валер’яне, «ми тебе не хочемо підозрівати в цьому»), і досі користується старими російськими джерелами.

Отже, «приятелю милий», покинь свої претензії! Не можна говорити цього в Харкові, а тим паче в Києві. Наливати можна на задрипанках, а не тут. Тобі не подобається «азіатський ренесанс»? Добре! Але ж не форси своєю малокультурністю. Тебе посилала Наркомосвіта в Європу? Прекрасно! Але, подивившись на неї одним, оком, не вподобляйся «петербурзькому писареві» із відомої тобі п’єси,¹⁴⁹ який думав, що на провінції «вопче нет абразованих людей».

Коли Зеров не хоче визнавати твоєї «поетики» (про неї річ буде далі), то він, очевидно, має рацію. І от над цією рацією тобі треба подумати. І треба ще подумати над тим, чому Хвильовий, розуміючи Європу (це ти й сам визнав), в той же час не «слинить» неокласики. І коли ти кажеш, що «єгиптяни не копіювали, а організовували природу», то ми тобі все-таки не хочемо вірити, бо ти стільки ж розумієшся в єгипетській культурі, скільки твій верлібр подібний до поетичного твору. Коли говорити твоїми претензійними формулами, то це буде так:

Єгипетська культура - А; Поліщук - В; поетичний твір - С; поліщуківський верлібр - Д. Отже, й маємо:

А : В = С : Д.

Взагалі, треба сказати, що «філософ із головою хлопчика» не стільки «наливає», скільки не розуміє. Бо всю його «вченість» обмежено тим же таки «петроградським писарем».

«Як би я не любив корінфського ордеНа в архітектурі,¹⁵⁰ - пише Поліщук,- але я не стану проповідувати, що всеукраїнський «Палац праці», де скупчилась житлова техніка нашої доби, будували інакше, як не в стилі залізобетонних і скляних конструкцій нашого часу».

Перш за все, не ордеРа, а ордеНа, цебто стилю, бо «ордеР» тут звучить чистісінько, як «ахтанабіль». Чи, може, «палкий воїн революційних битв Октября» (militant ardent etc.) згадав того ордеРа, що «за 90 з лишкою годин»? Все можливо! Але що ж таке цей стиль наших конструкцій? Коли Поліщук розуміє його, як стиль, що не знає зайвих цяцькувань, то доводимо до його відома: колони (оці саме ордеРи... чи то пак ордеНи) і корінфські й ассірійські etc. не завжди будувалися для цяцькування. Коли ж справа йде про якийсь новий архітектурний стиль, то треба поговорити з архітекторами й інформувати нас конкретніш, «матеріалістичною мовою», бо ми можемо подумати, що «сельдяной буян» чув тільки одним вухом про архітектуру. Бо і справді, хоч як розпинається наш «учений» автор, але ми все-таки не задоволені з залізобетонних «конструкцій» харківського горкомхоза, бо вони свідчать тільки про нашу архітектурну малописьменність.

І тому, коли Поліщук меле щось про «Червоний плуг», то ми гадаємо, що це просто бажання найти собі прихильників. Можливо, в Данії і потрібні письменники з розрахунком одного на кожні 200 чоловік. Але навіщо ж тоді воювати з «волошками»? Словом, «другорядні твори нам потрібні, бо першим сортом не охопити всього життя». Шкода тільки, що на цей «перший сорт» нема Козьми Пруткова.¹⁵¹ А втім, коли Поліщук уважає свої поеми за «перший сорт», то чому ж: можна тоді мати і «другорядні твори».

* * *

Як вам це подобається? Га? Але перепрошуємо: і ще post scriptum - «єфремівське саморекламство».¹⁵² Post scriptum тому, що... вибачте!., ніяково присвячувати цілий розділ: позапартійний лає, а комуніст... як би сказати це... ну, як би це сказати... «захищає»... ох!... ах!.. академіка.

Отже, «сельдяной буян» наступає на... на... (ах, «Петроградское Присутствие по продовольствию»!) на... С. Єфремова 1923 року.

Перш за все, про «саморекламство». Воістину: «хто б казав, а хто б і мовчав». Звичайно, дуже похвально, що Поліщук не солідаризується з думками українського інтелігента минулих років. Одне лихо, запізнився він трохи. Треба було виступати проти академіка, приблизно тоді, коли виходив хоч би той же «Вир революції»,¹⁵³ де вміщено компліментну статтю брата цього ж академіка¹⁵⁴ про цього ж В. Поліщука.

Тепер цей «виступ» трохи смішний, коли не сказати більше. Отже, не сумнівайся, Валерко, академік живе вже напередодні 1926 р. і... очевидно, того, що писав, не повторить.

Звичайно, С. Єфремов, будучи людиною старого покоління й чужого нам світогляду, вже не прийде до нас. Тому ми й мусимо його взяти в полосу нашого уважного ідеологічного контролю. Але контролювати його доведеться, очевидно, не Поліщукові. Бо і справді, беручись виявляти ворожу ідеологію, а тим паче політичні реверанси, треба розумітись хоч трохи в сучасній громадській ситуації, а по-друге, не плутати реверансів із здоровими думками. Хіба чужий нам С. Єфремов не може висловити корисних для нас думок?

На наш погляд, він цілком справедливо обурюється проти «галасливих гомерів революції». Бо він же має на увазі нікого іншого, як «сельдяного буяна». На наш погляд, він цілком справедливо й Тичину «пхнув» на перегляд закінчення «космічного оркестру»: кінець і справді був не до місця, хоч окремим віршем він набирає неабиякого значення (це вже проти академіка) .

І ще проти того ж академіка (але треба з головою!): він, С. Єфремов, на наш погляд, помиляється в оцінці деяких сучасних письменників. І коли ми не «кип’ятимося», то тільки тому, що знаємо: вищеназваний академік виховувався десятки років у чужій нам ідеологічній атмосфері. Наша партія прекрасно знає ідеологічну ціну всій старій українській інтелігенції, але вона терпляче вичікує і не стільки глибинного перелому в світогляді цієї ж інтелігенції, скільки щирого й не формального, а внутрішнього й безповоротного визнання радянського устою. Це зовсім не значить, що ми не обійдемося без неї (старої), а це значить, що комуністична партія має великий державний розум і знає, чого вимагати. Це також зовсім не значить, що ми дозволимо розповсюджувати «єфремівську історію» 1923 року,¹⁵⁵ а це значить, що в добу мирного будівництва ми істерики «закатувати» не будемо. Хай С. Єфремов і думав колись про т. Коряка,¹⁵⁶ як про «нетвердо держащегося на ногах». Тепер він мусить подумати інакше, бо об’єктивний історик молодого письменства ім’я Коряка згадає, як ім’я фундатора пролетарської літератури, як ім’я людини, що положила начало в молодій поезії.

Словом, ми ввійшли в полосу ділових буднів, і хоч скільки б галасував «сельдяной буян», життя піде своїм шляхом. Бо ж справа тут не в самому академікові: Поліщукові «ворожий» і Дорошкевич, і журнал «Червоний шлях» (за редакцією комуніста Шумського),¹⁵⁷ і «Життя й революція», і ще багато імен та часописів.

В чому ж справа? А справа в тому, що всі вони не хочуть визнавати халтурного верлібру. Тут і все «саморекламство Єфремова».

IV

Отже, беручи в «перепльот» дальшу статтю під назвою «Дутий кумир»,¹⁵⁸ де «гарячий воїн революційних битв Октября (militant ardent etc.) слинить П. Тичину, ми вже зарання знаємо, в чому справа.

Звичайно, поет (а за такого вважає себе й В. Поліщук) і про поета має право писати. Звичайно, кожний із нас дивиться на творчість Тичини так, як йому забажається. Але писати такі розвідки, як «Дутий кумир», здібний тільки борзописець із жовтої преси (ти не ображайся, Валер’яне, «ми тебе не хочемо підозрівати в цьому»). За такі розвідки в культурних країнах преподносять сюрпризом єдинодушний бойкот.

Але то ж культурні країни, а ми всього-на-всього - хохландія, прекрасний грунт для хлестаковщини, смердяковщини.¹⁵⁹ Отже, краще подивимось, як же розбирає наш автор П. Тичину.

Вся справа в «прем’єрстві». В. Поліщук, через свою поетичну малописьменність, гадає, що на місце «розвінчаного» Тичини кандидатом являється він, «орден»... чи то пак «корінфський ордер», він, чемпіон халтури й succes du scandale’ю. Тільки через це П. Тичина є і Надсон, і Чупринка,¹⁶⁰ і Ігор Северянін.¹⁶¹ Але... oleum et operam perdidi,¹⁶² як каже латинське прислів’я. Даремна праця!

Павло Тичина є один із найбільших поетів сучасної європейської поезії. Коли говорити про вихід нашої сьогоднішньої літератури на західну арену, то цю розкіш можна дозволити тільки авторові «Сонячних кларнетів».

- Але почекайте! Ви ж казали: нам нічого показати Заходу?

- Тому-то ми й говоримо: «дозволити». Вся трагедія в тому, що П. Тичина - національніший поет, і його твори не піддаються халтурним перекладачам. Отже, треба стиснутись із людьми високої культури, щоб ми дозволили П. Тичині вийти на «міжнародний терен».

Павло Тичина зумів поєднати глибоку думку з блискучою формою вислову. Задрипанський формаліст гадає, що вся справа в «мелодизмі» і «звукальності». В тім-то й річ: не в цьому, голубе! Інакше тобі б не довелося з такою розпукою запевняти «українського читача, що його обдурено». Інакше б ти, голубе, не казав, що Тичину «чогось» (очевидно, «чомусь»? - М. Х.) вважають за одного з найкращих майстрів.

Павло Тичина повстає перед нами своєю поетичною постаттю, як поет кількох періодів. І коли вся справа в «Сонячних кларнетах», то ми кажемо: Тичина першого періоду - це поет пантеїстичного світовідчування, поет, який пізнав глибину природи й ототожнює її з початками сущого.

Звичайно, «котелковим» модникам, «петроградським писарям» од формалізму ця збірка здається відсталою, бо вони в ній бачать тільки «звукальність». А ми-от кажемо: це - зразок мистецтва. «Дзеньки-бреньки» чупринівські також відносяться до неї, як поліщуківський інтелектуальний багаж до справжньої ерудиції. Коли наш друг так любить формули, то в даному разі вона буде така: 7. (65. 119) : 19/47 = (як) звичайні штани : (до) Піфагорових.¹⁶³ Недарма ж так зарапортувався:

- «І тільки в тих місцях, де Тичина дає малюнки природи, можна захоплюватися творчою глибиною самої природи, але, звичайно, не «мудрістю» «поета».

От вам приклад поліщуківської логіки. Коли «сельдяной буян» «захоплюється глибиною природи» в процесі читання Тичининих творів, то, очевидно, цю глибину й передала йому мудрість названого поета. Це так ясно, що навіть дитина не буде сумніватися в цьому. Хто ж сумнівається - той тільки показує своє безсилля.

А в тім, візьмемо поліщуківський, так би мовити, справжній «формалістичний» екскурс у тичинівську поезію. Вийде так: все застаріле - і епітети, і звороти, і ямби. Але оскільки формалістична ерудиція «корінфського ордера» найсвіжішої (зовсім не застарілої), так би мовити, вчорашньої «нехватки», остільки й маємо такі «шедеври» неохатянського опоязівства:

- «Ось ті епітети в своїй бідності: весна запашна, сизокрилими голубками, тепле сяйво, вино червоне» і т. д.

Що значить «бідність епітетів», шановний «воїне»? Коли б товариш «ахтанабіль» уважніш почитав цих же опоязівців, то він би узнав од них, що цей термін має умовне значення. Перш за все, не кожний поет робить наголос на імажинізм, а по-друге, кожне слово, хоч (за законом т[ак] з[заного] «самоодштовхування») і сходить у певні періоди з поетичного горизонту, але це зовсім не значить, що воно ніколи не відродиться. «Запашний» і «червоний» в один час фігурують як поетичні елементи, в другий - це прозаїзми й шаблон. Будьмо говорити «матеріалістичною мовою». Коли Поліщук у дні мирного будівництва республіки, галасуючи про «панство», заднім числом називає його «блювотною мерзотою», то це прозаїзми й застарілий шаблон. «Блювотний», очевидно, треба було вживати вісім років назад. І, навпаки, тичинівські епітети «запашний» і «червоний» у свій час були поезією і багатством, так ми їх відчуваємо й зараз (прик[лад], Байрон, Пушкін і т. д.). Отже, заднім числом «червонити» не можна. І не треба ще перелічувати тичинівську «церковщину» («голуб - дух», «благовісні» і т. д.). Звичайно, праця «тєта» вдячна. Але оскільки ніякого відношення не має до поетики (це вже справа соціології), то ми радимо «гарячому воїнові» (militant ardent etc.) перелічити ще всю «церковщину» Тараса Шевченка, Лесі Українки та Івана Франка.

На жаль, ми не маємо можливості (брак місця) детальніш зупинитись на «неохатянськім» формалізмі, не маємо можливості розповісти про всю глибину і блискучу формальну досконалість таких речей, як «Космічний оркестр» або «Псалом залізу».¹⁶⁴ Але ми не можемо не навести найсильніших місць Поліщука:

«Навіть у звукові ми хочемо Вагнера,¹⁶⁵ а нам дають Мендельсона.¹⁶⁶ Взяти б хоч цей вірш: «Вітер,- не вітер - буря». Це, звичайно, революція і, звичайно, вона «трощить, ламає (який шаблон! - В. П.) і плакатне «мільйон мільйонів мускулястих рук».

Цей мальчонка, який стільки ж розуміється в Мендельсоні й в архітектурі (до речі, йому зовсім бракує музичного слуху, як і відомому андреєвському героєві¹⁶⁷ - він таки вміє брати на «арапа». Як же: він «не плакатний». Але не наливай, голубе, не повіримо! І налітаєш ти саме на «вітер» тому, що цей твір є один із найдосконаліших творів сучасності.- А втім, візьмемо другий зразок «критики».

- «В магазині Кнопа

виставлена жо-

втая перчатка»...

Це на тичинівське: «на хмарах хмуре сонце знов осінній ві».¹⁶⁸ - Як вам це подобається? Чи не відчуваєте ви тут жовтої смердяковщини? А я-я-я-я-я!

Отже, не «динамічний верлібрист» «розвінчає» великого поета. Той П. Тичина, який упевнено йде до вершин своєї поетичної досконалості, який зараз переживає період великих полотен, не по плечу «нашому другу». Хай же галасує собі під ніс «гомер революції» - то нічого: його галас (ми цілком погоджуємося з академіком С. Єфремовим) у ретроспекції «стане за маленький і малопомітний епізод».

V

Тут ми підійшли до останнього розділу поліщуківської брошурки, що його навряд чи прочитає хто, але він цей розділ у нашому плані відіграє мало не найголовнішу роль. Оскільки в цю галіматтю втягнено марксизм, оскільки її проповідується серед студентства комуністичного університету, остільки ми не маємо права мовчати.

По суті - це найпікантніший розділ зі всієї брошурки. Називається він так: «До марксівської поетики». Це саме той розділ, в якому «петербурзький писар», розв’язно показуючи свою вченість, остаточно нас переконує, що «корінфський ордер» не є друкарська помилка, а таки справді «ахтанабіль». Коли б нам редакція віддала весь вістянський додаток, од «твору» не залишилось би й вогкої плями. Але оскільки нас обмежено, ми подбаємо доказати хоч би ту просту істину, що таких «теоретиків» не можна і близько підпускати до молоді.

Перш за все назва розділу: «До марксівської поетики», як вам подобається? Га? «Марксівська поетика»! Тут «динамічний верлібрист» із місця в кар’єр показав свою подвійну неписьменність: і поетичну, і ту ж марксівську. «Петербурзького писаря» збентежила, очевидно, наша «марксистська естетика». Але це ж дві «великих адеських різниці». Естетика є відділ філософії, а поетика, піїтика всього-на-всього теорія поетичного слова. Як не може бути марксівського чоботарства чи то кравецтва, так не може бути й марксівської поетики. Коли російський формалізм робить ухил в ідеалізм, то не в сфері поетики, а в сфері естетики. Саме тому ми й підкреслюємо завжди: ми не проти «опоязівської» поетики, а ми проти їхньої естетики.

Звичайно, ці тонкощі не кожний громадянин здібний зрозуміти. Але коли цього не розуміє лектор комуніверситету, то тут вже не «фе», а треба його гнати відтіля, і то «в тришия» (ти, Валер’яне, не ображайся, «ми тебе не хочемо підозрівати в цьому»).

Як бачите, сама вже назва розділу визначає його зміст. Але що ж В. Поліщук хоче додати «до» цієї «марксівської поетики»... чи то пак «корінфського ордера»?

Утворив він свою теорію по таких книжках: Тинянов¹⁶⁹ - «Проблема стихотворного языка» і Томашевський¹⁷⁰ - «Наука о литературе». Можливо, використовував Брюсова¹⁷¹ й Шенгелі.¹⁷² Що ж до «Вільдрака¹⁷³ і Дюамеля»,¹⁷⁴ то хоч «сельдяной буян» і називає їхню роботу «теорією вільного вірша», але це, по суті, «теорія вольного стиха» в російському перекладі Шершеневича.¹⁷⁵ Це ми говоримо для того, щоб читачі не сумнівались: «теорію» утворено по російських і відомих нам джерелах. Ця «теорія» всього-на-всього... «ахтанабіль» од культурного російського формалізму й до європейської «передової мислі» вона ніякого не має відношення, хоч би тому, що «автор» «не силєн в чужестранных языках». Мало того, В. Поліщук, як видно, не читав і Сергія Боброва,¹⁷⁶ і «Символізм» Бєлого. Отже, коли він після зачитання нашого памфлету не спалить або не віднесе своєї «теорії» в одне із «вузькоутилітарних» місць, хай звернеться до нас: ми йому розкажемо, що в цих книжках написано. Бо і справді, їх тепер на ринкові нема.

Коли ми уважніше перечитаємо цей розділ, то побачимо, що всю «теорію» утворено щоб доказати: Поліщук - верлібрист, а верлібр - альфа й омега всього сущого. Цебто, коли б автор був трохи грамотніший, можна було б сказати: «О, друже, ти фетишизуєш окремі сторони процесу», цебто впадаєш в ідеалізм. Але оскільки ми в даному разі маємо «марксівську поетику», то... все це зводиться до «зеленого оселедця». Єсть така вірменська загадка: «Висить, пищить, зелене».- «Що ж то має бути?» - «Як що? Оселедець!».- «Чому ж він зелений?» - «Я його пофарбував».- «Чому ж він пищить?» - «Як чому? Щоб не одгадали».

«Дійсно всеохоплюючим поняттям,- пише Поліщук,- є ритм, цебто повторення певних груп звуків, і коли величини тих груп будуть відноситись поміж собою, як 1:1:1 і т. д., то це буде метр, тоді як ритм носить у собі величини ритмічних груп, які між собою в більшості незмірні, як, наприклад, 1/3/:1:1, /23 45/:47/16:√2» і т. д.

Чи не злякала вас ця «формула»? От де вища математика. Правда? Що там «плужанин» - і «олімпієць» злякається! Правда? Шкода тільки, що Поліщук не живе на задрипанках, бо тут ми цю «формулу» називаємо «зеленим оселедцем». І справді, що таке метр? - Віршовий розмір,- відповідає учень третьої групи,- стопа, як сказано в грецько-латинській науці про вірш.- Ну, скажи приклади? - Ямб, хорей, дактиль і т. д.- Що ж тоді - ритм? - Це є такт, правильна зміна повишень та знижень звуку.- Отже, метр не те ж саме, що ритм? - Звичайно, ні,- відповідає, усміхаючись, учень третьої групи.

- Навіщо ж тоді наш «автор» ломиться в одчинені двері? - А хіба не знаєте? Щоб форснути арифметикою і елементарною алгеброю.- Навіщо ж тоді він із зрозумілих речей робить «зеленого оселедця»? - А хіба не знаєте? Треба забити молоді памороки. (До речі, хай не лякаються товариші «плужани»! Такі цифри, як 1/2345.../ або √2 і т. д. фігурують «для пущей важности». Можна з таким же поспіхом узяти й до тієї ж формули приложити (правда, Валер’яне?) і 19,/0817.../ і √4 1/2 - 0./0000001.../.

От вам зразок вищої математики шановного «петроградського писаря». Те ж саме можна сказати і про алгебру з першої статті, що до неї ми обіцяли повернутись. Саме: (e + a)/2. Це мусить бути доказом того, що «асонанс психологічно приємніший за риму».

«Друже милий»! Не можна ж тільки те і знати: плиг! плиг! од «зеленого оселедця» до «парикмахерського» тлумачення законів мистецтва! Існування асонансу й рими знову ж таки виходить із основного принципу «самоодштовхування». П’ять років тому асонанс був приємний для вуха, а сьогодні приємніш рима. Прийде час, коли асонанс знову відвоює собі позиції.

«Динамічність твору,- пише далі Поліщук,- полягає в тому, що для передачі почування від творця до людей приймаючих, виявляється мистецькими засобами духовного напруження в експресивній формі ритму, евфонії, образів, сюжету та ідей, маючи завданням дати гармонійний синтез усіх творчих засобів, технічних здобутків та наукового знання й пам’ятаючи за Плехановим і Бєлінським, що мистецтво є споглядання ідеї в образі».

Ах, Боже мій! Яка галімаття! Яка схоластика! Яке «парикмахерство»! Ми вже не будемо говорити про кострубатість фрази, про Бєлінського та Плеханова, що їх зовсім не до речі втиснуто в цей «крупник із тріскою». Ми тільки хочемо запитати читачів: хіба лише «динамісти» «мають завданням дати гармонійний синтез усіх творчих засобів»? Це ж завдання кожного поета «от Ромула до наших дней».¹⁷⁷ «Сельдяной буян» дещо чув про німецький експресіонізм»:¹⁷⁸ звідси і буря в склянці. Що ж до «наукового знання та технічних здобутків», то... самі бачите - Поліщук.

Далі слід було б зупинитись ще на «здвигології», вичитаної з Кручених, але через брак місця скажемо тільки:

- «Воно, конєшно», поетична лексика створюється різними шляхами, але вряд чи зрозуміє її наш лектор... і навряд, щоб колись таке словечко, як «угробило», зробилось поетичним в українській поезії. Тут справа в Поліщуковій малописьменності: ніколи чужоземне слово (а «угробило» - чужоземне) не буде поетичним знаряддям.

VI

Отже, перейдемо до останнього моменту. Це - верлібр. Звичайно, верлібр непоганий вірш (читай хоч би тичинівський - «Вітер, не вітер - буря»), але при чому тут «корінфський ордер»? Доводимо до загального відома: Поліщук пише не верлібром, а звичайною прозою і то поганою. Ви зверніть увагу на таке явище: В. Поліщука ніхто не хоче читати. Чому? Тому, що його Пилипенко видає? Тому що верлібром? Боже, борони: Верхарна,¹⁷⁹ наприклад, справжнього верлібриста (його, до речі, чомусь зовсім не згадує «автор») перекладено на всі мови. Очевидно, тут справа не в цьому. А справа от у чому: Верхарн прийшов до верлібру через глибоку культуру класичного вірша, а В. Поліщук, коли ви загадаєте йому написати якогось сонета, то тільки поморгає віями. І Зеров не проти верлібру (див. його переклад Дюамеля), але він, як і ми, проти неуцтва. Для справжнього верлібриста Верхарна не потрібна була схоластична «теорія хвиляд», в якій і сам «сельдяной буян» мало розуміється. Замість писати спеціальну для виправдання своєї слабенької прози «парикмахерську» «теорію», написав би, друже, гарного сонета, переконав би нас, що й ти прийшов до верлібру через глибоку культуру класичного вірша. Тоді б і не доводилося протиречити самому собі: один раз ти кричиш: і «ямби й верлібр - все гарно й потрібно, головне ідеологія», а два рази галасуєш, що тільки верлібр спасе революцію.

Словом, «ахтанабіля» сучасності зв’язано з індустрією:

«Цей новий ритм у поезії, який зараз носить назву верлібру, з’явився найраніш в Америці - Уїтмен».¹⁸⁰ Виходить, що законодавець літературних форм - Франція - віддала першенство відчування поетичного разом з індустрією - Америці. Це дуже характерно».

Звичайно, воно, може, й характерно, може, щось і «виходить», та тільки «виходить»... «марксівська поетика»... чи то пак «корінфський ордер». Справа в тому, що В. Поліщук, цей претензійний «військовий фершал», і досі не знає, де найраніш з’явився верлібр. А з’явився він найраніш от де:

- В древнєєврейській і взагалі східній поезії, яка ніякого відношення не мала ні до Америки, ні до індустрії, ні до сучасної революції.

І потім, хіба для Америки Уїтмен характерний? А чи не чув ти, друже, про Джека Лондона¹⁸¹ і його «волошки»? І потім, хіба тільки і світу індустріального, що Нью-Йорк? Хіба в Англії, де випущено перший паротяг (тільки не 1875 року, ти помиляєшся, хоч і переконуєш нас декілька разів, а в 1825-му), нема цієї грандіозної індустрії? Так чому ж тоді англійські поети нехтують верлібром? І потім, коли говорити про нові часи, то чи не Верлен був першим поетом, який зламав вірша? Га? От тобі й «економічна структура сучасності»!.. (ти не ображайся, Валер’яне, «ми тебе не хочемо підозрівати в цьому»). І потім, взагалі, даремно галасуєш ти, друже! Коли і згодитись із тобою, що «найкращі представники сучасної поезії є верлібристи», то, по-перше, ти до них ніякого не маєш відношення, по-друге, ці «найкращі» досі не висунули сильного поета, по-третє, деякі з них (хоч би той же Бехер) плюнули на верлібр і перейшли... на звичайні оповідання.

І тому, хоч скільки б свистів «наш лектор», що «верлібр іде поруч із найбільшою революційністю і знає, і любить значення індустрії»,- ми думаємо: militant ardent etc. І ще ми думаємо: це - також «своєрідне» сполучення вимушеної фетишизації з неуцтвом. Бо і справді: єсть моменти в історії поезії, коли відкидалися не тільки рими чи то ямби, а й розпадався зовсім вірш. Так було, скажімо, в IV віці після Різдва Христова в Римі. І розпадався він не тому, що в IV віці була велика індустрія, а тому, що він кінчав певний цикл свого розвитку в тому чи іншому (соціальному чи національному) офарбленні. Європейський верлібр останніх років теж знаменує собою певний розпад вірша. І тільки! І коли в тій же Франції цей же верлібр жевріє, то його підтримує розпад старого суспільства, деструктивний період соціального зросту. Ми ж переживаємо період конструктивного зросту, і в нас верлібр на деякий час (і, можливо, не намалий) зникає з горизонту. Бо ж коли ми підійдемо до суті самого верлібру, то побачимо: оскільки це - дитина імпресіонізму, остільки він і мусить страждати на спадкові хвороби. На що хворів імпресіонізм - ми знаємо: включно до словесного онанізму.

Так стоїть справа з верлібром. Що ж до «теорії хвиляд», до цієї вимушеної схоластики, бездарно й «по-корінфськи» сфабрикованої на основі вищезазначених книг, то треба ще раз пошкодувати, що нам не хочуть давати всього «вістянського» додатку. Отже, скажімо, всі ці «середні» «математичні» під жирним шрифтом... не більше, як «ордер». Для Остапа Вишні, до речі, тут прекрасний матеріал. От вам зразок:

«Марсельєза й Інтернаціонал, як пісні підйому й наступу, що характеризують і доби підйомів - ямбічні».

Словом, мальчонка агітує за ямбічність, як за революційний розмір. І коли він потім забуває про це, то ми тут зовсім ні при чому:

«В. Поліщук, щоб давати ритм наступу (чи не на С. Єфремова? - М. Х.), почав писати верлібром. Якраз неокласик Рильський пересадив ямби поляків і Пушкіна, Зеров - латинців».

Як бачите, тут уже ямб не є вже ознакою «підйому і наступу». Словом,- «крой Ванька - бога нєт!». Стіна біла? Біла! Стіна чорна? Чорна! Так би мовити, марксистська діалектика... чи то пак «поетика».

Або дивіться ще на «мої спостереження»: «звуки «и» та «ы» одного порядку за артикуляцією з «г» та «h».- Правда, геніальні спостереження»? Ну, як же: недарма ж Поліщук відчуває себе Колумбом! Або ще такі «перлини»: «коли хвиляди в першому рядку будуть: перша - А, друга - В, а в другому: перша - С, друга - Д, то формула виразиться так: - А : В = С : Д. Звичайно, можна й так зрівняти: - А : С = В : Д».

Як вам це подобається?.. А нумо, шановний лекторе, скажи нам, чи не можна ще й так зробити: - В : Д = А : С? Можна, каже нам друг.- А, може, можна ще як-небудь? - Можна! - відповідає він же.- Ну, і слава Богу, скажемо ми. Але при чому тут «Вільдрак і Дюамель із 22 і 26 сторінки» невідомо якого тексту і, очевидно, (без усякого сумніву!) Вадима Шершеневича? Ну? - Або візьміть ще цей «перл». Привівши уривок із своєї «Європи на вулкані»: «Гей ви, слиняві (от лихо, як йому подобається ця слина! - М. Х), що писком і піском плазуєте до сучасних днів, хіба ви не бачите сьогоднішніх велетнів історії» (цебто Поліщука.- М. Х.),- він подає такого «формалістичного» коментаря:

«Хвиляди четвертого рядка притьмовані (по-рос. замедлены). Вони якраз тим повільнішим загальмованим темпом виявляють урочистість і шану, яку автор хотів оддати «велетням історії». Тут маємо й випадок тропа, коли за одним заходом в’яжуться різні поняття: «плазуєте писком» (зневажливо лицем) і піском - шляхом піскуватим, брудним».

Так що ви скажете на цей коментар? Чи переконав вас В. Поліщук, шо він своїм слинявим віршем «віддає шану велетням історії?» (Ах, militant ardent etc.!) Нас він, накажи мене Бог, не переконав, бо піскуватий шлях ніколи не буває брудним.

В такому дусі написано всю «марксівську поетику»... чи то пак «корінфського ордера». Але весь жах у тому, що таку-от галіматтю проповідується серед нашої молоді (в брошурі так і написано: «лекції-бесіди Валер’яна Поліщука в комуністичному університеті»). Отже, ми гадаємо: треба негайно покінчити з цим непорозумінням і з цією хлестаковщиною. Жук, хоч і сидить він на троянді,- все одно жук! В противному разі ми наробимо безграмотних «сельдяних буянів», які будуть нам варити верлібр із «тріскою».

«Тепер кілька слів по-товариському». Товаришу Валер’яне! Писав ти колись добрі пересічні вірші, але тебе збентежив Филипченко¹⁸² і... манія величія. Покинь їх, друже! Коли тебе колись тов. Лейтес¹⁸³ порівнював із вищеназваним російським поетом, то це ж було «яхидство»: для Лейтеса Филипченко - завжди «посредственность». Не думай також, що, пробувши 2 місяці в Європі, ти пізнав «абразованость». Омана це, голубе! Приборкай себе, друже, як і ми себе приборкали, і йди на технічну виучку до Зерова. Може, з тебе ще щось пересічне й вийде, але в тому разі, коли ти послухаєш нас. Покинь також писати свої безграмотні «теорії», а краще сідай за книгу й серйозно повчись. От тобі наша порада.

Але коли ти не послухаєш нас (повір нам!), життя (а з ним жартувати небезпечно) упевненим рухом викине тебе навіть із того останнього закутку, що зветься «видавництвом автора».

Амінь.

P. S. Цього памфлета написано було для вістянського додатку «Культури і побуту» і взято його для «Червоного шляху», здається, на другий день після виходу Поліщукової брошурки, цебто місяць тому. Не так давно в приватній розмові мені подали двоє «яхидних» запитань, які, очевидно, цікавлять і широкого читача. Отже, коротенький діалог.

- Ставите ви «сельдяного буяна» на своє місце цілком по заслузі. Але от що, тов. Хвильовий, як це так сталося, що «угробленому» сьогодні Поліщукові ви вчора (цебто кілька років тому) складали панегірик? Конкретно: чи не писали ви хвалебної рецензії на поему «Ленін» і статті під назвою: «Перші сонячні вибухи»?¹⁸⁴

- Охо-хо-хо-хо! Писав, дорогий читачу. Їй-богу, писав! Перша замітка під моїм прізвищем, друга - під псевдонімом, який, до речі, розшифрував «молодий учений», що «натискає» на Поліщукову «ручку». Мало того, в той час, коли «сельдяного буяна» хотіли «угробити» (точнісінько так, як він сьогодні намагається завжди коректних неокласиків), аз, грішний, був його першим і найретельнішим «ходатаєм»... Охо-хо-хо-хо!

- Чому ви так зітхаєте? Мабуть, приперчило трохи? Га?

- Їй-богу, приперчило, та... не з того боку. Перечитав оце свої позаторішні статті й подумав: Боже мій, яких-небудь 4-5 років - і така безодня! От коли слід було б мене вилаяти... Але я говорю про стиль, про кострубатість своєї патетичної фрази - і тільки! Щодо решти, до оцінки творчості В. Поліщука, то вона, ця оцінка, ще раз підкреслює, що я стою на правдивому шляху. І справді: знав я, з ким маю діло? Знав! По-перше, я знав, що «сельдяной буян» має нахил до халтури (так я тоді й написав: «такі вірші, як «Градація» ми не пропонували б авторові вміщати у збірку»). По-друге, я знав, що динамічний верлібрист уміє чужий вірш видати за свій (так я тоді й писав: «негарно», не слід використовувати так безпардонно Еренбурга, того самого, що «Шаксе-ваксей»). По-третє, я знав, що «корінфський ордер» не має «викристалізованої ідеології», про це теж було написано в тій же статті. Але навіщо ж я все-таки вихваляв його? Ах, друзі мої! Я був би страшенним наївняком, коли б інакше робив. По-перше, Поліщук був добрим пересічним поетом, який подавав надії і саме в часи народження українського пролетарського мистецтва й напруженої боротьби за нього. А «на безриб’ї і рак риба», як відомо. По-друге, й головне, він був (хотів чи не хотів цього) в боротьбі за це мистецтво маленьким гвинтиком і не стільки поетичним, скільки політичним, якого треба було берегти й підтримувати. І коли цього гвинтика «слинила» петлюрівщина за зраду або те ж саме робили з ним русотяпи «Пупишкіни»,¹⁸⁵ то що я мав діяти? Я мусив кричати, рекомендувати цього гвинтика як грандіозну махіну. І коли це не пішло на користь В. Поліщукові, то (я глибоко переконаний!) наше мистецтво, в усякому разі, не програло.

Років через 50-60 у своїх мемуарах я ще згадаю цей героїчний час, а поки що да простить мені св. Аполлон,¹⁸⁶ син Зевса й Лети: тоді я інакше не міг робити, бо я був не тільки літератором, але і трохи розумівся в політиці. І коли вас не задовольняє моя тактика, то прошу на моє місце. Роботи й тепер не мало: по-перше, треба доконати militant ardent’овщину, по-друге, ще довго доведеться доказувати «хохлам», що велика пролетарська революція не для того передала нам культурні огнища, щоб ми їх загопачили,

- Ну, добре! Далі піде, очевидно, лірика. Припустимо, ви робили тактичні кроки (ну й тактика!). Тоді друге «яхидне» запитання. Хіхікаєте ви з хлестаковщини «гарячого воїна» гарно, а от на себе й не подивитесь! Чи не ви це й досі працюєте, за хрестоматією Плевако,¹⁸⁷ на паровозобудівельному заводі? Га? От вам і «економічна структура сучасності»!

- «Яхидне» запитання!.. Шкода тільки, що його треба адресувати до шановного професора Плевако. Бо і справді: не пошкодило б історикові літератури зробити публічне спростування (тим паче, що я йому вже про це говорив) і публічно визнати, що вся його замітка про мене є продукт хрестоматійної фантазії (за винятком року й місця народження). А то і справді будуть курчата сміятись і з мене, і з професора. Біля станка я дійсно працював, але це було 1923 року і до революції. Кажуть, моя біографія дуже цікава (от якби до неї дорвався «сельдяной буян»!), але - на militant ardent’овщину вона, здається, не слабує.

- Ловко! Викрутився! Ну, нате ж вам за це ордена..! чи то пак «корінфського ордера» і звання чемпіона полеміки. Тепер я бачу, що не всякий «авангард» є авангард, і ще я бачу: «сельдяной буян», вискочивши з конопель, в боротьбі двох сил буде грати роль «петрушки», якого подбають використати не тільки «органони», але і звичайнісінькі темні сили. Словом, ясно. Тепер десерт: чи не скажете ви хоч два слова про молодих «вчених», які «натискають» на Поліщукову «ручку»?

- Ви маєте на увазі Ів. Капустянського?..¹⁸⁸ Знаменитий учений! Шкода тільки, що він і досі не знає, хто цей дядя - псевдонім і як із ним поводяться. Словом, гарний учений і подає великі надії. Вірю, що з такою наукою ми підемо дуже й дуже далеко. Словом, credo, quia absurdum est.¹⁸⁹

II. P. S. Фу, аж втомився, корегуючи «гранки». Така халепа з цими статтями - прямо біда: «ручка» труситься до лірики, а життя «натискає» на публіцистику. От і зараз кортить ще два слова сказати (пробачте, Миколо Григоровичу!). Справа в тому, що ми мусимо констатувати дуже приємний факт: наш памфлет уже зробив своє діло.

Через кілька днів після виходу 12 числа «Червоного шляху», де вміщено було «ахтанабіля» сучасності, В. Поліщук видрукував вірша «Ейфелева башта»,¹⁹⁰ в якому вже робить спробу написати сонета. Спроба, правда, не зовсім удала, але у всякому разі - прогрес! «Из искры возгорится пламя»;¹⁹¹ можливо, ця спроба й поведе нашого верлібриста через культуру класичного вірша до справжнього верлібру... Дай, Боже! і допоможи ще йому, Боже, побороти в собі себелюбство, і постав перед ним, Боже, якусь церобкопівську плювательницю: хай плює на здоров’ячко. Бо чим же винні Зеров і Рильський, що йому так багато слини в роті?

З великою приємністю ми констатуємо й такий факт: «гарячий воїн» не цурається вже і тичинівської «церковщини». То нічого, що він поруч свого «сонета» видрукував (очевидно, виправдовуючи себе) «наплювательський» вірш Маяковського, то нічого, що він переборщив трохи «опахалами»,- то нічого! Надалі наш верлібрист найде міру своїй «церковщині»; що ж до Маяковського, то він побачить, що цей поет не тільки плює, але вже й тоскує за «облаком в штанах»¹⁹² («мне бы покончить жизнь в штанах, в которых начал»).

Словом, от вам зразки тієї «церковщини», до якої вже йде Поліщук: «немов святий огонь донести в хату треба», «мов темним омофором мене укрити», «як юна Божа мати», «на жертву вечерову», «як ласка мадонни», «вже колишуть своїм опахалом», «я молюся за всіх», «воскрешаю вас» і т. д., і т. п. etc.

Правда, букетик? От що значить памфлет: не встиг видрукувати, як уже й наслідки! Це я взяв, до речі, з «Радіо в житах», з тієї збірки, яку й написано «свідомо», оце недавно... цими днями. От тобі й «корінфський ордер»!

- Ви говорите «корінфський ордер»?.. А все-таки справді: невже не можна сказати ордер? Ну, покиньте, нарешті, своє «яхидство», Миколо Григоровичу! Боже мій, скільки у вас тієї злоби до тих людей! А я-я-я-я-я-я!

- Ах, дорогий читачу, нічого не зробиш: така вже мені злоба до тих людей. Як підскоче «поверхурочний», так і закипить «в нутрє». От і зараз: їй-богу, «мілітан» вивозе! Не будь його - (-) весь ефект пропав би. Латинський «орден» у французів, звичайно, переходить в «ордер», але в нас останній звучить все-таки як «ахтанабіль». Бо і справді, що ви показуєте касирові, коли вам треба одержати «поверхурочні за 90 з лишкою годин»? Ордера чи ордена? Очевидно, ордера, наказа. Тепер уявіть, що «залізобетонна» колона теж зветься «ордером». Ви берете цю колону й несете до касира. Касир здивований і пропонує назвати її «орденом». Тоді ви з горя випиваєте пляшку сороковки й намагаєтесь повісити цього «залізобетонного» «ордена» на свої груди. Це вам не вдається і ви кричите:

- До чорта ордени й ордери! Хай буде «корінфська» колона!

Це, звичайно, каламбур, але я, як апологет пуризму, рішуче повстаю проти всякої… претензійності.

УКРАЇНА ЧИ МАЛОРОСІЯ?

Рабство - річ ганебна, але рабська психологія в свободі - гідна зневаги.

Ф. Шіллер¹⁹³

Нация - это исторически сложившаяся устойчивая общность людей, возникшая на базе общности языка, территории, экономической жизни и психического склада, проявляющегося в общности культуры.

И. Сталин

На башті б’є годинник. На сході вже стоїть світла полоска світанку, і от загуде сонце. Таємна птиця відродження розплющила очі і розправляє свої могутні крила. Але ми ще стоїмо на чатах і прислухаємось. На колінах нам лежать квітневі числа «Комуніста» з 18 до 29, і тоді «мимохіть виринають в пам’яті ці гіркі й їдкі слова» великого поета, що їх ми поставили в своєму першому motto. І зрозуміло: ми читаємо публіцистичні етюди славетних і бездоганних марксистів - Володимира Юринця¹⁹⁴ із Держвидаву¹⁹⁵ і Андрія Хвилі¹⁹⁶ із Агітпропу.¹⁹⁷ Нам страшенно не хочеться полемізувати з ними, бо знаємо, яка це невдячна праця: хіба докажеш, що не кожний Герострат¹⁹⁸ - Герострат і не кожному крикунові судилося прославитись в Ефесі? Але ми також знаємо, що за спиною наших марксистів (хоч вони цього, можливо, і не хочуть) стоять певні кола радянського суспільства, і тому знову тягнемось до атрамента. Словом, нумо розвивати свої попередні думки.

Проте, з другого боку, було б несправедливим відмовити як Юринцеві, так і навіть Хвилі в деяких і плюсах. Погоджуючись з нами, що могутній вчора та скомпрометований нами сьогодні славнозвісний масовізм є шкідливе явище, вони тим самим відкривають нову сторінку в літературній дискусії. В своїй останній статті, підводячи підсумки нашої першої перемоги і намічаючи теми для дальшого обговорення, ми самі до цього й закликали. Плужанський анальфабетизм давно вже сидить нам в печінках, і тому всяку спробу відмежуватися від нього ми щиро і від душі вітаємо.

Шкода тільки, що наші друзі кар’єром влетіли «в другий екстрем». В той час, коли тов. Пилипенко і Ко просвітянствували, мов справжні християни, Юринець і Хвиля почали свій тріумфальний похід під грім екстравагантної фанфаронади гаданого переможця і в супроводі хоч і порожньої, але зате галасливої фразеології кожний з них, уявивши себе по меншій мірі Наполеоном,¹⁹⁹ раптом прийняв позу (звичайно, зовсім не по заслузі) претензійної, начебто об’єктивної третьої особи, і зі свого агітпропо-держвидавівського «висока» потріпує по плечу Вільну Академію, мовляв: «Ну что, брат Пушкин?»²⁰⁰ - «Да, так, брат,- отвечает бывало: - Так как-то все...» - Большой оригинал».

З того ж самого «висока» наші наполеони показують і свою сміливість: мовляв, зачепи тільки - одразу пожаліюсь папі-агітпропу. Ми, партійці, свого папу теж поважаємо, але дозвольте зазначити, що й вищенаведені плюси захмарено невеличкими, але красномовними мінусами.

А втім, дамо слово нашим другим друзям. Хай вони допоможуть нам поговорити з нашою мамою, що ім’я її - компартія. І будемо ми говорити так, начебто культурний рівень нашої аудиторії не нижчий за шановну ерудицію т. Юринця.

I

Мерінг, наприклад, завше гадав, що ідею соціалізму не тільки в естетиці, а навіть (навіть) політиці й науці не зовсім визначено. Це давало йому привід не погоджуватись навіть (навіть) з Марксовою характеристикою щодо автора «Розбійників».²⁰¹ Він, прямолінійніший за Плеханова, навіть (навіть) він ніколи не поспішав з рішучою характеристикою тих чи інших явищ в духовному житті народу.

Як же наші друзі характеризують і репрезентують перед компартією великий культурний здвиг, що допіру розпочався в українській літературі? На їхній погляд - це не що інше, як «помахування» «дерев’яними шаблями» та «картонними мечами». «Назадницька гігантомахія» - і тільки. І коли потім один із них, опам’ятавшись, хотів трохи виправитись і порівняв одного з диспутантів з Карлейлем, то й це порівняння прозвучало, на жаль, Фрейлігратовою²⁰² похвалою: мовляв, дуже добрий твій, Марксе, «Капітал», ним дуже захоплюються крамарі з Рейну. Коли «під густими мряковинами критики»²⁰³ наші друзі не відчувають «широких левад творчості», коли «даються нашому мистецтву тільки «grande teorie»²⁰⁴ і постулати ідеологічного хатянства, то, очевидно, і згаданий Карлейль мусить бути або дерев’яним, або картонним. Словом, од компліментів ми одмовляємось, щоби вони не заважали нам подивитись на справу цілком об’єктивно.

Отже «дерев’яно-картонна» гігантомахія. Не зрозуміло тільки, чому вона так стривожила славнозвісного марксиста Юринця, який одразу розганяється на кілька статей. А тому, раптом починає самознищуватися Хвиля, що вона «має глибокі коріння в розвиткові економічних, соціальних і національних особливостей України». Виходить, це зовсім не картонна гігантомахія? Так точно, теж зовсім несподівано починає відступати і Юринець, бо в ній зібрано багато «шкідливих для діла пролетарської культури закликів». Значить, не «картонна»? Не картонна. Не «дерев’яна»? Не дерев’яна. От тобі й храм Діани: так ненароком і зарапортуватись можна.

Проте наші наполеони і самі це знають. Дерево й картон для стилізації: мовляв, не догадайся, чому пишу такі величезні підвали в центральному органі партії. Історик всесвітньої літератури, Володимир Юринець, очевидно, ще не забув, як картонний меч Рейхліна²⁰⁵ викликав у свій час велику боротьбу між гуманістами й обскурантами. Справа, значить, не в тому, що наш сьогоднішній літературний рух не заслуговує уваги, а справа, так би мовити, навпаки: він не тільки стривожив наше суспільство, більше того, деякі ігноранти його встигли вже fidem de foro tollere - загубити громадський кредит.

Звичайно, цей неприємний бік «картонної» медалі не міг не турбувати наших друзів. От чому Юринець поспішив зробити екскурс в історичні аналогії, а Хвиля, що йому страшенно бракує Юринцевої всесвітньої начитаності, звар’їрував деякі місця зі своєї нещодавно випущеної (здається, єдиної) популярної брошурки про українські «широкі можливості».²⁰⁶ Словом, надівши професорські окуляри, вчені марксисти почали аналізувати ситуацію і шукати соціально-економічного коріння.

Як і треба було чекати, Хвиля, за прикладом «вчених» з клубу містера Піквікка, перш за все сказав декілька надзвичайно серйозний і виключно нечуваних фраз про диференціацію, міжнародний капітал і сільське господарство. Закінчив він свій аналіз такою оригінальною мораллю: «Не слід верзти всякі нісенітниці в розмовах і політиці». Але, гадаючи, що сентенцію хтось обов’язково візьме під сумнів, професор присвятив їй спеціальний розділ під піквіккською красномовною назвою «Боротьба за ідеологічну цитадель». Словом, від одного аналізу нам поки що - пробачте за різкість - не холодно й не душно. Очевидно, і читачі почували себе точнісінько так же.

Юринця вивезла всесвітня начитаність, і він вирішив піти на шлях історичних аналогій. Перш за все він порівняв нас з молодогегельянством²⁰⁷ і, щодо останнього, тут же навів убійчу цитату з Маркса. Ваша, мовляв, гігантомахія - то ж самісіньке, а як «історичний матеріалізм» характеризує молодогегельянство - самі бачите.

На момент припустім, що ця аналогія і справді вдала. Але хіба тут така вже велика небезпека? Справа от в чому: наш ерудит не розуміє тієї парадоксальності, якою перейнято Марксову характеристику молодогегельянства. «Чи відомо» т. Юринцеві, що з цього самого молодогегельянства вийшов, очевидно, й напевно відомий йому Фейєрбах,²⁰⁸ що воно останньому дало можливість поставити, як-то кажуть, Гегеля «на ноги», що Енгельс і навіть сам бородатий Маркс належали в кінці 30-х - і на початку 40-х років минулого століття до молодогегельянських кіл? В якому плані трактував Маркс той начебто й рідний йому рух? В плані сучасної йому боротьби, і саме тоді, коли воно, зігравши свою революційну роль, продовжувало культивувати гегелівський ідеалізм. Ми ж на молодогегельянство мусимо дивитись в плані ретроспекції і прикладати до нього об’єктивний метод. «Молода Німеччина»²⁰⁹ з часом теж виродилась в реакційне явище. Революціонер Гейне²¹⁰ завше стоїть поруч з песимістом і поетом «світової скорботи» - Байроном. Але й Гейне і «Молода Німеччина» в середині XIX століття були тією, фортецею, відкіля летіли снаряди в болото рідного філістерства. Ленін не раз давав Плеханову характеристику подібно до тієї, що її Маркс дав молодогегельянству, але це зовсім не заважає ленінцю Юринцеві не тільки використовувати плехановські методи, але й буквально вчитись в нього. Отже, коли комусь наш рух нагадує молодогегельянство, то це зовсім не погано. Безперечно, і він, як і все на світі, може дійти до тієї точки, коли почне набирати реакційного характеру. Але це трапиться за якийсь десяток-два років. Саме тоді наш попередній товариш і мусить виступити з цитатою Маркса. Сьогодні ж Юринців виступ - це («не ображайтеся», камраде Хвиля) дин із тих прекрасних актів, що ними вславилася наша не менш прекрасна нація.

Але професор не задовольняються однією аналогією. Вони рішуче хочуть скомпрометувати перед партією наш сьогоднішній рух, і тому порівнюють його ще з «українським модернізмом». Отже, на момент припустім, що і ця аналогія вдала.

В своїх «Думках проти течії» в розділі «Культурний епігонізм» ми вже говорили, як треба розцінювати наших так званих «європейців». Невже ж ця «волинка» непорозумінь і безграмотних ляпсусів буде тягтися до безконечності? Хіба вам не ясно, шановний товаришу, що наша псевдочервона публіцистика веде до розриву з культурним надбанням, що її підхід до наших «європейців» є антимарксистський, антинауковий, що це є народницько-суб’єктивне тлумачення минулого в плані злободенних перипетій? Справа ж не в тому, що євшанівський естетизм залишився туберкульозним, не в тому, що Яцків²¹¹ не пішов далі «пангуманітарних дифірамбів». Справа в тому, що цей «шум» був все-таки здоровим, логічним і необхідним етапом на шляху до соціальної диференціації, до пробудження нових суспільних сил. Хіба «Молода муза»,²¹² культивуючи крайній індивідуалізм, не була етапом до символізму? Хіба останній не зіграв революційної ролі, виховавши в своїх рядах таку, досить таки імпозантну фігуру, як Олесь? Хіба сам найбільший молодомузівець і дальший зрадник Яцків не зіграв помітної ролі в боротьбі з тим же таки міщанством? Хіба сам великий Франко теж всюди був однаковий? Хіба він не писав індивідуалістичних «Зів’ялого листя» і «Semper tiro»?²¹³ Хіба... і т. д. і т. п. В чому ж справа? Чому так гримає Юринець на «Молоду музу»? Хто йому дав на це таке широке право? Чому французи, росіяни, поляки і т. д. не запльовують таким чином своїх попередників? Чи, може, «Молода муза» те ж саме, що й Слащов-Кримський?²¹⁴ Чи, може, вона була такою вже бездарною, що нашому професорові чешуться руки? Так тоді відкіля ж взялися «Соняшні кларнети», «Інтермеццо»²¹⁵ і т. д.? Воістину: «ми не знаємо, що таке державні справи», інакше б ми давно вже придбали в особі Юринця одного із своїх справжніх мужів. «Молода муза» не повинна в «неповнокровності українського суспільства», яке «віддавна не знало історично-конструктивних традицій». Не «літературщина Карманських»²¹⁶ «підмивала елементи суспільної психіки» - цей погляд, по меншій мірі, антимарксистський. Розхлябаність згаданої психіки не є результат роботи літературщини, а навпаки. Що ж до «молодомузівської гігантомахії», то це цілком природне явище всякої доби, яка передчуває національне відродження. Яскравим прикладом є тому XVIII вік в німецькій літературі. Так звані «м’ятежні генії» - цілком природне явище того часу.

Але й основна установка нашого модернізму теж була цілком правильною. Ставка була все-таки на «дійсну» Європу (її, до речі, як побачимо далі, професор не розуміють). І коли вона, ця ставка, зігравши історично-необхідну роль, виродилась в «гарячку ностальгії», то все це виходило не стільки «з залізної мови класових конфліктів», як з трагедії української нації в цілому, з її ролі колоніальної країни. Цим ми, звичайно, не думаємо ставити наших модерністів поза «залізною мовою класових конфліктів», цим ми хочемо підкреслити, що ностальгія є все-таки і перш за все ностальгія.

Тут, до речі, про пікантне протиріччя. Відкіля наш марксист взяв, що байронізм «мав основою нездійсненність замислів Великої Французької революції»?²¹⁷ На світанку XIX століття західноєвропейська інтелігенція зі своєю атеїстичною філософією, як відомо, прийшла до «світової скорботи», але не тому, що «не здійснились замисли» названої революції, а навпаки: саме тому, що вони здійснились. Чому в свій час Мільтону²¹⁸ вдалося злити ідеї пуританства, стійкість Кромвеля²¹⁹ з ідеями умираючого Відродження? А тому, що західноєвропейська буржуазія не пройшла ще одного з своїх дальших етапів розвитку. Мільтон, як відомо, був предтечею віку раціоналізму. Але Байрон - тільки «могильщиком» третього стану, бо Велика Французька революція підводила лише підсумки і не одкривала нових Америк. Недарма феніального парвеню Бомарше²²⁰ прийнято називати кульмінацією торжества буржуазії.

Отже, не можна робити таких lapsus’ів, напираючи на «залізну мову класових конфліктів», раптом і фактично виводити з-під впливу цих конфліктів західноєропейське суспільство. Песимізм Шопенгауера²²¹ і справді виходив з чітких соціально-класових пертурбацій. Але скигління інтелігента Карманського брало свій початок, головним чином, з того туману української антиприродньої соціальної ситуації, що в силу відомих причин затримувала законну класову диференціацію в межах нашої нації і частенько проти волі і бажання штовхала найрізнорідніші класові організми іти під одним жовто-блакитним прапором. В українському суспільстві тільки з осінньої революції мова згаданих конфліктів заговорила по-справжньому. Ця мова що далі, то голосніша. Але діапазон її поширюється пропорціонально розгортанню національного відродження. Інтелігенти Карманські не знали цієї музики, а коли й знали, то їхнє скигління це знову і все-таки ностальгія.

Таким чином, гасло «Європа» залишається при всій його актуальності. Наша економіка наздоганяє західноєвропейську прискореним темпом, отже, і в нашому житті наступає період бурного оживлення. Всі ті суперечності, що ми їх спостерігаємо в нашій економіці, неминуче тягнуть за собою нервозність та розхристаність і в духовному здвигові. Міщани завжди жахалися такого оживлення. Але коли більшовик лякає нашу молодь, кваліфікуючи це оживлення, як назадництво і «смішні крики», то ми не тільки рішуче протестуємо, але й подбаємо розвінчати новоявлений канцелярський марксизм. Коли «модерністська» гігантомахія, не маючи під собою відповідного грунту, наблизила до нас європейські далі, то яким же треба бути безвихідним «чинушою», щоб не бачити, в які широкі горизонти упирається наш молодий рух. Тов. Юринець справедливо передрікає «український ренесанс, оснований на побіді праці». Але коли він каже, що наші «перспективи силою фактів не дають можливості їхнього здійснення», то ми тільки здвигуємо плечима. Що це таке: зарозумілість третьої особи чи держвидавівська логіка? Коли йде ренесанс, то, очевидно, єсть і можливість здійснення широких перспектив. Чи, може, професор думають, що Україна така собі, «для блізиру», а справді все-таки Малоросія?

Але ми трохи забігли вперед. Власне, справа йшла тільки про історичні аналогії. Отже, зрезюмуємо. Коли б наш рух можна було порівняти з молодогегельянством чи то з «модернізмом», то й тоді ми стоїмо на правдивому шляху. Але, як ми побачимо далі, для нашого часу прийдеться взяти зовсім іншу паралель.

II

І до чого ж не везе тій «психологічній Європі». Скільки вже місяців ляскають по ній перами, а вона все жива і все вище д’горі підводить свою прекрасну голову. І коли Юринець почав «відкривати» наші «помилки» і «так безпощадно, як це робили класики російської критики», ми одразу зацікавилися: чи не про неї, бува, йде справа? І виявилось: дійсно так. Саме на «психологічній Європі» і дають нам чергову генеральну баталію. От тоді-то ми й зареготали. І так дзвінко зареготали, як можуть реготати тільки запальні юнаки з часів великого Відродження.

Словом, «загадка». В держвидавівському запалі шановний марксист заявляють, що ми «не відрізняємо світла від тіні», що ми в Європі «не бачимо класової структури, внутрішніх протиріч, антагонізмів» і т. д., що для нас існують тільки «великі діячі», до якого класу вони б не належали». На доказ приведено величезну цитату з нашої останньої книжки памфлетів.

Але скільки треба мати зарозумілості, щоб викидати такі-от безвідповідальні словеса. От вам найсильніший удар по наших засадах. «Чи може» (пише Юринець) серйозний письменник порівнювати без застережень Лютера - виразника слабої, кволої, не здібної ще до історичної творчості німецької буржуазії, Лютера, що віддавав селянство на поталу поміщику - порівнювати з енергійною сміливою й цільною в своїх класових стремліннях постаттю Бебеля?

Ну, як не повірити Юринцеві і не розвінчати нашу серйозність? Аргументи воістину убійчі, а поезії - океан великий.

Але відповідаємо: звичайно, «не може». Наш професор не помиляється. Тільки не може... зовсім не в тому сенсі, що його він мав на увазі. Великого реформатора Лютера і справді не можна «без застережень» порівнювати з рядовим робітником німецького революційного руху, як Монблан²²² зі шведськими курганами. Але хіба ви мали це на увазі?

Отже, справа не в тому, що ми образили цим порівнянням постать Бебеля, а справа в тому, що ми тенденційно підійшли і, коли вже торгуватись, то образили пам’ять Лютера. Проте (це вже в бік «архіправих»), оскільки ми виводили тип, а не портрет, то й тут страшного нічого нема. Бебель і справді, хоч і зіграв в історії людськості невеличку рядову роль, але й він належав до того ж самого позитивного типу, що його символізує великий піп.

Та справа ж зовсім не в цьому. Юринець твердить навпаки: Лютер, мовляв, не гідний енергійного соціал-демократа. Для нього ця велетенська фігура - все-таки піп. І він ніяк не хоче відрізняти його від якогось попа Іпата з задрипанок. Для нього Лютер все-таки - «камунія».

Отже, до логіки... а перш за все протиріччя: з одного боку, великий реформатор - представник кволої буржуазії, з другого - він, кволий (бо ж без міцного соціального грунту), десь дістає силу «віддати селянство на поталу поміщику». Одразу неув’язка, а неув’язка саме тому, що наш марксист зробив дві історичні помилки. По-перше: з ім’ям Лютера зв’язано не кволу німецьку буржуазію, а саме активну, яка зуміла кволому гуманізму надати політичний і громадський характер, яка в боротьбу з папством внесла, як відомо, характер народної справи, яка гуманізм не повела по річищу тодішньої італійської теології, а насичила його елементами національного руху проти Риму. Це саме та буржуазія, шановний професоре, висунула зі своїх рядів таких людей, як Гуттен²²³ і Еразм.²²⁴ По-друге: ставлячи наголос на лютерівське рабопродавство (мовляв, «віддавав селянство на поталу поміщику»), можна уявити собі приблизно таку картину. В якомусь XV віці селянство було вільне, і тільки з приходом цього капосного попа воно попало в кріпацтво. А чи не було трохи навпаки? Епоха Реформації, як відомо й школяреві з повітового міста, ніколи б не набрала такого широкого розмаху, коли б вона не йшла під гаслом боротьби з найбільшим тоді поміщиком - Римом. Отже, «чи може серйозний письменник», за якого, до речі, вважає себе Юринець, робити такі скандальні ляпсуси?

Але припустім, що наш марксист добре знає історію і вищеприведені недогляди відносяться до фантазії коректора. Тоді все-таки дозвольте знов висловити своє безмежне здивування: невже-таки в пантеоні не найшлося місця великому реформаторові навіть поруч з рядовим соціал-демократом? Колись Мерінг казав, що римські попи зробили з Лютера диявольську машкару. Тепер цю ж машкару надягає на нього марксист Юринець.

Що таке епоха Реформації? (Боже мій, знову підготовча група.) Це перш за все, як говорить та ж таки елементарна політграмота,- перший удар по католицизму. Це - боротьба молодої буржуазії за своє соціальне оформлення. Тоді сходив на історичну арену сильний молодий клас, і він, цей клас, навіть кволі гасла Відродження, як от епікурейські ідеали, зумів рішуче відкинути. Епоха Реформації, помічаючи себе боротьбою з католицизмом, тим самим підкреслила і виявила прагнення європейських держав емансипуватись від влади Риму. Іншими словами, тоді почався й розгорнувся процес утворення національних держав - первинна диференціація в суспільстві. Невже ж наш професор забув це? А коли не забув, то чому ж він так характеризує нам Лютера - головного натхнення цього безпримірного руху в історії? Чи не була епоха Реформації одним із тих величезних факторів, що привели нас до епохи комуністичних революцій? Звичайно, Лютер не Господь Бог, він тільки вільний виразник настроїв свого часу і свого суспільства. Але Лютер, по-перше, геніальна людина, по-друге (в плані ретроспекції) - великий революціонер і попередник наших комуністичних методів. Поставивши Бебеля поруч з ним, ми тим самим (коли вже пішло на благбазівські переговори) зробили велику честь не останньому, а саме першому. Треба бути діалектиком і знати, що коли Юринцева схоластика не находе місця в сьогоднішньому житті, то це зовсім не значить, шо схоластика середньовіччя, яка, як відомо, була конкретніш містики, не відіграла в свій час прогресивної ролі. Перед нами зараз лежать народницькі памфлети Вольтера, але чи пам’ятає наш друг, як висловлювався колись і десь - забули - про народ цей «просвітитель». Народ, казав він, це - бидло, що потребує ярма, погонщика і паші. Словом, справжня контрреволюція. Але й «освічений абсолютизм» був не кращий? А все-таки сказати, що ця епоха була реакційною і що Вольтера не можна порівняти з Бебелем,- значить взагалі нічого не розуміти. Монтеск’є,²²⁵ як відомо, був фундатором монархічного конституційного вчення, але це зовсім не значить, що він належав до чорної сотні.

Троцький в своїй книзі «Куда идет Англия?» порівнював Леніна з Кромвелем. Але «чи відомо» Юринцеві, що Кромвель в свій час боровся з комуністичними сектами? Той же Троцький в тій же книзі порівнює Леніна ще й з Робесп’єром. Але послухайте, що він говорить далі: «Англійська соціальна криза XVII століття сполучає в собі риси німецької Реформації XVI століття з рисами Французької революції XVIII століття». В самому Кромвелі Лютер подає руку Робесп’єру!²²⁶ Іншими словами, родословна приблизно така: Лютер - Кромвель - Робесп’єр і... (о жах!) Ленін.

«Єсть глибока неусвідомлена інтуїція в поклику» т. Юринця. Але будьте покійні, шановний професоре: ми прекрасно розуміємо, де кінчається більшовизм і починається фашизм. Погано тільки, що от ви не знаєте, як прищепити героїчну конструктивну психіку Європи до нашої «малоросєйщини». Бо й справді: проспівавши дифірамби «завзяттю (буржуазних) конквістадорів», «мужеському невдоволенню» молодого третього стану, «ясній мудрості Галілеїв²²⁷ і Декартів», наш друг несподівано так говорить: «Але вся ця конструктивна культура була тільки методою озброєння європейської психіки для грабежа і визиску».

З таким додатком, звичайно, далеко не поїдеш і вже напевно не прищепиш «малоросєйщині» вищезгаданої психіки. Справа в тому, що Юринець несподівано впадає в пилипенківську вульгарщину. До конструктивної культури він, замість марксистського об’єктивного методу, прикладає суб’єктивно-народницький. Конструктивна психіка, оскільки її використовував капіталізм, на його погляд, гідна «тільки (тільки) для грабежа й визиску». Для нього мужеський англійський XVIII вік тільки (тільки) вампір, який п’є «кров індусів». І він не хоче бачити в тому ж віці і в тій же Англії формування революційної ідеології через цю ж саму конструктивну психіку, коли на місце придворних кар’єристів прийшли друкарі Річардсони. Чи не вони були натхненцями тих самих гірняків, що сьогодні, зі слів Комінтерну, починають нову еру? Наш професор навіть заплямував д-ра Фауста і тільки за те, що той покинув Гретхен і взявся «за діло капіталістичного піонера?..». Ні, кричать Юринець, «ця психологічна Європа не може бути нашим прообразом. Ми всіма силами будемо старатися, щоб вона не існувала. Історичну конструкцію будуть у нас проводити нові суспільні шари».

Цілком справедливо, дорогий друже: нові шари. Але ми сумніваємось, щоб вони «провели» «історичну конструкцію», коли ви будете «усіма силами старатися». Невже ви не розумієте, що д-р Фауст, який покидає Гретхен на зорі капіталістичного будівництва, є індивідуальний людський тип, є той європейський метод, що його мусимо всі наслідувати? Чи не прийшов час покинути сахарин красивих слів про «непереривну працю працюючих» і не мазати ним губи нашої молоді. Співаєте ви прекрасно, але справа ж не в тому, щоб залитись соловейком, а в тому, щоб провести через диктатуру пролетаріату працюючих до царства свободи, до економічного розкріплення. Тут сахарин зовсім ні при чому. Тут «дайош» залізну логіку. Звичайно, легше всього демагогнути і найти в нашому заклику якийсь «легальний марксизм» молодої буржуазії. Але подумайте, професоре (і іже з вами), куди ви забрели? Це ж безвихідне болото народництва, що сьогодні й є головною базою для столипінських отрубів. Ми вірили, що хоч наші книжники зуміють приховати десь живий марксизм, але й цю віру розбито на трісочки. У вас єсть всі дані для того, щоб стояти десь в авангарді, вашу тоску за героїчною конструктивною психікою ми відчуваємо, але будьте послідовними і логічними до кінця і не давайте приводу т. Пилипенкові, цьому всеукраїнському oleum ricini,²²⁸ глузувати над вашими промахами. Ми не будемо доказувати десятками цитат з Леніна, як це робить плужанська канцелярія, що не можна «рвати в мистецтві» з «усією буржуазною культурою». Цей ляпсус очевидний. Ми тільки хочемо підкреслити, до якого абсурду може привести неясність позиції навіть досить-таки начитану людину. Проста ленінська лінія тому стала незрозумілою Юринцеві, що він не продумав до кінця нашої «психологічної Європи».

Слабеньким місцем наших марксистських книжників - це є діалектика. Це - «так і ні». Порівнювати Леніна з Петром Великим і можна й не можна. Так, як порівнює Сорель²²⁹ і Горький,- не можна, і Юринець не помиляється, бо це порівняння стоїть в плані тих вузеньких національних масштабів, що їх мали на увазі автори порівняння. Але порівнювати так, як це робимо ми - можна. Бо для нас і Ленін, і Петро Великий - один і той же прогресивний людський тип. Предпосилка до нього - це свободна воля, яка зворотно впливає на економіку. Ленін і Петро Великий - цілком справедливо - є представники і виразники різних класів, але хіба «декабристи» і компартія теж цілком ідентичні соціальні фактори? Чому ми не боїмося рівняти себе з поміщиком Рилєєвим²³⁰ і жахаємось порівняння з Петром, без якого не було б Рилєєва, й саме як революційного фактора.

Ця страшенна неув’язка в антимарксистській теорії - «перериву тяглості» - не дає можливості Юринцеві побачити революційні й здорові елементи і в творчості наших неокласиків. І тому, коли він приходить в стан афекту й вигукує: «Доволі вже нам Європи. Доволі європеїзації України» - нам нічого іншого не залишається, як спитати нашого ж таки професора: «А вам це хто сказав? Відкіля це видно, що доволі Європи, коли ви її й досі не розумієте?».

Отже, «не продумав» тов. Юринець до кінця своїх гадок, є в них колосальна незв’язаність, кінці там не сходяться з кінцями. Колись навіть різні світогляди, як от деїзм і матеріалізм, били по католицизму. Де ж той науковий марксизм на Україні, що нарешті не буде плентатись позаду більшовицької практики? Коли в глибокій древності Абеляра²³¹ проголосили єретиком за його бажання провести в царство небесне кращих поганських філософів, то невже та ж сама участь чекає всіх тих, хто в XX столітті, на світанку комуністичних революцій підніме меч проти «малоросєйщини»?

III

Таким чином, ми підійшли до «московських задрипанок»: з приводу цієї, як сказали б росіяни, «щепетильної» справи Юринець не ризикнув багато говорити. Він тільки розшаркався перед Москвою, як якийсь російський князь перед ханом Золотої Орди,²³² або як зразковий член малоросійської колегії²³³ перед самодержавцем всеросійським, і запевнив її, Москву, що «рвати з нею він не буде», бо вона, Москва, назавжди останеться його «серцем». Словом, «благонадежности», як сказав би той же росіянин, на п’ять з плюсом.

Таке от обожнення Вітчизни Івана Калити страшенно характерне для тієї частини москвофільствуючої галицької інтелігенції, яка підсвідомо ототожнює Леніна з Миколою II. Її не обвіяно духом м’ятежа й свободолюбія, що ним завжди горіла Наддніпрянщина.

Другий наш наполеон - Андрій Хвиля - знає, де раки зимують, і він береться тільки, так би мовити, обережненько пояснювати цілком ясного Юринця. Для цього наш другий приятель закликав до себе порожній псевдоінтернаціоналізм і використав його, що називається, до «отказу».

Але дозвольте одрекомендувати і цього наполеона. Колись Троцький приблизно так говорив про Вардіна:²³⁴ «У него тьма претензий, но знаний убийственно мало». Те ж саме й з Хвилею: гонору - Чорне море, наче шаровари Гаркун-Задунайського, а ерудиції - як кіт наплакав: на жаль, набралось тільки на одну компілятивну брошурку й то для дітей середнього віку. А втім, це - загостра характеристика, і це, безперечно, результат нашої роздратованості; як же, фамільярничав з «Пушкіним».

Але все-таки повірте нам, шановний камраде, що з таким багажем, з яким ви виступили, люди далеко не їдуть. Навіть ваші прихильники стурбовані й рішуче заявляють: «пропав». Мовляв, з Вільною Академією, та ще й з такою підготовкою важко боротись.

Проте, не хвилюйтесь, тов. Андрію, нічого страшного нема. Обміняємось тільки візитними карточками, а на слідуючий раз ви будете трохи обережніш. І потім ви зовсім даремно ображаєтесь і кажете, що ми хочем на вас «начхать». І в думках не було - їй-богу. Для вас двері Вільної Академії назавжди одчинено.

От тільки погано, що ви не вмієте полемізувати. Коли ми вас назвали просвітянином, то вже мусите назвати нас якось інакше. А то виходить по-дитячи: «А твій батько теж був кривий». Несерйозно, і не личить до вашої поважної посади. Коли ми вас назвали просвітянином, то ви мусите подумати й сказати: «Так, я - просвітянин, але в цьому я не повинний, бо мене держали в темноті триста років. Отже я, Андрій Хвиля, піду, мабуть, в інститут марксизму і відтіля пришлю для «Червоного шляху» статтю про Драгоманова, і тоді вже президент Вільної Академії - Михайло Яловий не подумає, шо я знаю цього вченого тільки по назвах. От, наприклад, «Чудернацькі думки», «Листи на Наддніпрянщину»²³⁵ і «другі».

Але для чого вся ця передмова? А для того, шановний камраде, що не треба гарячитись, а треба бути спокійним, бо в полеміці - це перше діло. Особливо треба бути спокійним, коли ви дістали честь полемізувати з такою поважною інституцією, як Вільна Академія. Несерйозно, друже. Несерйозно.

Отже, наш розділ в «Апологетах писаризму» про «московські задрипанки» викликав цілу бурю протестів. Заметушилась Малоросія, вдарила в порожні гармати хохландія, петлюрівщина, «австрійська інтрига»²³⁶ і т. д., і т. п. І от на сцену вилазить порожній псевдоінтернаціоналізм, що в ньому марксизм і не ночував ніколи. Звичайно, володіти справжнім інтернаціоналізмом - нелегка справа. Звичайно, не кожен зуміє взяти національну проблему у всій її складній модифікації й модуляції. Але навіщо ж тоді вискакувати з порожніми та ще й претензійними статтями та ще й в центральному органі партії?

Отже, будемо говорити серйозно й не «по-хлоп’ячому». Хвиля ображається, що ми назвали Україну самостійною державою. От тобі й раз. А хіба вона не самостійна? Перехрестіться, камраде, та подивіться в нашу конституцію. Розгорніть параграф перший і уважно перечитайте. Чи, може, ви гадаєте, що нашу конституцію складали «хлоп’ята»? Чи, може, ви, як Юринець, голосуєте й галасуєте за Малоросію? Чого ви повертаєтесь і так жалкенько по-рабськи усміхаєтесь до російського міщанина? Все одно п’ять з плюсом не поставить. Нічого вам «протестувати» й проти росіян, які теж мають свою конституцію й теж самостійні. Скажіть, будь ласка, який тризубівський великодержавник вже намагається і Московію українізувати?

Отже, ми є справді-таки незалежна держава, що входить своїм республіканським організмом в Радянський Союз. І самостійна Україна не тому, що цього хочемо ми, комуністи, а тому, що цього вимагає залізна й непоборна воля історичних законів, тому, що тільки таким чином ми прискоримо класову диференціацію на Україні. Коли якась нація (про це вже давно й не раз писалось) виявляє свою волю на протязі віків до виявлення свого організму як державної одиниці, тоді всякі спроби, так чи інакше, затримати цей природний процес, з одного боку, затримують оформлення класових сил, а з другого - вносять елемент хаосу вже в світовий загальноісторичний процес. «Замазувати» самостійність порожнім псевдомарксизмом - значить не розуміти, що Україна доти буде плацдармом для контрреволюції, доки не перейде того природного стану, який Західна Європа пройшла в часи оформлення національних держав. Наше завдання полягає не в тому, щоб дурити, чи то нервувати, молоде українське суспільство, диференційоване від своїх петлюрівських бурбонів, а в тому, щоб ясністю своєї позиції остаточно атрофувати в ньому почуття зоологічного націоналізму і - головне - розгорнути дальшу диференціацію. Не треба забувати (ще раз кажемо), що ми живемо в надзвичайно складній обстановці, коли поруч соціалістичного будівництва виростають елементи капіталізму, а з останнім і молода буржуазія. Наші надбудови не встигають розвиватися пропорціонально надбудовам третього стану. Молодь, що виходить з вузів, легко піддається пропаганді по темних закутках. Чи є Україна колонія, чи ні,- такі розмови ми вже давно чуємо. В наших умовах - це загрозливе питання. Соціальні процеси, що їх викликано непом, логічно ведуть до конфлікту двох культур. Українське суспільство, зміцнівши, не помириться зі своїм, фактично, коли не de jure,²³⁷ декретованим гегемоном - російським конкурентом.

Отже, тут з порожніми фразами далеко не поїдеш. Наше завдання попередити цей конфлікт. Іншими словами: ми мусимо негайно стати на боці активного молодого українського суспільства, що репрезентує не тільки селянина, але вже й робітника, і тим назавжди покінчити з контрреволюційною (по суті) думкою будувати на Україні російську культуру. Бо всі ці розмови про рівноправність мов є не що інше, як приховане наше бажання культивувати те, що вже не воскресне. Іншими словами, ми самі собі ставимо перешкоди в нашому соціалістичному будівництві. Від цього треба якомога швидше відмовитись. Цим ми прискоримо серед українського суспільства цілковито ідеологічний відлив на наш бік. Тільки таку постановку питання ми можемо назвати серйозною.

Ergo,²³⁸ покиньте, Хвиля, «любити» сахарином своїх уст «робітничо-селянську Україну», покиньте «прагнути» підняти її на вищий «культурний рівень» і т. д., і т. п. Нікому від вашої любові ні холодно й не душно. Ви зумійте взяти на облік співвідношення всіх реальних сил і зробити правильний прогноз на майбутнє. «По воле волн» пливете ви сьогодні зі своєю популярною брошуркою. Але ми вам пропонуємо поставитись активно до процесу, інкаше ми будемо з вами сидіти на тій гілляці, що її вже трохи підрізано. Радянська влада зробила для України стільки, скільки не зробив би жодний уряд на світі. Приблизно такими от фразами ви «щеголяете» на дев’ятому році революції. Але це й без вас всі давно знають. Справа в тому, що викликані революцією сили можуть врешті стати ворожою стихією. А щоб попередити це, ми й пропонуємо не тільки вивчити деталі цього руху, але й трохи напружитись і відчувати вчасно ті гасла, що вже носяться в даній конкретній суспільній атмосфері. Жодне з гасел не страшне для нас, коли воно в наших руках, але бережіться, коли воно попаде в чужі руки.

Тут ми підійшли до одного з таких-от конкретних, а для панікерів і міщан - котрреволюційних лозунгів.

Хвиля запевняє компартію, що ми нібито поставили так питання: «разом чи не разом іти з пролетарською Росією». Тут же він дає свою «галасливу» й «крикливу відповідь»: «разом». Ми вітаємо свого веселого камрада, що він, будучи комуністом, мав мужність так рішуче відповісти. Але хіба перед нами стоїть така проблема? Хіба ми так ставимо питання? За рішучим і догадливим Хвилею, ми вже давно послали екстренну ноту і закликаємо до розриву з РСФРР. Ну що ж, хай буде й так, коли комусь того хочеться.

Але наш «галасливий наполеон» не вгомоняється. «Ви будете,- рече він,- бити себе в груди і кричати, що є багацько дурнів, шовіністів і йолопів в Ленінграді й в Москві». Але я, Хвиля, читаю вам таку-от мораль: «Дурнів зі старого часу нам залишилось багато, ви, мовляв, не звертайте на них уваги», працюйте і все.

Що «йолопів і шовіністів» в Ленінграді і Москві багато - в цьому ми не сумніваємось. Але при чому тут Хвиля? Навіщо входити в роль «вечного хохла» і, прийнявши позу Людовіка XIV,²³⁹ кричати на всю Україну: «не бойсь, малороссы, побей меня Бог, не выдам». Коли цей наш маленький Андрій зробився великим чоловіком і почав грати таку велику роль - всеукраїнського партійно-хохлацького папашу? (А чи не рано «пташечка запела»?) Отже, дорогий камраде, злазьте скоріш зі свого стула класного наставника якоїсь задрипанської прогімназії і покиньте цей нравоучительний тон, бо, по-перше, він вам ніяк не личить, а по-друге, раніш, ніж говорити ним, треба його заслужити. Ніхто, звичайно, крім нашого «галасливого й крикливого» ученого хохла, не бив і, головне, не буде бити себе в груди, і ніхто, крім його ж, не надає великого значення шовіністам «із Ленінграда». Навіть на московського Демосфена-Ларіна²⁴⁰ ми дивимось крізь пальці і гадаємо, що справа зовсім не в його філіпіках.

Справа лежить глибше. Наголос ми зробили не на «московських задрипанках», як декому хочеться, а на тих причинах, що виносять на поверхню життя новий лозунг. Справа в тому, що українське національне відродження логічно підійшло до другого свого етапу. В молодому національному суспільстві, з одного боку, пройшов певний процес класової диференціації, а з другого - ми спостерігаємо метушню і біганину. Остання ж з’ясовується тіснотою рамок культурного розвитку. Молоді сили не бачать ще в цих рамках дальших перспектив і не можуть розгорнутись для виявлення своєї творчої потенції. Справа в тому, що в той час, як в Росії ми завжди втручаємось морально й матеріально в національне культурне будівництво, в усі його закутки, на Україні логікою одірваності нашої від національного відродження ми, крім химерної ситуації в культурному будівництві, маємо кілька не завжди неімпотентних матеріально і не завжди неслабеньких «хохлацьких апаратів». Це один бік медалі. Другий витікає з класової диференціації в національному організмі. Соціальні процеси, що далі - то більш поглиблюють цю диференціацію і при такому стані речей зовсім неможливою становиться та атмосфера, що нею оточують наші головотяпи той революційний кадр, який безпосередньо будує українську радянську культуру. Кожний міщанський шпінгалет із російських кіл вважає за свій обов’язок дивитися на такого-от українця скоса і, при нагоді, потріпати його по плечу: «мовляв, работай, націонал, може, через 100 років і будеш комуністом». Цим ми не думаємо бити самих себе: наша компартія завжди йде назустріч життю. Ми цим хочемо підкреслити, що відповідну атмосферу утворюють, звичайно, не шпінгалети. Словом, нам - компартії - треба негайно звернути увагу на це загрозливе явище і пошукати нових шляхів для рішучого розв’язання цього питання. Треба якомога скоріш піти назустріч українській радянській молоді, яка хоче бути, перш за все, комунарами, а потім уже українцями. Треба не забувати, що вона вже зна собі ціну і вже вміє відрізнити міщанина від революціонера. Інститут «вчених хохлів» - це був необхідний історичний етап в розвиткові української комуністичної думки. Тепер цей інститут віджив себе, і молодь, яка не загубила своєї людської гідності, сьогодні хоче вийти на радісний творчий шлях радянського будівництва в супроводі справжнього товариського оточення.

Словом, справа йде знов-таки про органічне вростання нашої партії в національний радянський рух. Коли Хвиля, сидячи в центрі і на відповідальній посаді, досі не уявляє, що робиться хоч би в тій же українській літературі, то чого ж можна чекати від товариша з окружкому, припустимо?

Наш друг так репрезентує перед партією нашу ж таки літературу і нашу ж таки радянську інтелігенцію, що прямо очі на лоб лізуть. Справа в тому, камраде Хвиля, що ви трохи проспали: лягали - була Малоросія, підвелись - стоїть Україна. Наша інтелігенція, на ваш погляд, і досі в тому самому ембріональному стані, що ви його спостерігали в провінціальній просвіті, починаючи свій перший безштатний період свого ж таки битія. Справа, друже, зовсім не в тому, що наша інтелігенція не вміє перекладати з закордонних, як ви кажете, мов, а справа, так би мовити, навпаки: «наше державне видавництво ще не скоро спроможеться видати оцих класиків». Це ж ви самі пишете, хоч, правда, і не в тому сенсі. Зрозуміли, де Сіракузи?²⁴¹

Але ви, мабуть, і досі не здогадалися, в чому ми вас обвинувачуємо? Ми вас обвинувачуємо в тому, що ви запльовуєте українську радянську інтелігенцію жалконькими словами, і тим даєте привід російському міщанству підвести вище голову, і тим даєте привід молоді нервувати і не довіряти компартії. І ми вас обвинувачуємо в тому, що ви замазуєте перед Москвою правдиву картину того розгону в нашому культурному будівництві, який принесло з собою національне відродження. Будучи малограмотною людиною, ви такою уявляєте собі і всю молоду українську інтелігенцію і такою її одрекомендували центральному органові партії. Бо ж подумайте: навіть дочка Жовтневої Революції Вільна Академія (і та) в своїй добрій половині вже давно стежить за західноєвропейською літературою безпосередньо і не має потреби в російських перекладах. А ви ж кажете про всю українську інтелігенцію. Правда, несподівана для вас новина? Ну, а як же, ви допіру злетіли з Марса, а в Малоросії ви звикли принижати себе... чи то пак, нас. Справа ж, друже, не в Хвильовому. Хвильовий дійсно здібний у нас тільки виписати якусь чужу фразу з латинського чи з французького словника «для пущого фасона», але він же Вільній Академії, та би мовити, за кавалериста, і держать його там до пори до часу. Невже ви припускаєте, що якийсь інший член Вільної Академії буде полемізувати з вами?

Але коли ви не розумієте й цього, то як же ви зрозумієте, чому ми не радимо нашим письменникам орієнтуватися на московське мистецтво?

V ²⁴²

Визнавши не тільки де-факто, але і де-юре національне відродження за один із тих етапів, що його мусить пройти Україна на своєму шляху до соціалізму, ми тим самим свідомо примушуємо себе не тільки робити дальші висновки, які витікають з цього визнання, але й віддаємо себе в цілковите розпорядження залізної логіки консеквенції. Логіка ж висновків вимагає, перш за все, ясності.

Давид Штраус,²⁴³ що, як відомо, грою фортуни теж має деяке відношення і до матеріалістичного монізму, кинув колись такий цікавий афоризм: «Можливо, Сіріус і більший за сонце, але від нього не спіє наш виноград». Отже, коли російське мистецтво - велике і могутнє, то це буквально нічого не доказує. Навпаки, коли світло з нього приходе до нас, як сузір’я Великого Пса, тільки за кілька великих років, то нам треба якомога швидше покинути орієнтацію на нього. Виноград національного відродження не мириться з тим, хоч і прекрасним - але - в силу багатьом і відомих історичних непорозумінь - далеким сонцем. Хочемо ми, чи не хочемо, логіка подій і певних соціальних процесів [пропуск.- Ред.] ми мусимо це визнати. Справа, значить, не в тому, що це шкідливе чи нешкідливе явище. Справа в тому, чи зуміє компартія вчасно підхопити те нове гасло, яке вже ширяє в повітрі, і надати йому відповідний комуністичний зміст. Звичайно, нема нічого легшого, як торохтіти порожнім псевдоінтернаціоналізмом,- «левому ребячеству» ми знаємо ціну. Всі ці фрази, що українська культура мусить розвиватися на базі російської (як це культура на базі культури, коли культура завжди бере базою своєю економіку?), що «язык русский - язык Ленина» (а хіба «язык мордвы» чи то киргизів - не може бути «языком Леніна»?), що на Україні російська культура є культура пролетаріату (а чому в низових професійних рядах свідомого українського пролетаріату, як говорить статистика, вдвічі більше, ніж росіян з євреями вмісті?), що «треба іти з росіянами, як рівний з рівним», що всі народи - брати і т. д., і т. п.- всі ці фрази є все-таки фрази - не більше, і їм місце в архівах керенщини.²⁴⁴ На одному зі з’їздів Володимир Коряк говорив, що ви, мовляв, Вільна Академія, даєте реванш російській літературі. Це теж несерйозно. Бути справжнім інтернаціоналістом - це значить наперекір всяким забобонам в національному питанні, що утворилися на протязі великого часу, найти в собі мужність бути послідовним до кінця і в цій послідовності сміливо нести прапор пролетарської революції. Тут не може бути подвоєнності, утвореної російським шовінізмом, який гвалтує нашу психіку, не дає їй можливості набрати елементів конструктивізму; не може бути подвоєності, яка весь час примушує нас, як зайців, щохвилинно озиратися назад і дивитись, що сказав той чи інший, і частенько непевний «папа». Юринець згадав десь повнокровного Бекона.²⁴⁵ Ми зараз згадуємо Монтеня,²⁴⁶ який зі своїм que fais je... (по чім знати) брав під сумнів навіть сам сумнів. До монтенівського божевілля йде і наша хохландія. Не треба забувати, що коли феодальний легітимізм переміг в Східній Європі завдяки відсталості буржуазії, то той же легітимізм в якихось 50-60-х роках минулого століття зміцнювався й філософією заячого шопенгауерського міщанства. Фашистська мужня цільність²⁴⁷ мусить бути ближчою нам від рідної розляпаної психіки. І саме тому ближчою, що вона стоїть на діаметрально протилежному полюсі. Це закон природи: сходяться різні характери - активний холерик і в’яла сангвінічка, але холерик завжди мріє про ту прекрасну любовницю, що стоїть, знову-таки, на діаметрально протилежному полюсі, в даному разі родинних взаємовідношень. Пролетаріат в альянсі з дрібною буржуазією, але пролетаріат ніколи не перестає думати про темперамент того великого третього стану, який покидає Маргариту на світанку капіталізму, щоб на запитання історії, хто стукає в двері, упевнено і чітко відповісти: C’est moi! Ouvrez dous!²⁴⁸ (подивися, тов. Хвиля, в словник).

Але до такої послідовності не кожний найде в собі волю. Отже, не маючи сміливості звільнитись від психічної розхитаності, навіть ті, хто, по суті, розуміє і співчуває нам,- навіть ті озираються і впадають в винниченківську псевдочесність з собою. Хіба давно, скажемо, Коряк говорив, що російська література мусить увійти в свої етнографічні береги? А от сьогодні, коли з цієї тези зроблено відповідні висновки, коли від слів перейдено до діла, він здрейфив і кричить, що це «націоналістичний вибрик М. Хвильового». Що ж, скажемо: «І ти, Брут?». Але хай добре подумають всі ті, хто зупинився на півдорозі, яку треба мати цільність свого світогляду, яку треба мати ясність щодо революційних перспектив, щоб не захитатись під навалою дешевих слів про «хатянський європеїзм Вапліте». Ми глибоко переконані, що наші супротивники і самі не знають, де ця «генерально-організаційна лінія Жовтня в літературі». Фрази, фрази і фрази.

В гаслі, скерованому проти російського мистецтва (звичайно, не в погромному сенсі, як його тлумачать демагоги, а в сенсі орієнтації), ми добачаємо два моменти. Перший витікає безпосередньо з логіки національного відродження («надто ще болючі спомини минулого» - цілком справедливо каже Юринець); він, цей момент, обумовлюється, головним чином, сумою тих факторів, що їх викликає це відродження. Висловлюючись вульгарно, але зате й ясніш, боротьба за книжковий ринок, за гегемонію на культурному фронті двох братських культур на Україні - російської й української - це є життєва правда, та проза, яка далека від сантиментів і романтики і яка з кожним днем становиться яснішою. Тут висновок короткий: оскільки ми визнаємо українське відродження за необхідний і неминучий етап, остільки ми не тільки мусимо розвинути матеріальні рамки для виявлення культурних можливостей молодої нації, але й подивитись на нове гасло по-марксистськи. Чому українська інтелігенція не хоче орієнтуватись на російське мистецтво? Тому, що на книжному ринкові вона стикається з російським крамом. Орієнтуючись на російське мистецтво, вона не здібна побороти свого конкурента, бо її крам буде завжди розцінюватись, як крам другого, третього чи четвертого сорту, хоч би він був і першого. Це закон психології нашого читача, принаймні, на перший десяток років. З другого боку, українська інтелігенція відчуває, що в масі вона не здібна побороти в собі рабську природу, яка північну культуру завжди обожнювала і тим не давала можливості Україні виявити свій національний геній. Отже, оскільки це так, то нам залишається тільки взяти все це на облік і вчасно підхопити нове гасло, скерувавши його в комуністичне річище. Коли українська радянська культура робиться в себе, на Україні, гегемоном, то це зовсім не значить, що вона не може стати комуністичною. Але, коли в боротьбі її проти російського конкурента (будь то конкурент з пролетарських письменників чи з «смєновєхівців»²⁴⁹), цю культуру не хочуть розуміти, то це вже загрозливе явище, і з цього момента ми будемо спостерігати відхід її до табору дрібної буржуазії. Треба бути послідовним: або ми визнаємо національне відродження, або ні. Коли визнаємо, то й робимо відповідні висновки.

Отже, цей момент в новому гаслі, так би мовити, шлункового характеру: з одного боку, «гони монету», з другого - не перешкоджай мені боротись з моїм конкурентом, бо ж ти, так би мовити, сам декретував (фактично, коли не де-юре) цю конкуренцію визнанням відродження; з третього боку, не добачай в цьому контрреволюції.

Так ми дивимось на цю справу і гадаємо, що такі погляди є результат виховання нашого в тому реальному марксизмі, який ніяк не мириться з порожнім белькотінням, приперченим начебто інтернаціональними фразами. Ленін, очевидно, передбачав таку ситуацію, коли говорив,²⁵⁰ що для нас зовсім не важно, «які будуть кордони між Росією і Україною і які будуть форми їхніх державних взаємовідношень», в цьому, на його погляд, «можно і должно» «іти на уступки», «в цьому треба перепробувати і те, і інше», бо «від цього справа робітників і селян не загине». Ленін не тільки був геніальною людиною і передбачав нашу сьогоднішню ситуацію, але він був перш за все справжнім інтернаціоналістом. Він, природний росіянин, не дав, хоч би тим же полякам, жодного приводу усумнитись в його інтернаціональності і заявив, що польський пролетаріат іде по тій же путі, але не так, як в Росії. Чому ми кожного, хто, проаналізувавши ситуацію і взявши на облік всі про і контра, робить реальні висновки, спішимо заплямувати назвою шовініст? На наш погляд, Україна теж трохи інакше буде іти до соціалізму, хоч і в одному радянському політичному союзі з Росією. Тут ми підійшли до другого моменту в новому гаслі.

VI

Коли на шлункові мотиви нового лозунга ми реагували холодком матеріаліста-обсерватора, то другий момент ми підхоплюємо зі всім запалом своїх буйних відродженських натур. Тут ми, перш за все, комунари, сучасники героїчної епохи.

«Чого ви пнетеся,- пише Андрій Хвиля,- чи слід кидати гасла нехтування тієї спадщини, яка є в російській літературі?» - «з новою російською літературою нам по дорозі». Отже, лозунг проти літературної Росії маємо замінити: «разом з літературною Росією». Юринець ушкварив точніш: «ми повинні шукати в Москві товкачів для нашого «культурного розвитку». Отже, «благонадежности», знову-таки... на п’ять з мінусом (мінус припадає на Юринцеву невдалу формуліровку), а розуміння суті справи - ні на копійку.

Перш за все треба умовитись: говорячи про російську літературу, ми весь час мали на увазі мистецтво - отже, Ленін чи то Плеханов тут зовсім ні при чому. Значить, справа в художніх надбаннях Москви і зовсім не в «російській революційній демократії», що від неї ми, зі слів Хвилі, хочемо начебто відштовхнутись. В тім-то й справа, що ми цю революційну демократію не думаємо ототожнювати, як роблять це наші опоненти, з сухаревськими крамарихами²⁵¹ і з безперспективною літературщиною, декадансом, занепадом, реакцією, що запанували нині в російській літературі. Справа в тому, що саме ми і хочемо допомогти новим пролетарським силам у Росії вибратись з багна графоманії. Коли наші опоненти не вірять, що московська література сидить нині в цьому багні,- хай вони спитають у якогось пана, і він їм на ушко підтвердить: «Це дійсно так». Комінтерн,- одна справа, а Сухаревка - зовсім інша. І будьте ласкаві не плутати цих двох понять.

Але чому ж сьогоднішнє московське міщанство (і пролетарське, і «смєновєхівське»), за винятком якогось десятка оповідань (що є крапля в морі), переживає такий занепад? Чому її теми етнографічної балаканини (всі ці Стеньки Разіни,²⁵² расєйські мужики, Омельки Пугачови²⁵³) - є бонтон сьогоднішнього московського Парнасу? Чому ці теми неодв’язно стежать за російським письменником найгероїчнішої і найзмістовнішої епохи? Відкіля ця арцибашевщина²⁵⁴ четвертого сорту пролетарських письменників Гладкових,²⁵⁵ чирікання поетів солом’яної Русі, пересічність Іванових,²⁵⁶ обмеженість Пільняків, бульварщина Еренбургів і т. д., і т. п. Відкіля ця безплотна, хоч іноді і дотепна (для провінціальних баришень) формалістика Шкловських? Відкіля ця профанація літературних господ Алексеїв Товстих?²⁵⁷ Яка причина такого розкладу?

Буттям визначається свідомість. Відціля витікає перша причина. Москва сьогодні є центр всесоюзного міщанства, шо в ньому, як всесвітній оазис - пролетарські заводи, Комінтерн і ВКП. Коли на Україні і, зокрема, в центрі її, ви чули тільки «товариш», там вже давно перейшли з «гражданина» на «господина». Москва має міцні традиції, які глибоко входять в міщанство. Москва як Москва (і навіть Росія без Сибіру) по суті не бачила Жовтневої революції і її героїчної боротьби. Російська революційна демократія - одне, а жидкобородий московський інтелігент - зовсім інше. І от сьогодні він затоскував за сухаревською купчихою, за тройкою «з бубенцями», і, головне... за Спасителем. Він знов почав «богоискательствовать». Він забув, що «простой человек», як говорив Олександр Блок, не прийде з ним говорити про Бога. І от знову починається вакханалія теософії, порнографії, розчарування і самогубства. Письменник, коли він пересічність - раб свого суспільства. Отже, й маємо результати дійства першої причини.

Але друга причина витікає зі спадщини. Велика російська література є, перш за все (здається, так її характеризує і Брандес²⁵⁸), література песимістична, певніше, пасивно-песимістична. В західноєвропейському письменстві оптимізму теж небагато було, але там песимізм завжди закликав суспільство до активності, до будівництва, до «невідомих обріїв». Він, цей песимізм, не тільки стимулював до боротьби, але в ньому суспільство находило і сенс життя. Російський пасивний песимізм виховував кадри «лишніх людей», попросту кажучи, паразитів, «мечтателей», людей без «определенных занятий», «нитиків», сіреньких людей «двадцятого числа». Російський песимізм породжував класичні гімназії, що з них виходили Рудіни²⁵⁹ - високовчені і безпорадні в практичному житті. Російський песимізм породжував і дику бюрократичну машину, бо ж всі ці Івани Івановичі і Петри Петровичі, вилізши з-під мамашиної «класично-гімназіальної» спідниці і стикнувшись з суворим життям, шукали «20-го числа», щоб тягти свою «песимістичну лямку», розбавляючи її вином, «винтом», «стукалкою» і теософськими розмовами про велике призначення «Росії-Месії». Цей песимізм міг виникнути тільки в Росії, де кволий умираючий феодалізм не давав виходу з подвійної людської природи, принесеної капіталізмом, і затримував людське «я» в лабетах кволого християнського дуалізму, в лабетах християнізму. І справді: порівняйте кількох російських письменників і ви побачите, що для кожного з них тоска «расєйської ширі» є та вісь, на яку накручуються всі інші мотиви. Їхня справжня фізіономія, навіть для західника Тургенєва, відбивається все-таки в дзеркалі сконденсованого слав’янофільства Костянтинів Леонтьєвих,²⁶⁰ в «мракобесії» Розанових.²⁶¹ Абсолютизм зробив своє діло. Феодалізм визначив велику російську літературу. Під прапором пасивного християнського дуалізму пройшло московське мистецтво. Данте²⁶² робив підсумок середньовіччя, але він, на жаль, не дав прообраз російської літератури. Московський інтелігент і сьогодні тоскує за теологією Беатріче, за подорожником в рай, але він невдоволений Вергілієм - цим символом земної мудрості. Толстой, наприклад, відчував Руссо²⁶³ не як антитезу до скептицизму - виступи останнього проти раціоналізму він добачав тільки проповідь за патріархальну демократію. Руссо для Толстого, перш за все, християнин, з його пасивним дуалізмом. Російська література, яка не бачила своєї справжньої буржуазії, не відчувала її оточення, не переживала пафосу капіталістичного будівництва і завжди спиралась на феодалізм, не могла утворити позитивного світовідношення. Відціля її «расєйськая ширь» з «расєйською» тоскою, відціля і пасивний песимізм. Золотий вік західноєвропейської літератури проходить під прапором буржуазних революцій і буржуазного хазяйнування. Це був революційний час, і він ніс з собою оптимізм (чи то активний песимізм) молодого суспільства. Уже епоха енциклопедизму видвигала таких парвеню, як Дідро.²⁶⁴ Золотий вік російської літератури робило кволе дворянство, яке й визначило світовідношення цього мистецтва. Але й за цим віком не приходив законний хазяїн держави, і російська література пішла на спад. Таке довге хазяйнування пасивного християнського дуалізму як основного мотиву не могло не відбитись на психіці російської інтелігенції, не могло не утворити тієї химерної колізії, що їх ми спостерігаємо й сьогодні. Треба наздоганяти сьогоднішній день, а важкі традиції, як камені на шиї, тягнуть на дно мертвого дуалізму. Треба творити «героїчну епоху», а жидкобородий «богоискатель» тягне теософію. Єсенін і низка інших самозгубств - це як реакція. Етнографічна романтика (будь то іваново-пільняковська Рассея, чи то бульварна «Жанна Ней», чи то пролетарський сахарин карамельних Даш²⁶⁵) - така романтика не спасає становища. Один з російських критиків порівнював колись романтизм з слов’янофільством. В сьогоднішній російській етнографічній романтиці та сама ідеалізація минулих Разіних і Пугачових зливається з почуттям «расєйського» патріотизму, з неясними мріями про майбутнє. Далі цього йти не можна. Треба шукати нової дороги. Велика російська література дійшла своєї межі і зупинилась на роздоріжжі.

І якою злою іронією на адресу тієї ж літератури звучать ці безграмотні поради орієнтуватись на московське мистецтво. Волею історії вийде зовсім навпаки: російська література для свого відродження зможе знайти чарівний бальзам тільки під буйним живим деревом відродження молодих національних республік, в атмосфері весни колись пригноблених народів. Але це трапиться тоді, коли національні генії України, Білорусії, Грузії і т. д. побідним тріумфальним кроком будуть іти по Західній Європі під грім фанфар, які розбуркають віковий сон жидкобородого «богоискателя», які навіки придушать в нім почуття великодержавницького шовінізму й примусять його поважати сусіда. Клин вибивають клином, а не проповіддю християнського соціалізму.

В статті про Фонвізіна²⁶⁶ В. Бєлінський каже,²⁶⁷ що «росіяни є спадкоємці цілого світу, не тільки європейського життя, і спадкоємці по праву» що вони «не повинні й не можуть бути ані французами, ані англічанами, бо вони мусять бути росіянами». Так думає й сьогоднішній великодержавний інтелігент, і хоч скільки б ми не кричали, що цей погляд застарілий і не відповідає вимогам сьогоднішнього дня, московський месіанізм буде жити в головах московської інтелігенції, бо вона й сьогодні виховується на тому ж самому Бєлінському. Справа, значить, зовсім не в тому, що ми гніваємось на Віссаріона: Бєлінський від того менший не стане, коли його буде захищати Хвиля. Справа в тому, що традиція не жарт і вона давить сьогоднішню московську молодь. Коли Плеханов, присвячуючи статтю цьому самому Фонвізіну, без всяких застережень спирається на великий авторитет Бєлінського, коли, нарешті, жодний із нинішніх марксистів не посміє рішуче розвінчати месіанізм «неистового Виссариона», тоді нам залишається одне: вибивати клин клином. Тов. Сталін говорить,²⁶⁸ що суть ленінізму це є «поєднання революційного розмаху з американською діловитістю». Дозвольте ж і нам бути практиками, і ні на хвилину не забуваючи про свою кінцеву хворобу великодержавництва, [пропуск.- Ред.] тими ліками, які прописала діловита історія. Розбити російський месіанізм - це значить не тільки одкрити семафор для експресу радісної творчості, що вітром свого руху починає справжню весну народів, але й звільнити московську молодь від вікових забобонів великодержавництва. Хвиля й Юринець наївно переконують себе, що Бєлінський вже ніколи не повернеться, що стара Росія вмерла, що і т. д., і т. п. Але це ж тільки псевдоінтернаціоналізм, який може заколихати недалеких людей і тих, хто бачить в російському месіанізмі розв’язку соціальних проблем, хто вище за все ставить не комуністичне суспільство, а єдність вітчизни Івана Калити. Будемо говорити конкретніш. Візьмемо хоч би того ж М. Горького. Здається, й «революційна демократія», і пролетарський письменник, і друг нашого вчителя - Леніна, і божок сьогоднішньої московської літературної інтелігенції і т. д., і т. п. Але поцікавтесь, як він думає в травні 1926 року. На пропозицію О. Слісаренка перекласти його повість «Мать» на українську мову, що її, цю повість, вид[авництво] «Книгоспілка» хотіло видати в скороченому тексті для молодняка, М. Горький - російський пролетарський письменник - відповів О. Слісаренкові - українському пролетарському письменникові - таким листом (приводимо дослівно):

«Уважаемый Алексей Андреевич, я категорически против сокращения повести «Мать». Мне кажется, что и перевод этой повести на украинское наречие тоже не нужен. Меня очень удивляет тот факт, что люди, ставя перед собой одну и ту же цель, не только утверждают различие наречий - стремятся сделать наречие «языком», но еще и угнетают тех великороссов, которые очутились меньшинством в области данного наречия.

При старом режиме я - посильно - протестовал против таких явлений. Мне кажется, при новом режиме следовало бы стремиться к устранению всего, что мешает людям помогать друг другу. А то выходит курьезно: одни стремятся создать «всемирный язык», другие - действуют как раз наоборот.

А. Пешков».

На конверті стоїть: «M. Gorki» (М. Горький). В листі дата: 7.V-26. Sorrento.

Лист не потребує коментарів: він сам за себе говорить. Але він ще раз підтвердив наші припущення й прогнози. Навіть в авторові «Буревестника», навіть в цій людині, що, очевидно, хоче грати роль «совести земли русской», навіть в ньому сидить великодержавник, проповідник російського месіанізму й «собиратель земли русской» для земли русской, але у всякому разі не для комунізму. Горький теж липовий оптиміст, і тому в ньому довго ще буде перемагати міщанин А. Пєшков із Сорренто. Тільки вітер, тільки він, що несе на своїх крилах весну народів, розвіє туман російського месіанізму й жидкобородої обмеженості. Тільки вітер, тільки він виведе московську молодь на шлях здорового й радісного оптимізму. Словом: «во ім’я отця й сина й святого духа», як починалась в минулому столітті перша революційна відозва на Україні польського поета Розенталя.

Але в чому трагедія? А трагедія в тому, що російське міщанство, погодившись з нами, що говорити про «економічні й політичні» умови як умови цілком тотожні є «нісенітниця», в той же час кричить в свій рупор: «Не дозволю». Мало того, той же Андрій Хвиля в своєму порожньому псевдоінтернаціональному запалі робить «передержку» і подає таке запитання: «Чи є в нас дані говорити про те, що для нашої економіки єдиний шлях - орієнтація на Захід, а ні в якій мірі не на Росію?».

Куди орієнтуватись нашій економіці - це справа економістів і Політбюро нашої партії. Але ми ж ніде не говорили про економічну орієнтацію. Таким чином, звичайно, дуже легко притягти до нашої справи «австрійську інтригу», що її, до речі, і притягував, здається, вже колишній завідуючий відділом друку ЦК т. Нюрнберг. Але, по заяві одного із секретарів того ж ЦК т. Корнюшина, компартія не думає вбачати в наших виступах цієї «інтриги».

Справа от в чому: «Коли виник масовий національний рух,²⁶⁹ то одмахнутись від нього - значить на ділі піддатись націоналістичним забобонам!» (В. Ленін). А що ми одмахуємось від нього - в цьому нема жодного сумніву. Тільки вивчивши всі його деталі, інакше кажучи, зрісшись з ним в єдине ціле, ми маємо право зітхнути з полегкістю. Коли більшість наших відповідальних товаришів напередодні дев’ятої річниці революції й існування Української Республіки, напередодні 10-ої річниці смерті Франка, давно відомого Західній Європі, не знають автора «Бориславських оповідань»,²⁷⁰ великого публіциста й вченого, то це й називається одмахнутись від національного руху. Але лихо тут не в тому, що дехто з наших партійців піддається об’єктивно «націоналістичним забобонам», а в тому, що цей одрив від української культури «чреват грозными последствиями». Але лихо тут в тому, що ми в своїй великодержавницькій обмеженості не хочемо добачати в новому гаслі здорових елементів. Відродженські мотиви молодої української поезії не тільки не примиряються з декадансом сьогоднішнього московського мистецтва, з обмеженістю тамошніх пролетарських митців, але вони противляться й духу песимізму великої російської літератури, духу мертвого християнського дуалізму.

Колись в своїй «Истории русской общественной мысли» Плеханов так писав:²⁷¹ «Треба пам’ятати, що Лессінг²⁷² зробив літературну реформу за прикладом літературних ідеологів третього стану. Завдяки цьому, його протест проти французоманів не був протестом проти «освободительных» французьких ідей». Наш протест проти москвоманії (про це ми ще будемо писати й далі) не є протест проти московських ідей революційного більшовизму, не є здача революційних позицій і - «націоналістичні вибрики», як заявляє критична дешовка, це є протест, висловлюючись фігурально, проти французького псевдокласицизму, це є гамбурзька драматургія. Ми теж надзвичайно високо ставимо свого Дідро-Леніна. Але ми хочемо вжити тих революційних методів, що з них скористались Лессінг і Бєлінський. Російська література була для нас «лучом света в темном царстве».²⁷³ Ми вміли плакати над «Грозою», вміли мріяти в «Литературных мечтаниях», уміли відчути, як «сміється море» в зіницях «зеленоокої Мальви»,²⁷⁴ уміли пізнавати глибину достоєвських психоаналізів, відчути розмах «Войны и мира»²⁷⁵ і здригнутись, коли била «калатушка» нічного сторожа в «Вишневом саду».²⁷⁶ Ми знаємо, що таке російська література, і нам до болю образливо за неї, що її сьогодні захищають столоначальники.

Але дозвольте ж сьогодні, коли гряде новий час нової людини, підняти м’ятеж проти нашого колишнього бога, бо цей бог не відповідає духу епохи. Во ім’я російської молоді, во ім’я російського мистецтва, що буде творитись на території Московії,- і в ім’я його ми б’ємо на сполох. Велика російська література не здібна виховати сильну й здорову, цільну й залізну людину, що буде мати крицеві нерви і не полізе рачки від тих ідеалів, які спалахнули в осінній революції. Велика російська література не здібна підтримувати огонь надзвичайної віри в правду горожанських баталій, в неминучість приходу «далекої загірньої комуни». І коли московська молодь в силу важких традицій не може звільнитись від впливу свого мистецького минулого, то не тягніть в це ж болото (свідомо чи несвідомо) і наш молодняк. У нас теж були традиції. Але, по-перше, вони демократичніші, по-друге, їхню вагу не можна порівнювати з російським минулим. На «богоискательство» ми не страждаємо. Коли в Москві жахнулися «богохульства» «97», то у нас якась Гапка з задрипанок вже не повірить горобиної ночі небесному Ількові. Колись Герцен²⁷⁷ писав, що «Чінгісхан» з телеграфами і електричними двигунами - неможливий». Наша молодь це добре знає. Отже, не заганяйте її в багно песимізму.

Стара західноєвропейська література ближче нашій молоді (навіть) ідеологічно. Тут відповідь Юринцеві, який москвофільствує своїми «товчками» і не розуміє, як наші ідеологічні починання можуть не «виходити з політичного союзу з Москвою». Беремо конкретний приклад. Як підходив і описував Бальзак в своїх «Les paysans»²⁷⁸ селянина? Він перш за все розвінчав ідилічне уявлення про останнього, накреслив подібність його світосприймання до світосприймання буржуа, і потім він, як ніхто, намалював інтенсивність його протилюдських інстинктів. Приблизно те ж саме робив і Золя²⁷⁹ в своїй «Землі». Такий підхід, коли відкинути якісь бальзаківські реалістські симпатії, гідний навіть марксистського пера.

Що ж робить з тим же селянином російська література? Тургенєв, наприклад, в тих же 40-х роках дає свої «Записки охотника», в яких, як відомо, ідеалізує селянина і підносить його крізь призму свого ліберально-поміщицького світогляду. Те ж саме робили з ними і Григорович,²⁸⁰ і Златовратський. Навіть Чехов в своїх «Мужиках»²⁸¹ не так вже зачепив народників, як це здалося Н. К. Михайловському. Звичайно, ми не збираємось обвинувачувати російських письменників. В цьому повинна тодішня соціально-економічна ситуація в Росії. Але це також і не значить, що бальзаківська ідеологія не ближча до нас за ідеологію Тургенєва. Бальзак був представником ідеології творчого класу, от чому він рідніший нам народницьких оповідань хоч би того Л. Толстого. Останнього, до речі, дехто вважає за оптиміста, але це глибока помилка. Ми не помилились, кваліфікуючи московську літературу як песимістичну. Коли говорити парадоксально, то толстовський оптимізм все-таки виходив з песимізму жидкобородого «богоискателя». Це той же липовий оптимізм, що його сконденсував Руссо в своїх надіях на «сільське населення» і які розвіяно було подіями Великої Французької революції.

Як бачите, навіть ідеологічно західноєвропейська література може бути нам ближчою. Нічого нам малювати котурнові постаті карамельних робітниць Даш, як це роблять московські пролетарські письменники, чи то котурнових «мужичків», як це роблять попутники, перегинаючи Бальзака, так би мовити, в звіризмі, чи то опереткових більшовиків, яких малюють в міщанському закутку. Коли сучасні російські літератори в силу тих чи інших причин можуть зійти на правдивий шлях, то це зовсім не значить, що ми (не - ?) можемо вбити двох зайців: з одного боку, утворити справжнє мистецтво великої епохи, з другого - показати революційний путь російського Парнасу.

Для цього у нас є всі дані, вони витікають з тієї передпосилки, що ім’я її відродження. В цьому справедливому і природньому юначому запалі нема й тіні «австрійської інтриги». І нема саме тому, що ми так далекі від неї, як ідея пролетарської революції від обмеженого націоналізму. Повірте нам, коли б ми вірили в ті ідеали, які проповідує нам Донцов, то, будьте покійні, ми найшли б в собі мужність піти за них не в один «штаб Духоніна». Це не фанфаронство, не фразерство, а те почуття своєї людської гідності, яке керувало Рисаковими²⁸² й Перовськими.

Нове гасло, що його скеровано проти російської літератури, ми розуміємо як гасло здорового суперництва («соревнования») для двох націй і не як націй, а як революційних факторів. Коли ми боротьбу двох спортсменських команд не розцінюємо як боротьбу революції і контрреволюції, коли наше мистецтво вдалим ходом відродженського ферзя хоче дати московському «богоискателю» мат в три ходи, то це треба тільки вітати. В цьому національної гордості боятись нічого. Народне прислів’я так каже: «Навіть злидні без пихи не живуть». А Ленін з приводу цього в тій же статті, що її невдало цитує Юринець, от що говорив: «Ми повні почуття національної гордості,²⁸³ бо великоросійська нація теж утворила революційний клас, теж доказала, що вона здібна дати людськості великі зразки за соціалізм». Наш геніальний вождь ще раз запитував себе: «Чи чуже нам, великоросійським пролетаріям, почуття національної гордості?». І відповідав: «Звичайно, ні. Ми любимо свою мову, свою вітчизну. Ми пишаємось тим, що осередок великоросів видвинув Радищева, декабристів» etc. Він не боявся так говорити, бо знав, що в «кожній національній культурі єсть соціалістичні елементи».

Дозвольте ж і нам пишатись тим, що революційний і послідовніший з декабристів - Пестель²⁸⁴ - жив під південним сонцем України, що велику російську літературу робили наші Гоголі, Короленки,²⁸⁵ що перші полки, які підняли м’ятеж проти царату, були по національності наші, що історію боротьби трудящих записано не в тульській «Канаді», а на просторах України, де найменша оселя є сторінка із героїчного минулого, що і т. д., і т. п. Цього раніш не видно було - дозвольте, щоб його видно було і щоб ми могли пережити те почуття національної гордості, яке відчував Ленін.

Хтось із російських критиків говорив, що якби Гоголь писав українською мовою, то це був би другий Данте. Ми гадаємо, і наші Драгоманови при інших умовах були б в пантеоні найкращих світових революціонерів. Дозвольте, нарешті, припустити, що при умові рішучого розв’язання національного питання навіть із Хвилі може вийти славетний комуністичний діяч. Український куркуль воістину страшна сила, але це нічого не доказує. В своїх «Естетичних замітках» Мерінг не сумнівався, що класична німецька література не залежала від побутових умов, бо вона не хотіла черпати свою силу в бюргерстві. Коли в XVIII столітті французький драматург Мерсьє²⁸⁶ зумів уже відрізнити буржуазію від пролетаріату і оспівати останнього саме тоді, коли й третій стан виступав як єдине ціле, і за грохотом Великої Французької революції ще не видно було «могильщика» капіталізму, то якою ж треба бути обмеженою людиною, щоб скоса поглядати на українське відродження і добачати в ньому тільки столипінський отруб.

Колись Англія давала ідеї, Франція їх розносила по світах. Чому не припустити, що ідеї «кремлевского мечтателя»²⁸⁷ понесе в широкий світ якась із молодих союзних республік? Грецькі городи були колись ідеалом Руссо. В цьому ідеалі і ми добачаємо здорові моменти. Полемізуючи з Бухаріним, Ленін говорив, що треба дати нації можливість розвинутись, диференціюватись від своєї буржуазії. Початок такої диференціації ми спостерігаємо сьогодні на Україні, і наше нове гасло, хоч як це парадоксально, і є результат класової диференціації. Боротьба з дуалізмом людської природи - є первинна ознака кристалізації нового сильного класу. Коли столоначальники гадають, що це «хлоп’ячі лозунги», то non omnia possumus omnes (людина не універсальна), не кожний знає своє місце і не кожний здібний піднестись вище першого поверху.

VII

Отже, для наших опонентів були неясні такі терміни: «Європа», «Росія» і «азіатський ренесанс». Очевидно, і надалі вони будуть плутатись. Але більш здібні з них повинні вже розуміти, що під «Європою» ми мали на увазі не тільки технічні досягнення, але й головне - психологічну категорію, певний тип культурного фактору в історичному процесі, певний революційний метод. «Чи можна погодити віру в Азію з захватом по відношенню до Європи?». Це цілком залежить від того, шановний тов. Юринець, що ми розуміємо під Європою. Європу Гегеля, Лессінга і т. д. - можна, бо кожний з них в ретроспективному плані не тільки виразник певних кіл буржуазії, але й той Радищев, яким пишався Ленін. Європу навіть Шпенглера - навряд чи можна, хоч би тому, що вона не може стояти в названому плані, а в плані сьогоднішньої боротьби ця Європа для нас загрозливе явище. Ленін ніс світло з Азії, але він завжди пропонував учитись у Європи. Він, очевидно, гадав, що психологічну Європу можна зв’язати зі Сходом.

Здається, ми вияснили й свій погляд на Росію. Є дві Росії: Росія Краснопреснінських районів, Комінтерну і ВКП і Росія сухаревської крамарихи та жидкобородого «богоискателя». Як же ми дивимось на «азіатський ренесанс»?

Прийде час, коли ми своїй теорії присвятимо окрему брошуру... а тепер дозвольте хоч два слова і про цю «загадку».

Ми вже говорили, що для нас теорія циклів - не порожній звук, але в той час, коли Н. Я. Данилевський²⁸⁸ і О. Шпенглер (перший в «Європі й Росії», а другий в «Гибелі Європи») з’ясовують цю теорію через філософію ідеалістичного інтуїтивізму, ми її мислимо в плані матеріалістичної каузальності. Кожний народ переживає дитинство, культурний етап і цивілізаційний. В цьому у нас нема розходжень. Цивілізаційний етап і на наш погляд є останній акорд всякої культури і початок її кінця. Але в той час, коли для ідеалістичного інтуїтивізму історичні типи культур замкнуто в самовольні рамки, як от «фаустівські», що йдуть під знаком своєї судьби, ми, виходячи з принципу каузальності й поділяючи історичні типи культур, замикаємо їх в рамки патріархального, феодального, буржуазного і пролетарського часу. Кожний з цих типів не подібний до другого, але це не абсолютно, оскільки всюди вривається момент природного спадкоємства.

Принцип каузальності витікає з установки світової історії в плані наукового досвіду. Коли ідеалістичний інтуїтивізм є суб’єктивна інтеграція випадкових історичних моментів для вияснення картини світу і прогнозів, є апріорний підхід до історії і розглядає світ в той чи інший історичний момент не як світ двох таборів - хазяїв і рабів, а як світ прогресу для прогресу, то принцип каузальності завжди виходить з конкретних даних і визначається ідеєю перебудови соціальних взаємовідношень, прагне умовної кульмінації ідеального суспільства - матеріальної рівності.

Для ідеалістичного інтуїтивізму, хоч як би він дурив себе псевдоясністю своїх теоретичних формул, світ завжди буде за какофонію, бо цикл буржуазної культури, дійшовши своєї вищої цивілізаційної точки, летить у провалля віків і, як столітній дід, впадає в дитинство. Шатобріан²⁸⁹ в часи розквіту буржуазного циклу, доводячи розумом віру і повстаючи проти раціоналізму, все-таки страждав на той раціоналізм і, таким чином, творив свій цикл. Ідеалістичний інтуїтивізм не може його творити, хоч як би він і приховувався за фашистський оптимізм. Уже Мольєр - не тільки прообраз героїв XVIII віку енциклопедистів, але й поета «світової скорботи», «могильщика» третього стану. Шпенглерівська ідея всесвітньої монархії є повернення до дитинства, це є ідеї не кого іншого, як Данте і Вергілія.

Принцип каузальності - з теорії історичного матеріалізму. Цією філософією й починається пролетарський цикл. Ідеалістичний інтуїтивізм для вияснення картини світу веде послідовно до міфів древності, до відшукання культурно-парикмахерського [пропуск.- Ред.]. Принцип каузальності, оскільки в основі його лежить досвід, не входить в коло того напівміфічного минулого, яке нічого не може з’ясувати. Рукописи славетного мейєрхольдівського²⁹⁰ фараона «Герум-Рерум» нас можуть цікавити як художників - і тільки. Ніцше,²⁹¹ будучи філософом епохи розквіту імперіалізму і ідеологом великого й живого капіталу, цілком слушно не йшов в минуле далі античної культури. Всесвітню історію і справді треба розглядати з конкретних і відомих нам етапів. Плутатись в якійсь мікенській культурі²⁹² - і справді треба сповідати інтуїтивізм. І мікенську, і індійську, і єгипетську, і вавілонську, і арабську і т. д. культури ми відносимо умовно до патріархального напівміфічного циклу. В даному разі нас цікавить тільки той факт, що розвиток цих культур, за виключенням таких туманних, як ацтеків або як от єгипетської, протікав, головним чином, на тій території, яка являється Азією і Європою. Але й грандіозний Єгипет, підпавши ще до Р[іздва] Х[ристова] спершу під владу Камбіоза,²⁹³ а потім Олександра Македонського,²⁹⁴ - але й він свою культуру ще в глибокій древності прилучив до європо-азіатської. Александрія вже при Птоломеях²⁹⁵ була центром грецької вченості і колонією Риму.

З другого боку, не може не кинутись в очі і той факт, що майже всі культури патріархального періоду утворились тими народами, які мешкали на території Азії, і тими, які географічно стояли на її межах. Таким чином, в творенні першого культурно-історичного типу людський матеріал Європи відіграв порівняно [не]велику роль, не дивлячись на те, що європейська територія в цей час навряд чи була порожньою. (Цю гіпотезу підтверджує хоч би те наукове припущення, яке встановлює існування слов’ян по цей бік Уралу з 1000 року до Р. Х.). Отже, людський матеріал Азії розв’язував патріархальний період. Але розв’язуючи його, він остільки вичерпав свої творчі сили, що вже феодальний тип природно мусив виявляти себе на європейській території, де людський матеріал був повний набраної в віках і не виявленої енергії. Цією енергією Європа розв’язала не тільки другий період, але й третій - буржуазний. Четвертий, пролетарський, культурно-історичний тип європейське населення не здібне підняти. Це знову-таки гіпотеза, але для більш-менш спостережливої людини вона становиться за аксіому. Сьогодні ми - сучасники «Гибелі Європи», але не як фаустівської культури, а як буржуазного типу. Але ми - сучасники й свідки падіння творчої енергії людського матеріалу на європейській території. Західне суспільство природно йде до стану духовної імпотенції. Творчу енергію вичерпано, її хватило на два періоди: пройде багато віків, коли Європа знову (матиме - ?) блискучу історію. Це зовсім не значить, що вона ще довго не буде іти попереду інших країн, це зовсім не значать, що і в час свого тимчасового замирання вона не буде творити чудеса хоч би в тій же техніці,- це значить, що творча ініціатива всесвітнього, універсального значення вже не може виявитись на тій території, де розрядка людської енергії протікала на протязі кількох десятків віків. Греція і сьогодні живе, але це вже не Греція далекої прекрасної культури. Рим і сьогодні жевріє, але жодний Муссоліні²⁹⁶ уже не підніме його на висоту колишньої грандіози. Європейські комуністичні революції як пролог до пролетарського періоду не обійдуться без сторонньої ініціативи, як це було з буржуазними. І це зрозуміло, бо ініціатива піде відтіля, де буде творитись четвертий культурно-історичний тип. Тільки натхненці цього культурного періоду зможуть доконати капіталізм.

Але де ж ця загадкова країна, що розв’язує велику світову проблему? Вона там, на сході. Ex oriente lux.²⁹⁷

Азія знову виходить на широку історичну дорогу. Віковий, тисячолітній відпочинок східного людського матеріалу - це є період накопичення енергії для всесвітніх універсальних завдань. І тільки ця енергія здібна вивезти Європу з цивілізаційного періоду конаючого типу культури. В цьому не може бути сумніву. Соціальний пафос, що ним горить сьогодні Азія, є не тільки перша ознака відродження нових грандіозних сил, але й ознака відповідності останніх четвертому типу культури. Рапсодії і саги Рамаяни - напередодні свого воскресіння в новому пролетарському періоді. Сунь-Ятсенівські²⁹⁸ проекти розвитку хазяйства Хіни²⁹⁹ в інтернаціональному соціалістичному плані - не тільки протест проти імперіалізму західноєвропейських держав, але й яскрава ілюстрація до пробудження азіатської потенціальної енергії. Духовну культуру завжди тісно зв’язано з невловимим химерним процесом надбудов, і ми дуже хотіли б подивитись в якомусь 22 столітті на шпінгалета, який сьогодні вульгаризує теорію історичного матеріалізму заявою, що економіка Азії виключає всяку думку про універсальну роль останньої в світовому історичному процесі. Нещодавно Маяковський «одкривав» і розвінчував сьогоднішню Америку.³⁰⁰ Зі слів, здається, Лозовського,³⁰¹ індустрія цієї країни не така вже грандіозна, як нам здається. Настав час «одкрити» й Азію. Варто перечитати хоч би труди того ж доктора Сунь Ятсена про капіталістичний розвиток Хіни, щоб од нашого скепсису не залишилось і тіні. Але й Індія Тагора не та уже країна, що «под развесистой клюквой». Словом, економічних передпосилок тут уже досить для розвитку духовної культури і саме четвертого типу. Звичайно, таке припущення можливе тільки тепер, коли економіка Західної Європи може стати за міцну матеріальну базу для азіатських конквістадорів. «Жовта небезпека», що її так жахалася буржуазія, по суті, завжди символізувала ту реальну силу, яка розв’яже проблему комуністичного суспільства, активно почавши утворювати новий культурно-історичний тип.

Отже, азіатський ренесанс тісно зв’язано з епохою великих горожанських сутичок, з смертельною боротьбою двох сил: з одного боку - капіталізму, з другого - східних конквістадорів. Західноєвропейський пролетаріат має важкі традиції і без пробудженої, універсального значення, азіатської енергії він не тільки не здібний почати новий культурно-історичний тип, але й звалити з себе мертву вагу третього стану. Це зовсім не значить, що «літературу творить не певна доба, а й спадщина», це зовсім не значить, що не треба брати на увагу «сили пролетаріату і його придатності викликати нові культурні здібності»,- це значить, що не треба вподоблятись однобокій теорії фізіократів, які в XVIII столітті фетишизували селянство. Пролетаріат не є абстрактна категорія, а тільки конкретний класовий організм, і кілька віків хазяйнування в Західній Європі духовної культури третього культурно-історичного типу не могли не відбитись на його техніці. Елементарний дарвінізм завжди це може підтвердити. Західноєвропейські пролетаріат для заволодіння матеріальними цінностями досить підготовлений. Але не треба забувати, що якийсь пруссизм виховував найкращий європейський пролетаріат (німецький) не з часів поразки і мрій про реванш, а на протязі багатьох великих років.

Азіатський ренесанс визначається не тільки відродженням класичної освіченості, але й відродженням сильної й цільної людини, відродженням нового типу відважних конквістадорів, що за ними тоскує й європейське суспільство. Але цього не могла не розуміти буржуазія. Колись Копернік³⁰² вносив у світогляд сумніви, Ньютон³⁰³ з’ясував світовий порядок. Сьогодні фашизм прийшов цей порядок зміцняти. І хоч цей прихід запізнілий, але це досить вдала й вчасна вилазка: темперамент фашизму не може не викликати симпатію.³⁰⁴

Отже, всі ці передпосилки треба завжди брати до теорії залежності надбудов від економіки.

Але при чому ж тут Україна? А при тому, що азіатське відродження тісно зв’язане з більшовизмом і при тому, що духовна культура більшовизму може яскраво виявитись тільки в молодих радянських республіках... і в першу чергу під блакитним небом південносхідної республіки комун, яка завжди була ареною горожанських сутичок і яка виховала в своїх буйних степах тип революційного конквістадора. З другого боку, наша Євразія стоїть на межі двох великих територій, двох енергій, остільки авангардом 4-го культурно-історичного типу виступаємо ми. Колись Бухарін в своїй промові про «судьби російської інтелігенції»³⁰⁵ так говорив: «Ленін твердив, що за кілька років ми будемо вести за собою Азію. Цього ще нема, але це буде. Ми пропонуємо вам подумати про ці гігантські всесвітні масштаби. Зійдіть, будь ласка, з ідеологічної позиції, що вихваляє безграмотність сільської вчительки і не закликає (не закликайте - ?) нас до цієї темноти, а йдіть вперед по вказаній нами путі».

Те ж саме й ми говоримо нашим «чинушам». Коли вони не розуміють, що Гоміндан³⁰⁶ є фактор більш революційного значення, ніж якийсь амстердамський Інтернаціонал,³⁰⁷ то ми, очевидно, завжди будемо розмовляти на різних мовах. Звичайно, «світовий пролетаріат» мусить «стати керівником визвольних рухів національностей Сходу». Але от біда - західноєвропейський пролетаріат ведуть Макдональди³⁰⁸ й Вандервельди,³⁰⁹ що їх пролетаріат не завтра скине й у всякому разі не раніш великого пожару на Сході. «Культурні досягнення» західноєвропейського пролетаріату ми не думаємо скидати з «рахунків світової історії». Але ми знаємо, що коли Кант перекладає християнський дуалізм з мови феодальної на буржуазну, то буржуазний письменник Барбюс³¹⁰ намагається перекласти його на мову «могильщика» буржуазії. Такі «здобутки», очевидно, прийдеться «скинути з рахунків світової історії». Наше твердження, що азіатський ренесанс протягнеться на кілька століть, зустрічають вигуками: «Ловко, браво!», але не ловко виходить, коли наша галаслива червонохуторянська просвіта ніяк не може вивести свій світогляд з рамок масштабу провінціального вчителя політграмоти. І коли вона твердить, що за десяток-два років не буде буржуазії і світ стане за «єдину пролетарську сім’ю», то ми в цьому вбачаємо не тільки казенний оптимізм, але й учуваємо нотки песимізму жидкобородого «богоискателя», який давно вже махнув рукою на всесвітню революцію і, зробившись гвинтиком бюрократичної машини, виробляє для маси золоті пілюлі заспокоєння. На його погляд, «вселюдська культура» прийде в якихось 40-х роках нашого століття. І він не хоче слухати, що для стабілізації нашої психіки прийдеться прихватити кілька віків, і тільки після цих віків ми зможемо творити «вселюдську культуру». Проте, коли розуміти останню як конгломерацію, що складається з «червоного вірша», циркулярної інструкції і псевдомарксизму, то така й дійсно прийде за якийсь десяток років.

Словом, поки що ніхто не переконав, що азіатський ренесанс в нашій концепції не відповідає справжньому марксизму. Коли, нарешті, нас питають: «Як знайти різницю у поглядах старих слов’янофілів³¹¹ і ваших», то й тут ми відповідаємо: «Для цього треба взяти якийсь том історії слов’янофільства й добре його перечитати». Коли ж тоді наша концепція буде незрозумілою, то тут залишається тільки безпорадно махнути рукою і вдаритись у філософію «недоросля». Бо й справді: найкращий вигляд це той, що його французи називають не інакше [пропуск.- Ред.].

Чим характеризується слов’янофільство? Перш за все, як говорить елементарна політграмота,- філософсько-історичною теорією національної самобутності. Але оскільки ця теорія утворилася під впливом філософської системи напівмістичного Шеллінга³¹² й ідеалізму Гегеля,³¹³ остільки її «самобутність» була одірвана від соціально-історичних процесів й вона мусила виродитись в «мракобєсіє» Леонтьєва. Панславізм привів до «самобутнього» Сходу і ідеалістичного месіанізму. Але хіба ми говоримо про «самобутність» Азії? Справа ж іде про Маркса і принцип каузальності. Треба ж відрізняти самовар від чижика і знати, що слов’янофільство є одна з варіацій того ж таки ідеалістичного інтуїтивізму.³¹⁴

Отже, азіатський ренесанс і надалі залишається прекрасною поезією наших днів. Ми й надалі віримо й переконані, що тільки конквістадори Великого Сходу утворять четвертий культурно-історичний тип, що тільки вони виведуть людськість на шлях комуністичних революцій.

Але треба кінчати. Марксизм завжди був живою теорією, і він ніколи не цурався здорової романтики. Найлютішим своїм ворогом він вважав сухий ревізіонізм. Колись робили спроби використати марксизм для оформлення ідеології великого капіталу («легальний марксизм»), тепер намагаються зробити з нього під прапором безграмотних фраз народницький сахарин. Ця остання спроба реакційніша за першу, бо об’єктивно - повторюємо ще раз і ще раз - грає на руку столипінського отрубу. В вульгарному марксизмі шукають собі підпори, з одного боку (ще раз і ще раз), безсмертний куркуль, з другого - міське міщанство. Саме тут і йде кристалізація їхнього світогляду.

Отже, очевидно, боротьба тільки починається, і коли взяти до уваги, що в українській літературі марксизм почав розгортати поки що свої дитячі крильця, що його кроки плутаються в лабіринті найскладнішої ситуації, яку знала коли історія, то з певністю можна кваліфікувати нашу боротьбу, як боротьбу «не на життя, а на смерть». Від рефрену Катона Старшого - «Delenda Carthago»³¹⁵ ми не одмовляємось, і наш соціальний фанатизм ніколи не погасне. До зачеплених питань ще не раз доведеться повертатись, але ми знаємо, що «крапля довбе й камінь». У всякому разі, безпримірна поразка масовізму має можливість нашій дискусії розгорнутись. Це перший плюс. Другим плюсом ми примусили суспільство хоч трохи поважати письменника (Хвиля в рахунок не йде). Третій плюс - найбільший - це той, що наша література вже відчуває вітерці доброго повітря. В ньому ми й розгорнемо свої могутні відродженські крила. Інакше і не могло бути, бо за нас життя, бо наш молодий клас - пролетаріат - упевнено сходить на історичну арену.

Почали ми свою статтю критикою спроб найти в історії відповідні аналогії до нашого сьогоднішнього руху. Систематичні провали наших супротивників в цьому сенсі ми з’ясовуємо, з одного боку, національною обмеженістю, з другого - літературною безграмотністю.

Навіть т. Коряк, який нещодавно кинув нам «рукавичку» і викликає нас на бій,- навіть він не здібний підвестись вище заяложеної схеми («хатянство - радянство») і зробити з марксизму живу теорію. Справа в тому, що логіка соціальних процесів нашої дійсності ні в якому разі не може припустити відриву від цих процесів пролетарських ідеологічних надбудов. Всяка спроба в цьому сенсі обов’язково несе за собою невдачу. В часи військового комунізму пролетарське мистецтво не тільки могло, але й повинно було обособлятись. Тепер, в час органічного будівництва, коли пролетаріат іде в союзі з дрібною буржуазією і вкупі з нею простує до соціалізму тепер всяке обособлення логічно веде до самогубства фізичного чи морального, все одно. Володимир Коряк весь час намагався стати осторонь, зайняти позиції, так би мовити, третьої особи (стати), так би мовити, «чистим» марксистом і (дивитися - ?) на життя зі свого мудрого «висока». Він не симпатизував ані плужанській просвітянщині, ані «хатянщині Вапліте». Але такої позиції життя не терпить, і наш колишній вчитель відчув, що його особиста трагедія логічно мусить стати за один із епізодів того соціального фарсу, який ще й досі розігрують наші ультраліві комуністи. Внаслідок такого розв’язання особистої трагедії маємо вступ т. Коряка до складу співробітників плужанського органу. І хоч скільки б колишній вчитель «паплюжив» містечковий масовізм «Плуга», хоч які б він будував химерні ілюзії щодо своєї чистої безсторонності,- Пили- пенко завжди з охотою буде друкувати його, завжди буде виставляти його за докладчика за своїх «маломістечково-просвітянських» з’їздах. Дядько прекрасно розуміє, що в особі Коряка він придбав собі вірного, хоч, можливо, й химерного, союзника. Словом, життя, примусивши нашого колишнього вчителя вийти з ілюзорного стану безстрашності, ще раз підтвердило наше припущення неможливості нашого відриву від живих соціальних процесів. Т[овариш] Коряк мусив стати на бік чи то тих сил, які грунтуються навколо «Вільної Академії», чи то тих, які визначаються «маломістечковим просвітянством». І він став. І прекрасно зробив. Краще бути безперспективним і об’єктивно-реакційним плужанином, ніж сидіти десь на морально спустошених левадах своїх розбитих ідеалів. Що не говори - а плужанізм своїм ясно окресленим дрібнобуржуазним світоглядом являється тією тичкою на історичному роздоріжжі, що завжди буде попереджати і одганяти від себе молодь.

Отже, силою залізних законів історії наші ідеологічні надбудови вливаються в загальне річище української громадської думки. Але зібравшись в чужий монастир, вони, ці надбудови, мусять забути про свій «устав». Коли українська громадська думка розвивалась по лінії «хатянства» й «радянства», то й мільйони Хвильових не зможуть звернути її з цього шляху. Нам залишається тільки вибирати більш вигідну позицію і оволодіти одним з цих процесів. На цей шлях і пішли всі пролетарські письменники. Іншими словами, коли ми «хатяни», то той, хто не з нами, обов’язково попадає в лабети просвітянства. Що таке останнє,- всі, здається, знають. Але що таке «хатяни» - це й досі «загадка». Коли ми всяку спробу притягти до нас «хатянство» як «хатянство» завжди відкидаємо, то не тому, що ми не хочемо вбачати в ньому одного з своїх попередників, а тому, що наші опоненти не здібні поставити «хатянство» в план ретроспекції. Ми вже говорили - «хатянство» не тому прийшло до «європейського фрака», що воно ставило останній за свій ідеал, а тому, що тодішня соціально-економічна ситуація не відповідала «хатянським» «гаслам». Бо що таке «хатянство»? Чи не було воно потенціальним західництвом? Отже, в цьому сенсі ми дійсно вбачаємо в ньому свого предка. Коли ви здорову красиву людину називаєте мавпою - вона, очевидно, не повірить вам і буде вас вважати принаймні за дурня. Але зовсім не значить, що ця людина, коли вона має більш-менш широкий світогляд, не добачає в цій же мавпі свого попередника.

Отже, ми, азіатські конквістадори, є, хоч як це й дивно, перш за все «західники». І протиставляємо себе, з одного боку, «енкам», а з другого - «європенкам». Діалектика навчила нас нести світло з Азії, орієнтуючись на грандіозні досягнення Європи минулого. Іншого путі, на наш погляд, нема для пролетарського мистецтва. Тільки установка на «західництво» передає нам командні висоти. Волею історії ми перешиковуємось в інший план, але з такою ж непохитною вірою в здійснення своїх ідеалів, що їх ми мали, випускаючи літературний універсал 21-го року.³¹⁶ Коли брати історичні аналогії, то наш час відповідає двом історичним моментам: XVIII-у віку в німецькій літературі і XIX-у в російській. Це епоха «Sturm und Drang’у»,³¹⁷ епоха «бурі й натиску». Росіяни 40-50-х років, здається, не називали свій час цим терміном. Але західники - Бєлінські, Грановські,³¹⁸ Герцени - по суті, теж були творцями золотого віку своєї національної культури.

Колись тов. Сталін говорив,³¹⁹ що «само собою розуміється, нація як всяке історичне явище має свою історію: початок і кінець». В XVIII віці Німеччина, а в XIX - Росія проходили серединний етап своєї національної трансформації.

Українське мистецтво теж підходить до свого золотого віку. Починається період «бурі й натиску». Друга половина німецького XVII віку, що йшла за 30-літньою війною,³²⁰ характеризується інтелектуальним і політичним занепадом. В першій половині XVIII починається рух, і в тому ж віці Німеччина дає Лессінга, Гете, Шіллера. Ще до автора «Лаокоона» в німецькій літературі був рух проти французької поезії і просвітительства. Це був рух, як відомо, не проти Франції, а проти художніх смаків французького двора. Класичний період німецького мистецтва рішуче розв’язав це питання «Стражданнями молодого Вертера»³²¹ і «Розбійниками». Це зовсім не значить, що тодішня молодь була націоналістично настроєною, навпаки, Гете і Шіллер, як відомо, були космополітами. Навіть рішучий момент боротьби з французоманією тісно зв’язує Лессінга з Дідро. Але першоджерелом була все-таки Англія - Європа для тодішньої Німеччини. Але все-таки надходив золотий вік,- і Гете пішов до Шекспіра. Це зовсім не підходило (зашкодило - ?) німецьким класикам згадати Марціала³²² й піднести «Ксенії» рідному філістерству. Україна теж пережила свою війну з царатом і вийшла з неї до певної міри спустошеною. Але вже в минулому столітті починається непоборний національний рух. Культурний занепад вів нас до тих обмежених соціально-побутових можливостей, що їх ми маємо сьогодні.

Але національне відродження робить чудеса, і нація прискореним темпом підходить до свого золотого віку. «М’ятежні генії» (термін, що ним охрестили себе поети епохи «Штурму унд Дрангу») повторюються сьогодні в українській літературі. Раніш, ніж почати фундаментальну творчість, «м’ятежні генії», як відомо, кинулись в бій. Багато з них не витримало такого безпримірного горіння, частина з них збожеволіла, але натомісць з гуртка страсбурзьких «м’ятежників» вийшов Гете. Наша епоха теж страждає на гігантомахію, але ця гігантомахія не що інше, як гігантомахія «бурі й натиску». Історична місія «м’ятежних геніїв» зводилась, як відомо, до того, щоб розчистити атмосферу, скинути традиції, найти самостійний шлях для розвитку німецької літератури. Ті ж самі завдання і ми беремо на себе. «Штурм унд Дранг» звертався до Оссіана,³²³ Гомера, Шекспіра, ми теж провіряємо свої можливості на античній культурі і Ренесансі. Це зовсім не значить, що ми когось хочемо рабськи наслідувати. Ми тільки даємо своїм вбогим опонентам ще один козир в руки, але козир більш певний. «Штурм унд Дранг» був, як відомо, продовженням французького раціоналізму і його освободительних ідей, але він був також повстанням проти раціоналістичного догматизму. М’ятеж продовжує російський більшовизм, але повстаємо проти псевдомарксистського вульгаризму. Тоді був час не зовсім ясного протесту,- наші горизонти теж тільки-но виясняються.

Така-от наша історична аналогія і спеціально для тих, хто їх полюбляє. Нічого блукати в «пантагрюелізмах»³²⁴ - «дайош» «бурю й натиск». Наша епоха все-таки залишається великою епохою ренесансу, що розчиняє двері тому весняному повітрю, яке легеньким і радісним вітерцем біжить з Азії.

Наше відродження йде під прапором пролетарських революцій і кожним своїм нервом спрямовано туди, де маячать і горять під осіннім димком прекрасні «озера загірньої комуни». Ми вже все маємо - і буйні фарби Петрицького,³²⁵ і конструктивну чіткість Меллера,³²⁶ і прекрасні звуки Вериківського,³²⁷ і незрівнянну поезію Тичини, Рильського, і надзвичайного Курбаса, і..., і..., і... Але ми ще не маємо відповідної культурної атмосфери. Ми знаємо, що основа всього - це Дніпробуд. Але не виросте дуб без сонця. Безпокійний Байрон не будував Лондона, але й навіть він, «могильщик» третього стану, був великим громадянином і вмів запалити до творчості своє суспільство. І це ми знаємо. Ми віримо, що гряде і наш геніальний неспокійний громадянин. Його викликаємо ми своїми нервами, своєю непоборною волею.

Отже, підводиться прекрасне сонце відродження, і ми тиснемо руку тобі, невідомий товаришу. Ми підемо з тобою по наших спустошених городах і селах з багряним прапором і вийдемо на той великий тракт, що по ньому йдуть народи до далекого, але безсумнівного комуністичного суспільства.

ПРИМІТКИ

ПОЕТИЧНІ ТВОРИ

Поезія Миколи Хвильового на самому початку 20-х років мала значний критичний резонанс. Модерна, зі слідами невтомних формальних пошуків, з символістськими, футуристськими елементами, вона привертала увагу багатьох найавторитетніших поціновувачів, зокрема М. Йогансена, В. Гадзінського, М. Доленга.

1921 р. у Харкові з’явилася окремим виданням поема «В електричний вік» і збірка «Молодість», наступного 1922 р.- збірка «Досвітні симфонії», 1931 р.- збірка «Старі поезії». Окремі поезії друкувалися на сторінках тогочасних журналів та альманахів, зокрема «Шляхи мистецтва», «Арена», «Зори грядущего», збірників «Жовтень» (Харків, 1921), «На сполох» (Харків, 1921), «Штабель» (Харків, 1921) та ін.

Вперше поетичну спадщину Хвильового зібрав і підготував до друку Григорій Костюк. У редагованому ним виданні (Твори: У 5-х т.- Т. 3) розділ поезії супроводжує цікава стаття Святослава Гординського «Поезія Миколи Хвильового».

До даного тому вміщено поему «В електричний вік» та вірші зі збірок «Молодість» і «Досвітні симфонії».

«О, РУДНІ, ВАШЕ СВЯТО...»

Вперше надруковано у зб. «Молодість» (Поезії). Збірка перша.- Харків: Всеукрлітком, 1921.- С. 3. Подається за першодруком.

ШВЕЦЬ ПРАЦЮЄ

Вперше надруковано у зб.: «Молодість» (Поезії). Збірка перша.- Харків: Всеукрлітком, 1921. Подається за першодруком.

КЛАВІАТУРТЕ

Вперше надруковано у зб. «Досвітні симфонії» (Поезії). Збірка друга.- Харків: Всеукрлітком, 1922. Подається за першодруком.

В ЕЛЕКТРИЧНИЙ ВІК

Поема

Вперше надруковано у кн.: «В електричний вік» (Поема).- Харків: Всеукрлітком, 1921.- 16 с. У 1922 р. опубліковано в журналі «Шляхи мистецтва» (№ 2.- С. 4-5). Подається за останнім виданням.

ПАМФЛЕТИ

Публіцистика Миколи Хвильового мала величезне значення не лише для розвитку літературного процесу 20-х років, але й для всієї суспільно-духовної ситуації на Україні. Його голос був найчутнішим і найавторитетнішим у знаменитій літературній дискусії 1925-1928 рр. (фактично вона тривала до початку 30-х років). Дискусія вилилася у масштабне й надзвичайно гостре обговорення шляхів розвитку української пожовтневої літератури.

Безпосереднім приводом для початку дискусії була вміщена в газеті «Культура і побут» стаття третьорядного плужанського письменника Г. Яковенка «Про критиків і критику в літературі» (30 квітня 1925 р.). Цей немолодий уже напівграмотний початківець, оповідання якого було відхилене на конкурсі журналу «Червоний шлях», звинуватив визнаних письменників, «сивих дідусів», які, мовляв, не дають утвердитися в літературі селянському молодняку. Він агресивно картав членів жюрі: М. Хвильового, О. Слісаренка, О. Дорошкевича за олімпійство, ідеологічну, класову непослідовність тощо. Г. Яковенко навіть пропонував мати при редакціях ідеологічно витриманих робітничо-селянських контролерів, які б перевіряли рецензії «олімпійців».

Сама по собі ця публікація була досить низькопробною демагогією і не могла мати особливого резонансу. Але Хвильовий побачив за нею загрозливі тенденції. Відповідь ваплітянського лідера стосувалася не так статті Яковенка, як загалом проблем розвитку тогочасного українського письменства. 30 квітня 1925 р. в «Культурі і побуті» з’явилася стаття «Про «сатану в бочці», або про графоманів, спекулянтів та інших «просвітян» (Перший лист до літературної молоді). Хвильовий гостро формулює одне з основних питань: Європа чи Просвіта, талановита, мистецька творчість, естетична вибагливість чи низькопробна «халтура», поверхове червоне просвітянство, ідеологічно витримані писання, які не мають жодної художньої вартості. Небезпеку масовізму, профанації культури Хвильовий означив з усією гостротою. Він переконаний: «Нове мистецтво утворюють робітники й селяни [...] Тільки з умовою: вони мусять бути інтелектуально розвиненими, талановитими, геніальними людьми».

Підняті Хвильовим проблеми бурхливо обговорювалися на київському диспуті 24 травня 1925 р., організованому з ініціативи ВУАН. На диспуті виступили, зокрема, Ю. Меженко, Б. Коваленко, М. Могилянський, П. Филипович, Б. Антоненко-Давидович, Ол. Дорошкевич та інші. Хвильового тут підтримав, зокрема М. Зеров. Він підкреслював, що «Європа» фігурує у Хвильового як символ поважної культурної традиції, як стимул до підвищення художньої майстерності, мистецьких вимог.

31 травня 1925 р. у «Культурі і побуті» з’явився другий лист до літературної молоді «Про Коперніка з Фрауенбурга, або абетка азіатського ренесансу в мистецтві». Теза про азіатський ренесанс не була тут детально обгрунтована автором, пізніше про це ще йшлося в «Україні чи Малоросії». М. Хвильовий вважав, що людство проходить через замкнені цикли свого розвитку, і це пов’язано з окремими типами культур. Подібні теорії розроблялися на початку століття деякими вченими. Історію культури як історію зміни замкнених у собі культурно-історичних типів або ж циклів розглядав, зокрема, О. Шпенглер, автор знаменитого «Занепаду Європи». М. Хвильовий пише про чотири періоди розквіту цивілізації. Перше відродження - культура азіатських народів (Єгипет, Індія, Вавілон, Персія, Китай) за тисячоліття до нашої ери. Наступним циклом була греко-римська культура. Далі - велике європейське Відродження. Нарешті настав час, вважав Хвильовий, вже четвертого відродження. Причому виснажена європейська цивілізація, очевидно, не здатна його здійснити. На історичну арену знову виходить Азія. І тут роль України, молодої нації, що стоїть ніби на рубежі європейської й азіатської культури, є величезною, навіть месіанською. Хвильовий палко вірить у небачений розквіт української культури. Якраз ці ідеї згуртовували талановите коло ваплітян.

21 червня 1925 р. у «Культурі і побуті» надруковано статтю «Про демагогічну водичку, або справжня адреса української воронщини, вільна конкуренція, ВУАН і т. д.» (Третій лист до літературної молоді). Тут уже автор аргументовано відповідає своїм численним опонентам. Дискусія розгоралася. Ображений плужанський лідер С. Пилипенко картає Хвильового за зневагу до робітничо-селянської творчості, вважає, що нині навіть Венера Мілоська вартує менше, аніж хай і нікчемні з художнього боку бюсти Леніна. (Стаття С. Пилипенка «Куди лізеш, сопливе, або українська воронщина. Перший лист до олімпійців і взагалі до всіх письменників» // Культура і побут.- 1925.- 14 черв.) Водночас Сергій Пилипенко вловив і слабкі сторони памфлетів Хвильового, його надмірну різкість, часом непотрібну грубість вислову. У «третьому листі» Хвильовий розкрив зв’язок плужанетва з російським напостівством, з вульгарною соціологією, яка схематизувала літературний процес, спрощено трактувала роль і завдання мистецтва.

У кінці 1925 р. згадані три статті виходять окремим виданням: Хвильовий М. «Камо грядеши» (Памфлети).- Харків: Книгоспілка, 1925. «Культура і побут» друкує в кількох номерах памфлет М. Хвильового «Думки проти течії» (22, 29 листопада, 13 грудня 1925 р.- № 44-46). Автор тут розлогіше трактує висунуте ним поняття «психологічної Європи». Для нього «Європа - це досвід багатьох віків», це «Європа грандіозної цивілізації, Європа Гете, Дарвіна, Байрона, Ньютона і Маркса». Цикл «Думки проти течії» надрукований окремою книжкою 1926 р. (ДВУ). Крім статей, опублікованих у «Культурі і побуті» (№ 44-46), сюди увійшла ще стаття «Ахтанабіль» сучасності, або Валер’ян Поліщук у ролі лектора комуністичного університету». Вона попередньо була опублікована в журналі «Червоний шлях» (1925.- № 11-12.- С. 309-327).

Третій цикл памфлетів М. Хвильового під назвою «Апологети писаризму. До проблеми культурної революції» з’явився в «Культурі і побуті» 28 лютого, 7, 14, 21, 28 березня 1926 р. Ці памфлети узагальнювали кілька важливіших тез, відстоюваних Хвильовим. Він заперечує розуміння мистецтва як засобу перетворення життя і наголошує, що мистецтво є засобом пізнання життя. Мистецька творчість - це справа талановитих, високообдарованих, інтелектуально розвинених особистостей. (Речі ніби загальнозрозумілі, але на той час більш ніж єретичні.) Не можна, наголошував письменник, профанувати культуру орієнтацією на неосвічені маси.

Згідно з тодішніми панівними теоріями пролетарської літератури Хвильовий змушений говорити, що гегемонія і тут має бути за пролетаріатом. Але на Україні пролетаріат відлучений від української культури. Отже, потрібна негайна українізація пролетаріату. Треба також виховувати інтелігенцію (перевиховувати стару й плекати нову, робітничу та селянську). Звідси у Хвильового гасла «дайош пролетаріат», та «дайош інтелігенцію». І, нарешті, висловлена Хвильовим теза про «втечу» від стилів російської літератури, по якій було випущено впродовж десятиліть безліч критичних стріл. Він справедливо вважав, що українська література не може орієнтуватися на російську, на її стилі, що згубними є культурний епігонізм, давня «назадницька» традиція сприймати європейську культуру через російську, з других рук. Російська культура, писав Хвильовий, тяжить над нами, сприяє не оригінальній творчості, а лише «мавпуванню». Нам, вважав письменник, нема чого зараз учитися в російської культури, «тому що українська дійсність складніша за російську, тому що перед нами стоять інші завдання, тому що ми - молодий клас молодої нації, тому що ми молода література...».³²⁸ Були в подібних твердженнях і емоційні перехльости, але загалом настанова на відмову від копіювання російських зразків, на необхідність іти «до джерел», а не задовольнятися вторинними їх інтерпретаціями, була плідною і надзвичайно актуальною.

Врешті, Хвильовий не був тут першовідкривачем, він узагальнив те, що витало в повітрі. Подібні думки про стосунки української й російської літератур, про відмінні шляхи розвитку українського пореволюційного письменства висловлювало в 20-х роках чимало дослідників, зокрема М. Зеров, О. Білецький. Та й коли мати на увазі історичний аспект, то ці проблеми вже не раз поставали в центрі різних дискусій, зокрема у працях М. Драгоманова.

Найбурхливіші пристрасті розпалилися навколо 13-го розділу «Апологетів писаризму» - «Московські задрипанки». Кинуте Хвильовим твердження, що українська література повинна уникати впливів російської, її стилів, незважаючи на застереження, що не треба плутати наш політичний союз з літературою, кваліфікували вже як політичний злочин.

Із квітня 1926 р. літдискусія набуває вже іншого звучання. У неї втручаються відомі партійні діячі. З’явилися статті В. Чубаря, В. Затонського, А. Хвилі, М. Скрипника. Нарешті обвинувальним вироком для Хвильового та його однодумців став лист Й. В. Сталіна, адресований Л. М. Кагановичу та членам Політбюро ЦК КП(б)У. Сталін висловив обурення тим, що тоді, як західноєвропейські пролетарі виявляють свої симпатії до «цитаделі міжнародного революційного руху і ленінізму» Москви, «український комуніст Хвильовий не має сказати на користь «Москви» нічого, лише закликає українських діячів тікати від «Москви» «якнайшвидше».³²⁹ Цей лист інспірував зливу якнайзлісніших звинувачень на адресу М. Хвильового. Написаний після «Апологетів писаризму» памфлет «Україна чи Малоросія?» вже не вдалося опублікувати.

Дещо з висловленого Хвильовим у полемічному запалі видається сьогодні помилковим чи просто застарілим. Але основні підняті ним проблеми не втратили актуальності й сьогодні. З введенням десятиліттями замовчуваних памфлетів, статей у літературно-критичний обіг є змога осмислити такі важливі тези й поняття, як «романтика вітаїзму», «азіатський ренесанс» та інші, у контексті розвитку літературно-критичної, суспільно-політичної думки XX ст.

ДУМКИ ПРОТИ ТЕЧІЇ

Вперше надруковано у додатку до газети «Вісті ВУЦВК» «Культура і побут» (Харків, 1925) у такій послідовності: 1. Передмова до розділу «Дві сили» і «Дві сили» - 22 листопада 1925 р., № 44; 2. «Психологічна Європа» і «Культурний епігонізм» - 29 листопада 1925 р., № 45; 3. «Формалізм?» і «Новий організаційний шлях, як резюме» - 13 грудня 1925 р., № 46. На початку 1926 р. цикл вийшов окремою брошурою. Для брошури Хвильовий написав невелику передмову. Крім статей, опублікованих у «Культурі і побуті», сюди увійшла стаття «Ахтанабіль» сучасності, або Валер’ян Поліщук у ролі лектора комуністичного університету» (Червоний шлях.- 1925.- № 11-12.- С. 309-327).

Подається за вид.: Хвильовий М. Думки проти течії. Памфлети.- Харків: ДВУ, 1926.- 123 с.

«АХТАНАБІЛЬ» СУЧАСНОСТІ, АБО ВАЛЕР’ЯН ПОЛІЩУК У РОЛІ ЛЕКТОРА КОМУНІСТИЧНОГО УНІВЕРСИТЕТУ

Вперше, надруковано в журн.: Червоний шлях (1925.- № 11-12.- С. 309-327). Разом із розділами циклу, вміщеними в журналі «Культура і побут» памфлет увійшов до збірки «Думки проти течії» (Харків: ДВУ, 1926). Подається за вид.: Хвильовий М. Думки проти течії. Памфлети.- Харків: ДВУ, 1926.- 123 с.

Написаний з приводу брошури Валер’яна Поліщука «Літературний авангард, перспективи розвитку української культури, полеміка і теорія поезії» (Харків, 1926). Слово «ахтанабіль» першим вжив у своїй брошурі В. Поліщук, розуміючи під ним «романтику вітаїзму». Випади Поліщука були для Хвильового безпосереднім приводом до критики примітивізму, верхоглядства й претензійності ура-революційних літераторів (зокрема й «марксівської поетики» та «революційного» верлібру В. Поліщука; один із розділів Поліщукової брошури так і називався: «Верлібр і його соціальна основа»). «Ахтанабіль» сучасності»,- писав Юрій Шевельов,- належить до стилістично найблискучіших у писаннях Хвильового, і Поліщук ніколи вже не був спроможний піднестися з тих «двох лопаток, на які його поклав його критик». (Шевельов Ю. Про памфлети М. Хвильового.- У кн.: Хвильовий М. Твори. У 5-ти т.- Т. 4.- С. 33).

УКРАЇНА ЧИ МАЛОРОСІЯ?

Памфлет «Україна чи Малоросія?» написано 1926 р. у ході літературної дискусії 1925-1928 рр. Заборонений цензурою твір був надрукований і відомий лише в уривках, зацитованих запопадливими й нетолеранткими критиками, зокрема А. Хвилею. До різних збірок памфлетів М. Хвильового, опублікованих за кордоном, входили лише уривки з «України чи Малоросії?» (Як, скажімо, до одного з останніх видань памфлетів Хвильового в англійських перекладах, підготовлених 1986 р. М. Шкандрієм: The cultural renaissance in Ukraine. Polemical Pamphlets 1925-1926. Mykola Khvylovy (Едмонтон). Через шість з половиною десятиліть у Партійному архіві Інституту історії партії при ЦК Компартії України вдалося віднайти машинописну копію «України чи Малоросії?» (Партійний архів Інституту історії партії при ЦК Компартії України.- Ф. 1.- Оп. 20.- Спр. 2257.- Арк. 1-102). Памфлет майже водночас опублікували журнали «Вітчизна» (1990.- № 1, 2) та «Слово і час» (1990.- № 1). Знайдена копія рясніє друкарськими помилками, пропусками. За нею, зрозуміло, неможливо відтворити авторський текст без деяких неточностей. При підготовці тексту до друку виправлено фактичні помилки, правопис в основному дотримано за сучасними нормами. Подається за машинописною копією.

______________

Хвильовий М.

ПОЕТИЧНІ ТВОРИ. ПАМФЛЕТИ

123

Друкований текст для вичитування взято з:

Хвильовий М. Новели, оповідання, «Повість про санаторійну зону», «Вальдшнепи». Роман. Поетичні твори. Памфлети. Київ, Наукова думка, 1995.

Серія «Бібліотека української літератури»

ISBN 5-12-003303-2 (в опр.)

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

© Вичитування, правка, форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2022

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2022

¹ - Аріман (Анхра-Майнью) - у зороастрійській і древньоперсидській релігіях - бог, який уособлює зле начало.

² - Залізняк Максим (нар. в 40-х роках XVIII ст.) - запорізький козак, один із керівників повстання проти польсько-шляхетського гніту на Правобережній Україні в 1768 р., відомого під назвою Коліївщина.

³ - Гонта Іван (?-1768) - один із керівників народного повстання 1768 р. на Правобережній Україні. Страчений польською шляхтою. Іван Гонта й Максим Залізняк оспівані Т. Г. Шевченком у поемі «Гайдамаки» (1839-1841).

⁴ - Марат Жан Поль (1743-1793) - у період Великої Французької революції один з вождів якобінців.

⁵ - Па-де-Кале (Дуврська протока) - між узбережжям Франції та островом Великобританією. Сполучає Північне море з Атлантичним океаном.

⁶ - Ла-Манш - протока між узбережжям Франції та о. Великобританія. Разом з Па-де-Кале з’єднує Північне море з Атлантичним океаном.

⁷ - Гастів (Гастєв) Олександр Капітонович (1882-1938 чи 1941) - російський радянський поет і вчений, автор популярних у 20-х роках збірок пролетарської поезії.

⁸ - Прометей - у грецькій міфології титан, що вкрав у богів з Олімпу вогонь і передав його людям. За це з наказу Зевса був прикутий до скелі і приречений на вічні муки: щодня прилітав орел і клював йому печінку, яка відростала за ніч знову. Звільнив Прометея і вбив орла Геракл. Образ Прометея знайшов відображення в багатьох визначних творах мистецтва, зокрема у Есхіла, П. Б. Шеллі, Т. Г. Шевченка.

⁹ - Архімед (бл. 287-212 до н. е.) - древньогрецький вчений, математик, автор багатьох винаходів.

¹⁰ - Колумб Христофор (1451-1506) - мореплавець, 1492 р. відкрив Америку.

¹¹ - Оріон - екваторіальне сузір’я.

¹² - Поліщук Валер’ян Львович (1897-1938) - український поет, діяльний учасник літературного процесу 20-х років, очолював літературну організацію «Авангард».

¹³ - Стаття ображеної просвіти.- Мається на увазі стаття Гр. Яковенка «Про критиків і критику в літературі» (Культура і побут.- 1925.- 30 квіт.), що стала безпосереднім приводом для початку літературної дискусії.

¹⁴ - Випадок війни (лат.).- Ред.

¹⁵ - Сенкевич Генрік (1846-1916) - польський письменник, автор романів «Вогнем і мечем» (1883-1884), «Потоп» (1884-1886), «Пан Володійовський» (1887-1888), «Камо грядеши» (1894-1896) та ін. Лауреат Нобелівської премії.

¹⁶ - Франс Анатоль (справжнє прізвище Анатоль Франсуа Тібо; 1844-1924) - французький письменник, лауреат Нобелівської премії.

¹⁷ - Перш за все...- Цими словами починалося «Передмова до розділу «Дві сили» (Культура і побут.- 1925 р.- 22 листоп.).

¹⁸ - Зеров Микола Костянтинович (1890-1937) - український поет, перекладач, літературознавець. М. Зеров, П. Филипович, М. Рильський, М. Драй-Хмара (1889-1939), О. Бургардт (1891-1947), деякі інші близькі до них літератори складали на той час групу неокласиків (яку картали за «праві» позиції), підтримуючи в літературній дискусії ідеї Хвильового.

¹⁹ - Филипович Павло Петрович (1891-1937) - український поет, перекладач, літературознавець.

²⁰ - Могилянський Михайло Михайлович (1873-1942) - український письменник, літературознавець, близький до неокласиків. На Київському диспуті 24 травня 1925 р. Могилянський, як і Зеров та Филипович, підтримав ідеї Хвильового.

²¹ - Рильський Максим Тадейович (1895-1964) - український поет, культурний і громадський діяч.

²² - Рильський Тадей Розеславович (1841-1902) - український економіст, етнограф, громадський діяч, батько М. Рильського.

²³ - Загул Дмитро Юрійович (1890-1938) - український поет, перекладач, критик. Починав як символіст. Член літоб’єднання «Західна Україна». З його «антинеокласицистськими» поглядами полемізував М. Зеров.

²⁴ - Терещенко Микола Іванович (1898-1966) - український поет і перекладач, редактор журналу «Життя й революція» в 1925-1934 рр.

²⁵ - Ярошенко Володимир Мусійович (1898-1937) - український поет і прозаїк, належав до літорганізацій «Плуг», «Ланка».

²⁶ - Савченко Яків Григорович (1890-1937) - український поет, критик, належав до «Жовтня», ВУСППу. Д. Загул, М. Терещенко, В. Ярошенко, Я. Савченко, Ю. Меженко та інші свого часу групувалися навколо «Літературно-критичного альманаху» (1918), входили до групи українських символістів, 1919 р. об’єднувалися навколо символістського збірника «Музагет». Проте під час літдискусії заявили себе прибічниками плужанського масовізму, заперечували позицію Хвильового.

²⁷ - «Нове письменство» - літературознавча праця М. Зерова (1924), в якій розглядається творчість І. П. Котляревського, Г. Ф. Квітки-Основ’яненка та інших.

²⁸ - «Революція відкрила широкі перспективи...» - Тут і далі цитується стаття М. Зерова «Євразійський ренесанс і пошехонські сосни» (Див.: Зеров М. Твори: У 2-х т.- К.: Дніпро, 1990.- Т, 2.- С. 580, 581). Вперше була опублікована в журналі «Життя й революція».- 1925.- № 11.-С. 67-72.

²⁹ - Кияниця Петро (?-1933) - критик і літературознавець, колишній укапіст. Працював в Академії наук України. 1933 р. був арештований у зв’язку зі справою УВО (Української військової організації).

³⁰ - ...герой Кулішевої п’єси...- Йдеться про Мусія Копистку з п’єси «97» (1924) М. Куліша. Згадана репліка в дії 1, сцені 7.

³¹ - Йдеться про статтю М. Зерова «Володимир Сосюра - лірик і епік. З приводу романа «Тарас Трясило» (Життя й революція.- 1925.- № 9.- С. 30-37).

³² - «Простір» - друга збірка українського поета П. Филиповича, вийшла 1925 р. У 20-ті роки Филипович багато працює як літературознавець, бере участь у виданні масової народної «Літературної бібліотеки». Статті про І. Франка, Лесю Українку, що готувалися до окремих видань їхніх творів, увійшли пізніше до збірки П. Филиповича «З новітнього українського письменства. Історично-літературні статті» (1929).

³³ - Купрін Олександр Іванович (1870-1938) - російський письменник. Повість «Поєдинок» (1905) про армійське, офіцерське життя викликала гостру полеміку в пресі, чорносотенці звинувачували автора у компрометації армії, антивоєнних настроях.

³⁴ - «Царинник Мина з України» - поема В. Ярошенка, фрагменти якої з’являлися в періодиці 20-х років, зокрема в журналі «Життя й революція» (1925.- № 6-7.- С. 26-30, та № 8.- С. 13-18).

³⁵ - Автор «Цень-Цаню» - М. Терещенко, автор поеми «Цень-Цань» (зб. «Лабораторія», 1924).

³⁶ - Меженко Юрій Олексійович (1892-1969) - український літературознавець і бібліограф. Теоретик символізму, один із авторів «Музагету» (1919). Його промова на диспуті 24 травня 1925 р. та доповідь про занепад опери дала підстави Хвильовому вважати його прихильником напостівських теорій. Однак це були лише випадкові епізоди в творчій еволюції Меженка. Впродовж 1922-1931 рр. був директором Інституту книгознавства. Тікаючи від переслідувань, переїхав у 30-ті роки до Ленінграда, працював у Державній публічній бібліотеці. 1945 р. повернувся на Україну, був директором Бібліотеки АН УРСР. Зібрав унікальну колекцію Шевченкіани, яку передав у дар Інституту літератури АН УРСР.

³⁷ - Дорошкевич Олександр Костьович (1889-1946) - український літературознавець і критик, автор літературознавчих праць, підручників, хрестоматій. У ході літературної дискусії критикував позицію Хвильового.

³⁸ - Щупаки - це прозивне слово М. Хвильовий утворив від прізвища Самійла Борисовича Щупака (1895-1938), критика, журналіста, в різний час редактора журналу «Критика», газет «Більшовик», «Пролетарська правда», «Літературна газета». Був одним з активних опонентів Хвильового, стояв на позиціях вульгарного соціологізму.

³⁹ - Неточна цитата з байки І. А. Крилова «Пустынник и медведь» («Услужливый дурак опаснее врага» (1808)).

⁴⁰ - Цнотливість (франц.).- Ред.

⁴¹ - У третьому пункті резолюції ЦК РКП(б) від 18 червня 1925 р. після відзначення, що відбувається зростання нової літератури, насамперед пролетарської й селянської, сказано: «З другого боку, складність господарського процесу, одночасне зростання суперечливих і навіть прямо одна одній ворожих господарських форм, викликаний цим розвитком процес народження і зміцнення нової буржуазії, неминуча, хоч на Перших порах не завжди усвідомлена тяга до неї частини старої і нової інтелігенції; хімічне виділення з громадських глибин нових і нових ідеологічних агентів цієї буржуазії,- все це повинно неминуче відбиватись і на літературній поверхні громадського життя» (Див.: Матеріали до вивчення історії української літератури.- К., 1961.- Т. 5.- С 42-43).

⁴² - Йдеться про четвертий пункт: «Таким чином, як не припиняється у нас класова боротьба взагалі, так само вона не припиняється і на літературному фронті. В класовому суспільстві і не може бути нейтрального мистецтва, хоч класова природа мистецтва взагалі і літератури зокрема відображається у формах, нескінченно більш різноманітних, ніж, наприклад, в політиці» (Див.: Там же.- С. 42-43).

⁴³ - Благбаз - Благовіщенський базар у Харкові.

⁴⁴ - Йдеться про постанову Політбюро ЦК КП(б)У від 10 квітня 1925 р., де зазначено: «Існуюча організація селянських письменників «Плуг» провадить велику і важливу роботу, яку партії слід всебічно підтримувати, але з тим, щоб місцеві групи «Плугу» не набирали масового характеру і не зливалися з організаціями сількорів» (Див.: Там же.- С. 41-42).

⁴⁵ - У-Пей-Фу (1878-1939) - китайський генерал, фактичний керівник чжилійських мілітаристів. Під час так званого Північного походу 1926-1927 рр. його війська були розгромлені національно-революційною армією.

⁴⁶ - Йдеться про статтю «Проблеми української культури на день Жовтневої річниці» (Пролетарська правда.- 1925.- 7 листоп.) О. Дорошкевич не погоджується з тезою лекції А. Луначарського «Судьбы современной интеллигенции».

⁴⁷ - «Гарт», «Молот», «Жовтень», «Плуг», «Ланка» - літературні організації, що існували на Україні в 20-ті роки.

⁴⁸ - Мається на увазі стаття П. Кияниці «Замість рецензії» (Життя й революція.- 1925.- № 9.- С. 59-63).

⁴⁹ - Сінклер Ептон Білл (1878-1968) - американський письменник, відомий своїми соціалістичними, комуністичними симпатіями.

⁵⁰ - Бехер Йоганнес Роберт (1891-1958) - німецький письменник-комуніст.

⁵¹ - Йдеться про статтю С. Щупака «На літературні теми...», надруковану у «Пролетарській правді» (1925.- 25 жовт.). Цей один з найортодоксальніших і найнепримиренніших вульгарно-соціологічних критиків висловив обурення «шкідливим» виступом Миколи Хвильового на з’їзді «Гарту». Письменник пропонував розпустити «Гарт» і «Плуг», а натомість створити незалежні, децентралізовані письменницькі клуби чи студії. «Дехто з товаришів Хвильового,- як писав С. Щупак,- намагалися намацати грунт для утворення у Києві групи своїх симпатиків до нової асоціації» (С. Щупак мав на увазі, очевидно, київських неокласиків - ще одну групу послідовно і нещадно цькованих літераторів, яких Щупак і його ортодоксальні колеги - ревнителі пролетарської літератури вважали гальмом на шляху розвитку прогресивного, революційного мистецтва.) «Той, хто стає на новий організаційний шлях Хвильового, той мусить підписатися й під «Камо грядеши»,- стверджував керівник київської філії «Плугу».

⁵² - Воронський Олександр Костянтинович (1884-1943) - російський радянський критик, письменник. Був головним редактором журналу «Красная новь» у 1921-1927 рр. У своїх статтях відстоював вірність реалізмові.

⁵³ - «Ах, что вы говорите, София Ивановна...» - цитата з поеми М. Гоголя «Мертві душі» (Див.: Гоголь М. Твори: У 3-х т.- К., 1952.- Т. 3.- С. 187). «Дама, приятная во всех отношениях» - Анна Григорівна, персонаж «Мертвих душ», співбесідниця Софії Іванівни, яка розгадала «таємницю» Чичикова.

⁵⁴ - Йдеться, очевидно, про Луначарську-Розенель Наталію Миколаївну (1902-1962), російську радянську актрису, дружину А. В. Луначарського.

⁵⁵ - Бєдний Дем’ян (справжнє ім’я й прізвище Юхим Олександрович Придворов; 1883-1945) - російський радянський поет, сатирик, байкар.

⁵⁶ - Мається на увазі рецензія Ф. Я. на книжку О. Копиленка «Весела історія» (Харків, 1925), вміщену в «Пролетарській правді» (1925.- 11 верес.).

⁵⁷ - Шмигельський Антон Іванович (1901-1972) - український поет, виступив у «Пролетарській правді» 23 вересня 1925 р. зі статтею «Учора - сьогодні - завтра».

⁵⁸ - Жеромський Стефан (1864-1925) - польський письменник, його роман «Перед весною» (1924) перекладений російською мовою 1925 р.

⁵⁹ - Лопе де Вега (Вега Карпьо Лопе Фелік де; 1562-1635) - іспанський письменник доби Відродження.

⁶⁰ - Геракліт Ефеський (бл. 544-540-480 до н. е.) - давньогрецький філософ, представник іонійської школи.

⁶¹ - Людині властиво помилятися (лат.).- Ред.

⁶² - Катон Старший (234-149 до н. е.) - римський письменник, консул, непримиренний ворог Карфагена.

⁶³ - Та дівчина...- тобто Нечаївська Віра Йосипівна (1895-?), авторка нарисів, оповідань, член літорганізації «Плуг»; виступала на диспуті 24 травня 1925 р.

⁶⁴ - Рігведа - зібрання переважно релігійних гімнів, перша відома пам’ятка індійської літератури. Ця найдавніша з вед оформилася до X ст. до н. е.

⁶⁵ - Хвильовий цитує лист Ф. Енгельса до В. Боргіуса від 25 січня 1894 р. (Див.: Маркс К. і Енгельс Ф. Твори.- К., 1968.- Т. 39.- С. 166).

⁶⁶ - Гамлет - герой однойменної трагедії англійського драматурга Вільяма Шекспіра, написаної 1601 р.

⁶⁷ - Дон-Жуан - персонаж старовинної іспанської легенди про людину, яка все життя проводить у любовних пригодах. Легенда послужила сюжетом для багатьох визначних творів світової літератури, зокрема комедії Мольєра «Дон-Жуан» (1665), драми О. С. Пушкіна «Кам’яний гість» (1839), драми Лесі Українки «Камінний господар» (1912).

⁶⁸ - Тартюф - персонаж однойменної комедії Мольєра, написаної 1669 р., ханжа і лицемір.

⁶⁹ - Август Гай Октавій (44 до н. е.- 44 н. е.) - римський імператор, небіж Юлія Цезаря, заклав основи принципату - особливого виду монархії зі збереженням деяких республіканських принципів.

⁷⁰ - Вольтер (справжнє прізвище Аруе Марі-Франсуа; 1694-1778) французький письменник і філософ-просвітитель.

⁷¹ - Лютер Мартін (1483-1546) - діяч Реформації в Німеччині, засновник лютеранства - одного з напрямів протестантизму.

⁷² - Чорнокнижник із Вюртемберга.- Йдеться про доктора Фауста.

⁷³ - Мерінг Франц (1846-1919) - діяч німецького робітничого руху, філософ, історик, літературний критик. Був членом «Союзу Спартака». Наведені Хвильовим слова є неточною цитатою з книги Ф. Мерінга «Карл Маркс. История его жизни».- М., 1957.- С. 157.

⁷⁴ - Хвильовий цитує роботу Г. В. Плеханова «К вопросу о роли личности в истории».- М.: Государственное издательство политической литературы, 1938.- С. 38.

⁷⁵ - Кащенко Адріан Феофанович (1858-1921) - український письменник, автор популяризаторських романтичних повістей з історії України.

⁷⁶ - Мається на увазі персонаж оповідання Володимира Винниченка «Антрепреньор Гаркун-Задунайський» (1903). Цей напівграмотний, малокультурний і претензійний антрепренер провінційної театральної трупи став уособленням провінціалізму, далекого від справжнього мистецтва заробітчанства.

⁷⁷ - «Красная новь» - перший російський радянський літературно-художній, науково-публіцистичний журнал, виходив у Москві в 1921-1942 рр. Першим відповідальним редактором його був О. Воронський.

⁷⁸ - Устрялов Микола Васильович (1890-1938) - російський політичний діяч, кадет, один із ідеологів зміновіхівства.

⁷⁹ - Метлинський Амвросій Лук’янович (літ. псевдонім Амвросій Могила; 1814-1870) - український поет, фольклорист, учений і видавець.

⁸⁰ - Братчики - члени Кирило-Мефодіївського братства, таємної антикріпосницької й антицаристської організації в Києві у грудні 1845 - січні 1846 р. До неї належали М. Гулак, М. Костомаров, В. Білозерський, Т. Шевченко. Основним своїм завданням вважали ліквідацію кріпацтва, повалення самодержавства, об’єднання слов’янських народів у федеративну парламентську республіку.

⁸¹ - Євшан Микола Йосипович (1889-1919) - український літературний критик, який заперечував народницькі тенденції в українській літературі, наголошував на культі краси, значенні творчої індивідуальності.

⁸² - Вороний Микола Кіндратович (1871-1937) - український поет, перекладач, театрознавець, один із зачинателів і лідерів українського модернізму.

⁸³ - Мистецтво для мистецтва (франц.).- Ред.

⁸⁴ - Аріосто Лудовіко (1474-1533) - італійський поет, автор поезій в дусі Горація, Овідія, поеми в октавах «Несамовитий Орландо».

⁸⁵ - Несамовитим Орландо (лат.).- Ред.

⁸⁶ - Кобилянська Ольга Юліанівна (1863-1942) - українська письменниця, діячка феміністського руху.

⁸⁷ - Куліш Пантелеймон Олександрович (1819-1897) - український письменник, історик, фольклорист, етнограф і перекладач. Активний діяч Кирило-Мефодіївського братства. Для М. Хвильового Куліш був перш за все європеїзатором, одним з найкультурніших українських письменників, який своїми перекладами, різнобічною видавничою, освітньою діяльністю розширив рамки українського письменства, «вікно в Європу».

⁸⁸ - «Ставити тепер нашому письменникові такі абстрактно-європейські вимоги...» - цитата зі статті О. Дорошкевича - «Ще слово про Європу (До нової дискусії на стару тему)». (Див.: Шляхи розвитку української пролетарської літератури.- Харків, 1928.- С. 124).

⁸⁹ - Вергілій Публій Марон (70-19 до н. е) - римський поет, автор поеми «Енеїда», збірки «Буколіки».

⁹⁰ - Златовратський Микола Миколайович (1845-1911) - російський письменник, автор романів і повістей з селянського життя. Близький до народництва.

⁹¹ - Успенський Гліб Іванович (1843-1902) - російський письменник, з народницьких позицій розкривав соціальні протиріччя пореформеного села.

⁹² - Калітіна Ліза - героїня роману І. С. Тургенєва «Дворянське гніздо» (1859), одна з романтичних і дещо ідеалізованих «тургеневских девушек».

⁹³ - Грінченківщина - походить від прізвища Грінченка Бориса Дмитровича (1863-1910), українського письменника, вченого і громадського діяча, автора чотирьохтомного «Словаря української мови». Один з активних діячів київської «Просвіти». «Грінченківщина» для Хвильового - синонім просвітянства, культурного епігонізму.

⁹⁴ - Тугенхольд Яків Олександрович (1882-1928) - російський критик, мистецтвознавець офіційного спрямування. Хвильовий цитує працю Я. Тугенхольда «Французьке мистецтво 19-го століття» (К., Держвидав, 1921.- С. 4).

⁹⁵ - «Да, у нас нет литературы...» - цитата зі статті Віссаріона Григоровича Бєлінського (1811-1848) «Литературные мечтания», написаної 1831 р. (див.: Белинский В. Г. Полн. собр. соч.- М., 1953.- Т. 1.- С. 22).

⁹⁶ - Скотт Вальтер (1771-1832) - англійський письменник, автор знаменитих історичних романів.

⁹⁷ - Шіллер Йоганн Крістоф Фрідріх (1759-1805) - німецький поет, драматург, теоретик мистецтва.

⁹⁸ - Бальзак Оноре де (1799-1850) - французький письменник, автор циклу романів під назвою «Людська комедія».

⁹⁹ - Корнель П’єр (1606-1684) - французький драматург.

¹⁰⁰ - Арістофан (бл. 445 - бл. 385 до н. е.) - древньогрецький поет-комедіограф.

¹⁰¹ - Ломоносов Михайло Васильович (1711-1765) - перший російський вчений-природодослідник світового значення, поет, історик, художник.

¹⁰² - Херасков Михайло Матвійович (1733-1807) - російський письменник, видавець. Був директором Московського університету.

¹⁰³ - Державін Гаврило Романович (1743-1816) - російський поет, автор популярних од.

¹⁰⁴ - Богданович Іполит Федорович (1744-1803) - російський поет і видавець.

¹⁰⁵ - Петров Василь Петрович (1736-1790) - російський поет, автор панегіричних од.

¹⁰⁶ - Дмитрієв Іван Іванович (1760-1837) - російський поет, байкар.

¹⁰⁷ - Карамзін Микола Михайлович (1760-1826) - російський історик, письменник.

¹⁰⁸ - Батюшков Костянтин Миколайович (1787-1855) - російський поет, автор популярних елегій та послань.

¹⁰⁹ - Жуковський Василь Андрійович (1783-1852) - російський поет і перекладач.

¹¹⁰ - Баратинський Євген Абрамович (1800-1844) - російський поет, автор елегій, епіграм, філософської лірики.

¹¹¹ - «Опоязівці» - члени товариства російських учених, названого ОПОЯЗ (Общество изучения поэтического языка). Створене в 1916-1918 рр. Сюди входили лінгвісти, літературознавці, письменники, зокрема О. Брік, В. Шкловський, Б. Ейхенбаум, Ю. Тинянов. До опоязівців були близькими в 10-х - на початку 20-х років члени Московського лінгвістичного гуртка Г. Винокур, Р. Якобсон, а також Б. Томашевський, В. Виноградов. Хвильовому була близькою висунена російськими формалістами (зокрема Шкловським, Ейхенбаумом) теорія старіння й оновлення літературних форм.

¹¹² - Див. № 5 «Плужанина...» - тобто статтю С. Пилипенка «Голова без хвоста».

¹¹³ - «Романтику вітаїзму» - цей термін, введений в обіг і пропагований М. Хвильовим, «ваплітяни», мистецьке коло Хвильового розуміли як провідний стиль сучасної їм літератури, як активний романтизм, поетизацію сильної, здатної на боротьбу нової української людини, котра не шукатиме патріархального спокою, а прагнутиме осягнути всю повноту життя.

¹¹⁴ - Августин Блаженний Аврелій (354-430) - християнський теолог, представник західної патристики, прихильник неоплатонізму.

¹¹⁵ - «Нове об’єднання,- пише про нас т. Щупак...» - Йдеться про утворення ВАПЛІТЕ. (Стаття С. Щупака «На літературні теми. Розділ І.- «Про спробу утворити нове літературне об’єднання» (Пролетарська правда.- 1925.- 25 жовт.) У цій статті Щупак закликає письменників бути патріотами однієї літорганізації й ставитися вороже до утворення нових).

¹¹⁶ - Цілком справедливо: по одних лише принципах марксизму ніколи не можна судити...- М. Хвильовий цитує Л. Д. Троцького за виданнями 20-х років.

¹¹⁷ - Шкловський Віктор Борисович (1893-1984) - російський радянський письменник, літературознавець, один з провідних теоретиків російського формалізму.

¹¹⁸ - Якобсон Роман Осипович (1896-1982) - російський і американський лінгвіст, літературознавець. Один із засновників Московського, Празького, Нью-Йоркського лінгвістичних гуртків (погляди членів Московського лінгвістичного гуртка були близькими до теорій опоязівців). Один з основоположників структуралізму в мовознавстві та літературознавстві. У журналі «Вапліте» (1927.- № 5) було вміщено статтю Р. Якобсона.

¹¹⁹ - Кручених Олексій Єлисейович (1886-1968) - російський радянський письменник. У 20-ті роки активно виступав як поет-кубофутурист. У 1922 р. вийшла його книжка про поетичну мову «Сдвигология русского стиха». Якраз вона й дає, очевидно, Хвильовому підстави називати Кручених поряд з визначними вченими-формалістами.

¹²⁰ - Формалізм ми вважаємо за ідеалістичну течію...- Ставлення Хвильового та його ваплітянського оточення до російського формалізму аж ніяк не було таким однозначним. Категоричність оцінки тут пояснюється полемічним запалом. Адже багато статей Хвильового свідчать про знайомство з роботами В. Шкловського, Б. Ейхенбаума. Він загалом поділяє деякі теорії формалістів про «самовідштовхування», про оновлення літературних форм (зокрема, й у «Ахтанабілі» сучасності», полемізуючи з В. Поліщуком). Інтерес до формалістів у 20-х роках на Україні був загалом значний. У журналі «Вапліте» надруковано статтю Р. Якобсона. У «Червоному шляху» (1926.- № 7-8) вміщено статтю Б. Ейхенбаума «Формальний метод у мистецтві» та - як відгук на неї - статтю А. Шамрая «Формальний метод у мистецтві». І це при тому, що в тогочасних українських журналах російські критики виступали рідко.

¹²¹ - «Щоби з успіхом іти по слідах Мікеланджело...» - цитата зі статті Г. В. Плеханова «Пролетарський рух і буржуазне мистецтво» (1905), написаної з приводу Шостої міжнародної художньої виставки у Венеції. (Див.: Плеханов Г. В. Литература и эстетика. У 2-х т.- М., 1958.- Т. 1.- С. 119.)

¹²² - Сааді (справжнє ім’я Мусліхаддін Абу Мухаммед Абдаллах; між 1203 і 1210-1292) - персидський письменник і мислитель.

¹²³ - «...І от Жовтень ударив по всіх їх».- М. Хвильовий цитує уривки з автобіографічної розповіді В. Поліщука «Дороги моїх днів», вміщеної в книзі критика І. Капустянського «Валер’ян Поліщук» (Харків, 1925.- С. 49). У цьому фрагменті мова йде про революційні події жовтня 1917 р., свідком яких був і Валер’ян Поліщук, на той час студент Петербурзького інституту цивільних інженерів.

¹²⁴ - «L’Humanité» - газета Французької комуністичної партії.

¹²⁵ - «Я не знаю...» - М. Хвильовий цитує вірш В. Поліщука «Ненависть» (1924). (Див.: Поліщук В. Вибране. К.: Дніпро, 1987.- С. 107.)

¹²⁶ - «Анкета» - оповідання Григорія Михайловича Косинки (1899-1934), вперше опубліковане 1924 р. у журналі «Червоний шлях» (№ 6.- С. 62-72).

¹²⁷ - «Дорош-єфремовський... чи то пак зеро-хвильовський...» - Маються на увазі літератори, учасники літдискусії О. Дорошкевич, С. Єфремов, М. Зеров, М. Хвильовий.

¹²⁸ - «Гомер революції» - так запопадлива критика спішила звеличити В. Поліщука як «найавангарднішого» поета за його звертання до верлібру.

¹²⁹ - «Європа на вулкані» - «надзвичайна поема» В. Поліщука (Харків, 1925).

¹³⁰ - Брошура В. Поліщука «Літературний авангард» складалася з двох розділів: «Контратака» та «До марксівської поетики».

¹³¹ - Скандальний успіх (франц.).- Ред.

¹³² - Ми говоримо про той передостанній...- Йдеться про книгу В. Поліщука «Розкол Європи» (К., 1925), що була його першим внеском у літдискусію. Своєрідним продовженням стали «Літературний авангард» (1926) та «Пульс епохи. Конструктивний динамізм чи войовниче назадництво?» (Харків, 1927).

¹³³ - ...за вітаїзм: мовляв, це ж страшенне неуцтво викинути з цього слова «л».- Віталізм - вітаїзм - тут гра слів. Віталізм (від лат. vitalis - життєвий) - ідеалістична течія в біології, що визнає наявність в організмах нематеріальної, надприродної сили («життєва сила», «душа»), яка й керує життєвими явищами.

¹³⁴ - «Це ж малокультурність вживати...» - Тут і далі Хвильовий цитує брошуру В. Поліщука «Літературний авангард».

¹³⁵ - Драгоманов Михайло Петрович (1841-1895) - український історик, фольклорист, філософ, публіцист, організатор київської Громади. Перебуваючи з 1876 р. в еміграції, видавав журнал «Громада». У працях Драгоманова ставилися близькі Хвильовому питання про зв’язки української культури з європейською, про те, що українська культура зможе повнокровно розвиватися лише тоді, коли зможе прилучатися до джерел, до здобутків європейської думки безпосередньо, а не через російських інтерпретаторів.

¹³⁶ - Надсон Семен Якович (1862-1887) - російський поет, один з останніх представників громадянської лірики XIX ст., продовжувач некрасовської традиції. У його віршах звучить скорбота чесного інтелігента, співчуття до «страждаючого брата». «Українським Надсоном» Поліщук в «Літературному авангарді» зневажливо називає Павла Тичину. «Українським Пільняком» не стомлювалася називати Хвильового недоброзичлива критика.

¹³⁷ - Петніков Григорій Миколайович (1894-1971) - російський поет-футурист. Багато перекладав творів українських поетів.

¹³⁸ - Гамсун (справжнє прізвище Педерсен) Кнут; 1859-1952) - норвезький письменник, лауреат Нобелівської премії. «Вікторія» (1898), «Голод» (1890), «Пан» (1894) - романи К. Гамсуна.

¹³⁹ - Хатяни - група українських письменників-модерністів, які об’єднувалися навколо журналу «Українська хата» (1909-1914). Лідерами групи були М. Сріблянський (Шаповал), М. Євшан, А. Товкачевський, близьким до них був і Г. Чупринка. Хатяни обстоювали культ сильної особистості, в їх творчості звучали ніцшеанські мотиви. Групі бракувало яскравих талантів, творчих особистостей, і Хвильовий не раз у своїх памфлетах підкреслював поверховість європеїзму хатян, епігонський характер багатьох їхніх теорій, характеризував це як «краватко-фрачне європенківське хатянство».

¹⁴⁰ - «Український економіст» - газета, що виходила у 20-х роках у Харкові.

¹⁴¹ - Петіпа Віктор Маріусович (1879-1939) - російський та український актор, працював у Києві, Харкові, Одесі.

¹⁴² - Донцов Дмитро Іванович (1883-1973) - критик, публіцист, один з ідеологів українського націоналізму. В 20-30-х роках редагував «Літературно-науковий вісник» (з 1933 р. називався «Вісник») у Львові.

¹⁴³ - Чернявський Микола Федорович (1868-1946) - український поет, прозаїк, перекладач. У 1927-1931 рр. вийшла збірка його творів у 10-ти томах.

¹⁴⁴ - Черкасенко Спиридон Феодосійович (літ. псевдонім Петро Стах; 1876-1940) - український письменник, автор віршів, позначених впливами символізму, драматичних творів з історичного минулого України.

¹⁴⁵ - Осьмачка Тодось Степанович (1895-1965) - український поет. Почав друкуватися в 20-х роках на Україні, належав до групи «Ланка». Емігрував за кордон, там опублікована більшість його творів. Помер в США.

¹⁴⁶ - Назви книжок В. Поліщука «Дума про Бармашиху» (1922) та «Радіо в житах» (1923).

¹⁴⁷ - «Нова Асканія» і «Майовий дощик із божого неба» - асоціація з двома творами В. Поліщука: «Дощ іде, співа й ридає» (1919) та «Асканія Нова» (1925).

¹⁴⁸ - Доленго Михайло (справжнє прізвище Клоков Михайло Васильович; 1896-1981) - український радянський поет, літературний критик, літературознавець. Йдеться, очевидно, про його працю «Жовтнева лірика. (Нотатки до історії української революційної лірики)» / Червоний шлях.- 1924.- № 10.- С. 163-173.

¹⁴⁹ - ...«петербурзькому писареві» із відомої тобі п’єси...- Йдеться, судячи із дальших згадок цього персонажа у тексті памфлета, очевидно, про Хлестакова з комедії М. Гоголя «Ревізор».

¹⁵⁰ - Корінфський ордер в архітектурі - один з трьох головних архітектурних ордерів. Має високу колону з базою, стволом, прорізаним жолобками, і пишною капітеллю.

¹⁵¹ - Козьма Прутков - колективний псевдонім і сатиричний образ, створений у 1850-1860-х роках російськими письменниками А. К. Толстим, братами Жемчужниковими. Під цим іменем вони виступали з пародіями, байками, афоризмами.

¹⁵² - «Єфремівське саморекламство».- Йдеться про розділ брошури В. Поліщука під назвою «Саморекламство С. Євремова та Жовтнева революція». Єфремов Сергій Олександрович (1876-1939) - український літературознавець, критик, публіцист, громадський і політичний діяч. Під час революції був одним з лідерів Української партії соціалістів-федералістів. До 1929 р. дійсний член Всеукраїнської Академії наук. У липні 1929 р. був арештований і засуджений у справі СВУ. Загинув на засланні. Засуджені у справі Спілки визволення України реабілітовані в 1989 р.

¹⁵³ - «Вир революції» - літературно-мистецький збірник, виданий 1921 р. у Катеринославі (тепер Дніпропетровськ). У збірнику вміщені вірші В. Чумака, В. Поліщука, М. Терещенка, оповідання В. Атаманюка, В. Підмогильного та інших. Тут з’явилася і стаття В. Поліщука «Динамізм у сучасній українській поезії».

¹⁵⁴ - ...брата цього ж академіка...- Йдеться про Єфремова Петра Олександровича (1883-?), брата С. Єфремова, професора Дніпропетровського інституту народної освіти.

¹⁵⁵ - Єфремівська історія 1923 року»...- Йдеться про кн.: Єфремов С. Історія українського письменства.- Вид. 4-е.- Київ-Лейпціг, 1919-1924.- Т. 2.

¹⁵⁶ - Коряк Володимир Дмитрович (1889-1939) - український радянський літературознавець і критик.

¹⁵⁷ - Шумський Олександр Якович (1890-1946) - український політичний і державний діяч, один із лідерів українізації 20-х років. Був членом УПСР, боротьбистом, пізніше членом КП(б)У. З 1924 по січень 1927 р. очолював наркомат освіти України, який на той час відігравав провідну роль в організації всієї ідеологічної роботи в республіці, у розв’язанні національних проблем. Після обрання у квітні 1925 р. генеральним секретарем ЦК КП(б)У Л. М. Кагановича стосунки між ними загострилися. Шумський висловлював невдоволення перекрученнями в національній політиці, порушував перед Сталіним питання про відкликання Кагановича з України. Шумський змушений був піти з посади наркома, а вже на лютнево-березневому пленумі ЦК КП(б)У йшлося про націоналістичний ухил О. Шумського. Крім обстоювання надміру швидких, мовляв, темпів українізації, Шумського звинувачували і в підтримці М. Хвильового: На IX з’їзді КП(б)У 1930 р. йшлося вже про розгром шумськізму, волобуєвщини, хвильовізму. З кінця 1927 р. Шумський деякий час працював у Ленінграді та Москві. 13 травня 1933 р., в день самогубства Хвильового, Шумського було заарештовано і засуджено до 10-ти років позбавлення волі. Не добившись реабілітації, 18 вересня 1940 р. Шумський покінчив життя самогубством.

¹⁵⁸ - «Дутий кумир» - назва одного з розділів брошури В. Поліщука «Літературний авангард»: «Дутий кумир, або Як ідеологічна розпливчатість і нудний мелодизм зробили з П. Тичини українського Надсона для міщан і відсталих».

¹⁵⁹ - Хлестаковщина, смердяковщина - слова походять від імені героя гоголівського «Ревізора», претензійного дурня й шахрая Хлестакова та персонажа роману Ф. М. Достоєвського «Брати Карамазови» Смердякова, нікчеми і вбивці, зведеного брата Дмитра Карамазова.

¹⁶⁰ - Чупринка Григорій Аврамович (1879-1921) - український поет-модерніст. Розстріляний по обвинуваченню в організації антирадянського повстання.

¹⁶¹ - Северянін Ігор (справжнє прізвище Лотарьов Ігор Васильович; 1887-1941) - російський поет. Провідними тенденціями його творчості була естетизація салонно-міських мотивів, гра в романтичний індивідуалізм (зб. «Громокиплячий кубок», 1913; «Ананаси в шампанському», 1915).

¹⁶² - Оливу і працю я втратив (лат.).- Ред.

¹⁶³ - Піфагорових - слово походить від імені Піфагора Самоського (VI ст. до н. е.), древньогрецького філософа, релігійного і політичного діяча, математика. Йому приписується доведення теореми Піфагора.

¹⁶⁴ - «Космічний оркестр», «Асалам залізу» - поетичні цикли П. Тичини: «В космічному оркестрі» (1921) та «Псалом залізу» (1920).

¹⁶⁵ - Вагнер Ріхард (1813-1883) - німецький композитор, диригент, реформатор оперного мистецтва. В опері-драмі здійснив синтез філософсько-поетичних і музичних начал.

¹⁶⁶ - Мендельсон (Мендельсон-Бартольді Фелікс; 1809-1847) - німецький композитор, диригент, піаніст і органіст.

¹⁶⁷ - Андреєвський герой - походить від прізвища Андреєва Леоніда Миколайовича (1871-1919), популярного на початку століття російського письменника; Зображав кризу релігійної свідомості, революцію як стихійний бунт.

¹⁶⁸ - «На хмарах хмуре сонце знов осінній ві...» - рядок з вірша П. Г. Тичини «Фуга» (1921).

¹⁶⁹ - Тинянов Юрій Миколайович (1894-1943) - російський письменник, літературознавець, один із лідерів ОПОЯЗу. Автор теоретичних праць «Проблема стихотворного языка» (1924), «Архаисты и новаторы» (1929) та ін.

¹⁷⁰ - Томашевський Борис Вікторович (1890-1957) - російський радянський літературознавець, текстолог, дослідник творчості Пушкіна. Його «Теория литературы» надрукована 1925 р. у Ленінграді.

¹⁷¹ - Брюсов Валерій Якович (1873-1924) - російський радянський поет, прозаїк, перекладач. Багато виступав як критик і літературознавець. Його роботи по теорії віршування: «О русском стихосложении» (1900), «О рифме» (1924).

¹⁷² - Шенгелі Георгій Аркадійович (1894-1956) - російський радянський письменник. Його літературознавчі праці: «Трактат о русском стихе» (1921), «Практическое стиховедение» (1923), «Школа писателя» (1929).

¹⁷³ - Вільдрак Шарль (справжнє прізвище Шарль Мессаже; 1882-1971) - французький письменник. У ранніх творах звучали ідеї унанімізму, людського братства. Автор антивоєнних віршів, пізніше антифашистських творів, збірки нарисів «Нова Росія» (1937).

¹⁷⁴ - Дюамель Жорж (1884-1966) - французький письменник. У ранніх творах поділяв погляди унанімістів, закликав до братства людей і народів. Автор романів та мемуарів.

¹⁷⁵ - Шершеневич Вадим Габріелевич (1893-1942) - російський радянський поет, перекладач. Був близьким до імажинізму.

¹⁷⁶ - Бобров Сергій Павлович (1889-1971) - російський радянський поет-футурист.

¹⁷⁷ - «...от Ромула до наших дней...» - цитата з роману у віршах О. С. Пушкіна «Євгеній Онєгін» (1823-1831).

¹⁷⁸ - Німецький експресіонізм (від лат. expressio - вираження) - мистецький напрям, що утвердився в Німеччині приблизно в першій чверті XX ст. і мав вплив на культуру ряду інших країн. Експресіоністське мистецтво вирізняється протестом проти бездуховності й пригноблення особистості соціальними механізмами, проти хаосу буття. В експресіонізмі основним був принцип всеохопної суб’єктивної інтерпретації дійсності. Експресіоністські тенденції відчутні в поезії Г. Хейма, Й. Бехера, в публіцистичній драмі В. Газенклевера, Г. Кайзера, Е. Толлера. (Цими драматургами захоплювався, зокрема, Лесь Курбас.) У прозі близько до експресіонізму стояв Ф. Кафка. В центрі художнього світу письменників-експресіоністів - душевні протиріччя героя, змученого бездушною сучасною цивілізацією, всезагальним відчуженням у сучасному світі. Перетворення дійсності, до якого закликали експресіоністи, мало початися з перетворення, оновлення людської душі. В експресіоністському мистецтві сильні агітаційні нотки, часто це твори-заклики. Гострота вираження ідеї досягається гіперболізацією, активним зверненням до різних форм умовності.

Німецький експресіонізм мав загалом значний вплив на українську літературу 20-х років. Цей вплив відчутний і в трактуванні Хвильовим та його однодумцями «романтики вітаїзму» як провідного стилю доби.

¹⁷⁹ - Верхарн Еміль (1855-1916) - бельгійський поет, драматург, критик. Один з представників символізму. Попри песимізм і скорботу, в творчості Верхарна звучить і віра в героїчну людину, в історичний прогрес.

¹⁸⁰ - Уїтмен Уолт (1819-1892) - американський поет, публіцист, реформатор американської поезії. Ідеї очищаючої людину близькості до природи набули у нього космічного характеру. Уїтмен - один з найвизначніших майстрів і новаторів вільного вірша.

¹⁸¹ - Лондон Джек (справжнє прізвище Джон Гріффіт; 1876-1916) - американський письменник. Автор неоромантичних повістей та оповідань про північ, про життя на морі, роману-утопії «Залізна п’ята» (1908), реалістичного роману «Мартін Іден» (1909) та ін. Під «волошками» мається на увазі традиційність, «неавангардність» реалістичної манери Дж. Лондона.

¹⁸² - Филипченко Іван Гурович (1887-1939) - російський радянський пролетарський поет, у 1918-1928 рр. співробітник редакції «Правди». В поезії переважають космічні, планетарні мотиви, уславлення Пролетаріату як господаря Землі.

¹⁸³ - Лейтес Олександр Михайлович (1899-1976) - український та російський критик і літературознавець, автор статей про Т. Шевченка, П. Тичину, В. Маяковського, Дж. Байрона, С. Цвейга та інших, один з упорядників книги: Лейтес А. і Яшек М. Десять років української літератури (1917-1927).- У 2-х т.- Харків, 1928.

¹⁸⁴ - «Перші сонячні вибухи» - рецензія М. Хвильового (під псевдонімом М. Тростянецький) на збірку В. Поліщука «Соняшна міць» (1920). Була вміщена у збірнику «Жовтень» (1921.- С. 102-114). Рецензія Хвильового на книжку В. Поліщука була вміщена також у газеті «Вісті» (1922.- № 287).

¹⁸⁵ - «Пупишкіни» - М. Хвильовий звертається тут до образу одного з персонажів свого оповідання «Лілюлі», голови пролеткульту Пупишкіна, безграмотного й претензійного російського міщанина, який хоче керувати культурою на Україні.

¹⁸⁶ - Аполлон - у грецькій міфології й релігії син Зевса й Лети (Лето), бог-цілитель і покровитель мистецтв.

¹⁸⁷ - Плевако Микола Антонович (1890-1941) - український літературознавець і бібліограф. Упорядник двотомної «Хрестоматії нової української літератури» (Харків, 1927), де вміщено біографії 75 письменників з докладною бібліографією.

¹⁸⁸ - Капустянський Іван Назарович (1894-1939) - критик, автор книги «Валер’ян Поліщук. Спроба характеристики творчості з портретом, автографом і автобіографією поета та бібліографічним покажчиком» (Харків, 1925).

¹⁸⁹ - Вірю, через те, що це абсурд (лат.).- Ред.

¹⁹⁰ - «Ейфелева башта» - вірш В. Поліщука, написаний у 1925 р.

¹⁹¹ - «Из искры возгорится пламя» - цитата з вірша поета-декабриста О. І. Одоєвського (1802-1839), написаного в Сибіру у відповідь на віршоване звернення О. С. Пушкіна до декабристів («Во глубине сибирских руд», 1827). Ці слова були епіграфом до газети «Искра», першого центрального органу російської соціал-демократичної робітничої партії.

¹⁹² - ...за «облаком в штанах».- Мається на увазі поема В. Маяковського «Облако в штанах» (1915), яка тут уособлює ранній період творчості поета.

¹⁹³ - Шіллер Йоганн Фрідріх (1759-1805) - німецький поет, драматург і теоретик мистецтва Просвітництва.

¹⁹⁴ - Юринець Володимир Олександрович (1891-1937) - український радянський філософ, академік АН УРСР (з 1929 р.), завідуючий кафедрою Українського інституту марксизму-ленінізму. Виступав і як літературний критик. Був репресований. Йдеться про його статтю «З нагоди нашої літературної дискусії» (Коммунист.- 1926.- 18 квіт.).

¹⁹⁵ - Держвидав - Державне видавництво України.

¹⁹⁶ - Хвиля Андрій (справжнє прізвище Олінтер Андрій Ананійович; 1898-1939) - учасник боротьби за Радянську владу на Україні, був членом УПСР, боротьбистом. З 1919 р. член КП(б)У, завідуючий відділом преси ЦК КП(б)У. Був репресований. Мова йде про його статтю «Про наші літературні справи. (До літдискусії)», вміщену в газеті «Коммунист» (1926.- 24, 25, 28 квіт.).

¹⁹⁷ - Агітпроп - агітаційно-пропагандистський відділ ЦК КП(б)У.

¹⁹⁸ - Герострат - грек з міста Ефес (Мала Азія). Спалив у 356 р. до н. е. храм Артеміди (одне з семи чудес світу), щоб обезсмертити своє ім’я. Переносно - честолюбець, що добивається слави за будь-яку ціну.

¹⁹⁹ - Наполеон І (Наполеон Бонапарт; 1769-1821) - французький полководець і державний діяч, імператор Франції в 1804-1814 рр.

²⁰⁰ - «Ну что, брат Пушкин?» - цитата з комедії М. Гоголя «Ревізор». Близьким знайомством з Пушкіним вихваляється в апофеозі своєї брехні нікчемний петербурзький чиновник Хлестаков.

²⁰¹ - Марксова характеристика щодо автора «Розбійників».- К. Маркс і Ф. Енгельс писали про «Розбійників» Шіллера у кількох роботах. Про вільнолюбний дух, невгамовну фантазію «Розбійників» йдеться у листі Ф. Енгельса до В. Гребера від 24 травня - 15 червня 1839 р. (Див.: Маркс К. и Энгельс Ф. Из ранних произведений.- М., 1956.- С. 297-298). Про Карла Моора як «першого «істинного соціаліста» в богемських лісах», бунтаря, якого не зрозумів його час, йдеться в роботі Ф. Енгельса «Істинні соціалісти» (Див.: Маркс К. и Энгельс Ф. Сочинения. 2-е изд.- Т. 3.- С. 545-586).

²⁰² - Фрейлігратовою - походить від прізвища Фрейліграт Фердінанд (1810-1876) - німецького поета, громадського діяча, члена Союзу комуністів. Співробітничав з К. Марксом у «Новій рейнській газеті». З часом відійшов від революційних позицій.

²⁰³ - «... під густими мряковинами критики...» - Тут і далі Хвильовий цитує згадані статті А. Хвилі та В. Юринця.

²⁰⁴ - Фундаментальні теорії (франц.).- Ред.

²⁰⁵ - Рейхлін Йоганн (1455-1522) - німецький гуманіст, філолог. Боротьба Рейхліна з реакційними католицькими богословами на захист свободи наукових досліджень була підтримана багатьма гуманістами («Листи темних людей» та ін.).

²⁰⁶ - «...брошурки про українські «широкі можливості».- Мається на увазі брошура А. Хвилі, яка поки що невідома.

²⁰⁷ - Молодогегельянство - ідеалістична філософська течія, що розвивала ідеї вчення Гегеля, виникла в Німеччині в 30-40-ті роки XIX ст. Молодогегельянство було радикальним лівим крилом гегельянства. Молодогегельянці підкреслювали, на противагу гегелівському «світовому духу», роль самосвідомості окремої особи в історії. Критика молодогегельянства була дана К. Марксом і Ф. Енгельсом у роботах «Святе сімейство» (1845) та «Німецька ідеологія» (1845-1846).

²⁰⁸ - Фейєрбах Людвіг (1804-1872) - німецький філософ-матеріаліст, критикував гегелівський ідеалізм. У центрі філософії Фейєрбаха - людина, трактована як біологічна істота, абстрактний індивід.

²⁰⁹ - «Молода Німеччина» - літературна течія 30- початку 40-х років XIX ст. у Німеччині. Група письменників (К. Гуцков, Л. Вінбарг, Г. Лаубе, Т. Мундт та інші) поділяла прагнення до політичних і громадянських свобод, до соціально-критичного мистецтва.

²¹⁰ - Гейне Генріх (1797-1856) - німецький поет і публіцист, визначний майстер ліричної і гострої політичної поезії.

²¹¹ - Яцків Михайло Юрійович (1873-1961) - український письменник, автор психологічних новел і повістей, бібліограф. Належав до «Молодої музи».

²¹² - «Молода муза» - літературне угруповання українських письменників-модерністів, існувало у Львові в 1906-1909 рр. Сюди входили О. Луцький, П. Карманський, В. Пачовський, Б. Лепкий, М. Яцків та інші. Група видавала журнал «Світ» (1906).

²¹³ - «Зів’яле листя» і «Semper tiro» - поетичні збірки І. Я. Франка. Лірична драма «Зів’яле листя» вийшла 1896 р., збірка поезій «Semper tiro» - 1906 р.

²¹⁴ - Слащов-Кримський - Мається на увазі Слашов Яків Олександрович (1885-1929), один з організаторів контрреволюційних виступів під час громадянської війни, генерал-лейтенант. Командував корпусом у денікінській, пізніше у врангелівській армії. 1921 р. повернувся з еміграції до Росії, служив у Червоній Армії.

²¹⁵ - «Інтермеццо» - новела М. Коцюбинського, написана в 1908 р.

²¹⁶ - Карманський Петро Сильвестрович (1878-1956) - український поет, належав до «Молодої музи». Трагічні мотиви розчарування й зневіри прозвучали у збірках «З теки самовбивці», «Блудні огні», «Пливем по морю тьми» та ін.

²¹⁷ - Велика Французька революція - буржуазно-демократична революція у Франції в 1789-1794 рр. Покінчила з феодально-абсолютистським ладом, розчистила грунт для розвитку капіталізму.

²¹⁸ - Мільтон Джон (1608-1674) - англійський поет, політичний діяч. У своїх памфлетах виступав як поборник суверенітету англійської республіки, противник феодальної реакції. У поемах «Втрачений рай» (1667) та «Повернений рай» (1671) поставив питання про право людини переступати освячену релігією, богословами мораль.

²¹⁹ - Кромвель Олівер (1599-1658) - діяч Англійської буржуазної революції XVII ст., керівник індепендентів, один з організаторів парламентської армії.

²²⁰ - Бомарше П’єр Огюстен (1732-1799) - французький драматург, автор комедій «Севільський цирюльник» (1775), «Весілля Фігаро» (1784) та ін.

²²¹ - Шопенгауер Артур (1788-1860) - німецький філософ-ірраціоналіст, мав значний вплив на деяких українських письменників, зокрема на О. Кобилянську.

²²² - Монблан - гірський масив і вершина в Західних Альпах, на кордоні Франції та Італії.

²²³ - Гуттен Ульріх фон (1488-1523) - німецький гуманіст, письменник і політичний діяч. Виступав проти засилля католицької церкви, засилля князів. Ідеолог повстання німецьких рицарів.

²²⁴ - Еразм Ротердамський (Дезидерій; 1469-1536) - вчений-богослов, письменник епохи Відродження, глава «північних гугенотів». Автор «Похвали дурості» (1509).

²²⁵ - Монтеск’є Шарль Луї (1689-1755) - французький просвітитель, правник, філософ.

²²⁶ - Робесп’єр Максимільєн (1758-1794) - діяч Великої Французької революції, один з керівників якобінців. Страчений термідоріанцями.

²²⁷ - Галілей Галілео (1564-1642) - італійський вчений, один із засновників природознавства, винахідник першого телескопа. На суді інквізиції зрікся геліоцентричного вчення, яке активно пропагував.

²²⁸ - Олія рицинова (лат.).- Ред.

²²⁹ - Сорель Жорж (1847-1922) - французький філософ, теоретик анархо-синдикалізму. Захоплювався Жовтневою революцією. Реакційні ідеї Сореля мали вплив на формування ідеології фашизму, деяких сучасних екстремістських груп.

²³⁰ - Рилєєв Кіндрат Федорович (1795-1826) - російський поет-декабрист.

²³¹ - Абеляр П’єр (1079-1142) - французький філософ, богослов і поет. Прихильник теорії концептуалізму, схоластичної діалектики. За критику католицьких догматів його вчення було засуджене як єретичне.

²³² - Золота Орда - монголо-татарська феодальна держава, заснована на початку 40-х років XIII ст. ханом Батиєм. Руські князівства були у васальній залежності від Золотої Орди.

²³³ - Малоросійська колегія - центральний орган державного управління Російської держави, утворений указом Петра І 1722 р. для нагляду за діяльністю гетьмана та козацької старшини з метою обмеження автономії України. Скасована 1727 р., поновлена 1764 р. для остаточної ліквідації автономії України. Перебувала у Глухові і підпорядковувалась сенатові. Припинила діяльність 1786 р.

²³⁴ - Вардін Іларіон Віссаріонович (справжнє прізвище Мгеладзе; 1890-1941) - літератор, публіцист напостівського напряму, друкувався, зокрема, в журналі «Красная новь».

²³⁵ - «Чудернацькі думки», «Листи на Наддніпрянщину» - праці українського філософа, історика, публіциста Михайла Петровича Драгоманова. «Чудернацькі думки про українську національну справу» (опубліковано 1891 р.), «Листи на Наддніпрянщину» (1893-1894 рр.).

²³⁶ - «Австрійська інтрига» - Висміюється відомий пропагандистський штамп, що використовувався монархістською пресою, нібито український національно-визвольний рух інспірується австрійським урядом.

²³⁷ - Юридично (лат.).- Ред.

²³⁸ - Отже (лат.).- Ред.

²³⁹ - Людовік XIV (1638-1715) - французький король з 1643 р. з династії Бурбонів.

²⁴⁰ - Демосфен-Ларін - Йдеться про Ю. Ларіна (Лур’є Михайла Олександровича; 1882-1932), відомого соціал-демократа, економіста, члена більшовицької партії з 1917 р. За дорученням Й. Сталіна та Л. Кагановича готував статті з національних проблем на Україні, часто вкрай нетактовні щодо українських справ. Іронічно порівнюється з Демосфеном (бл. 384-322 до н. е.) - афінським оратором і політичним діячем.

²⁴¹ - Сіракузи - давньогрецький поліс на Сіцілії, центр морської торгівлі.

²⁴² - Очевидно, помилка в нумерації, розділ IV випущено.- Ред.

²⁴³ - Штраус Давид Фрідріх (1808-1874) - німецький філософ-ідеаліст, представник лівогегельянства.

²⁴⁴ - Керенщина - Йдеться про правління Тимчасового уряду, очолюваного Олександром Федоровичем Керенським (1881-1970).

²⁴⁵ - Бекон Френсіс (1561-1626) - англійський філософ-матеріаліст.

²⁴⁶ - Монтень Мішель де (1533-1592) - французький філософ-гуманіст.

²⁴⁷ - «Фашистська мужня цільність»… - За цей і подібні вислови Хвильового згодом не раз впродовж десятиліть називали українським фашистом. Однак у середині 20-х років фашистська ідеологія ще не виявила своєї антигуманної сутності (до того ж, письменник знав про події в Німеччині в основному лише з преси). Хвильовому імпонували ідеї сильної, діяльної особистості, виховання молоді на засадах мужності, волі до боротьби.

²⁴⁸ - Це я! Відчиніть-но! (франц.).- Ред.

²⁴⁹ - «Смєновєхівці» - представники громадсько-політичної течії в середовищі російської буржуазної інтелігенції в 20-х роках. Ідеологи «зміновіхівства» (від назви журналу «Смена вех») розраховували на переродження радянської влади в умовах непу.

²⁵⁰ - Ленін, очевидно, передбачав таку ситуацію, коли говорив...- Хвильовий цитує роботу В. І. Леніна «Лист до робітників і селян України з приводу перемог над Денікіним». Наводимо цей уривок без скорочень: «А питання про те, як визначити державні кордони тепер, на якийсь час - бо ми прагнемо до повного знищення державних кордонів - є питання не основне, не важливе, другорядне. З цим питанням можна почекати і треба почекати». І далі: в цьому «можна і треба йти на поступки, в цьому можна перепробувати і те, і друге, і третє,- від цього справа робітників і селян, справа перемоги над капіталізмом не загине» (Див.: Ленін В. І. ПЗТ.- Т. 40.- К., 1974.- С. 42, 45).

²⁵¹ - Сухаревські крамарихи.- Йдеться про Сухаревський ринок у Москві. Ця назва була уособленням непманської стихії, міщанських інтересів і смаків.

²⁵² - Разін Степан Тимофійович (бл. 1630-1671) - керівник Селянської війни 1670-1671 рр., донський отаман, воював з кримськими татарами і турками.

²⁵³ - Пугачов Омелян Іванович (1740 чи 1742-1775) - ватажок Селянської війни 1773-1775 рр., донський козак, учасник Семилітньої 1756-1763 рр. і російсько-турецької 1768-1774 рр. воєн.

²⁵⁴ - Арцибашевщина - епігонське наслідування мотивів вседозволеності, ніцшеанських настроїв романів російського письменника М. П. Арцибашева (1878-1927).

²⁵⁵ - Гладков Федір Васильович (1883-1958) - російський радянський письменник, автор романів «Цемент» (1925), «Вольниця» (1950) та ін.

²⁵⁶ - Іванов Всеволод Вячеславович (1895-1963) - російський радянський письменник, автор повістей «Партизани» (1921), «Бронепоїзд 14-69» (1922) та ін.

²⁵⁷ - Толстой Олексій Миколайович (1882-1945) - російський радянський письменник.

²⁵⁸ - Брандес Георг (1842-1927) - датський літературознавець і публіцист. Після поїздки в Росію (1887) написав книгу «Російські враження». Автор фундаментальної праці «Найголовніші течії в європейській літературі XIX століття» (1872-1890).

²⁵⁹ - Рудін - персонаж однойменного роману І. С. Тургенєва, написаного 1856 р.

²⁶⁰ - Леонтьєв Костянтин Миколайович (1831-1891) - російський філософ-ідеаліст, соціолог.

²⁶¹ - Розанов Василь Васильович (1856-1919) - російський філософ-ідеаліст, письменник і публіцист.

²⁶² - Данте Алігієрі (1265-1321) - італійський поет, автор поеми «Божественна комедія» (1307-1321), сонетів, присвячених Беатріче.

²⁶³ - Руссо Жан Жак (1712-1778) - французький письменник і філософ, представник сентименталізму.

²⁶⁴ - Дідро Дені (1713-1784) - французький філософ-просвітитель, письменник, засновник «Енциклопедії».

²⁶⁵ - Даша - героїня роману О. Толстого «Ходіння по муках».

²⁶⁶ - Фонвізін Денис Іванович (1744 або 1745-1792) - російський письменник, представник просвітительського романтизму.

²⁶⁷ - В статті про Фонвізіна В. Белінський каже... - Мається на увазі рецензія написана в 1838 р. на вид.: Полн. собр. соч. Д. І. Фонвізіна (Див.: Бєлінський В. Г. Полн. собр. соч.- М., 1953.- Т. 2.- С. 553).- Г. Плеханов згадує цю роботу Бєлінського у своїй статті «Д. І. Фонвізін». (Див.: Плеханов Г. В. Литература и эстетика.- М., 1958.- Т. 2.- С. 66).

²⁶⁸ - Тов. Сталін говорить...- М. Хвильовий цитує лекцію Й. Сталіна «Про основи ленінізму», прочитану у Свердловському університеті. (Див.: Сталин И. В. Соч.- М., 1947.- Т. 6.- С. 186).

²⁶⁹ - «Коли виник масовий національний рух...» - Хвильовий цитує статтю Леніна «Про право націй на самовизначення». У ПЗТ це звучить так: «Але, якщо виникли масові національні рухи, відмахнутися від них, відмовитися від підтримки прогресивного в них - значить на ділі піддатися націоналістичним передсудам») (Див.: Ленін В. І. ПЗТ.- К., 1972.- Т. 25.- С. 287).

²⁷⁰ - «Бориславські оповідання» - цикл оповідань з життя бориславських робітників І. Я. Франка, написаних протягом 1877-1899 рр.

²⁷¹ - Хвильовий цитує роботу Г. Плеханова «История русской общественной мысли»: «Но нужно помнить, что Лессинг совершил свою литературную реформу, следуя примеру английских и французских идеологов третьего сословия, в особенности Дидро, которого он ставил чрезвычайно высоко. Благодаря этому его протест против французомании не был протестом против освободительных французских идей» (Див.: Плеханов Г. В. История русской общественной мысли.- М.- Л., 1925.- Т. 3.- С. 111). Хвильовий цитує Плеханова у вільному переказі.

²⁷² - Лессінг Готхольд Ефраїм (1729-1781) - німецький драматург, теоретик, літературний критик Просвітництва.

²⁷³ - «Луч света в темном царстве».- Цей крилатий вислів походить із статті російського критика М. О. Добролюбова (1836-1861) про п’єсу О. М. Островського (1823-1886) «Гроза» (1859), написану 1860 р.

²⁷⁴ - Мальва - героїня оповідання М. Горького «Мальва» (1897).

²⁷⁵ - «Война и мир» - роман Л. М. Толстого, написаний у 1863-1869 рр.

²⁷⁶ - «Вишневий сад» - п’єса А. П. Чехова, написана 1904 р.

²⁷⁷ - Герцен Олександр Іванович (1812-1870) - російський революціонер, письменник, філософ.

²⁷⁸ - «Селянах» (франц.).- Ред

²⁷⁹ - Золя Еміль (1840-1902) - французький письменник, прихильник натуралізму. Роман «Земля» написаний 1887 р.

²⁸⁰ - Григорович Дмитро Васильович (1822-1899) - російський письменник.

²⁸¹ - «Мужики» - оповідання А. П. Чехова, написане 1897 р.

²⁸² - Рисаков Микола Іванович (1861-1881) - народоволець, учасник замаху на імператора Олександра II 1 березня 1881 р.

²⁸³ - «Ми повні почуття національної гордості...» - М. Хвильовий цитує роботу Леніна «Про національну гордість великоросів» (Див.: Ленін В. І. ПЗТ.- К., 1972.-Т. 26.- С. 98-99). У ПЗТ цитата звучить так: «Чи чуже нам, великоруським свідомим пролетарям, почуття національної гордості? Звичайно, ні! Ми любимо свою мову і свою батьківщину» (С. 98). І далі: «Ми сповнені почуття національної гордості, бо великоруська нація теж створила революційний клас, теж довела, що вона здатна дати людству великі зразки боротьби за свободу і за соціалізм, а не тільки великі погроми, ряди шибениць, катівні, великі голодовки і велике плазування перед попами, царями, поміщиками й капіталістами» (С. 98-99).

²⁸⁴ - Пестель Павло Іванович (1793-1826) - декабрист, автор «Руської правди», організатор Південного товариства декабристів на Україні.

²⁸⁵ - Короленко Володимир Галактіонович (1853-1921) - російський письменник і публіцист.

²⁸⁶ - Мерсьє Луї Себастьєн (1740-1814) - французький прозаїк, драматург і літературний критик.

²⁸⁷ - «Кремлевский мечтатель» - так англійський письменник Г. Уеллс назвав В. І. Леніна у книзі «Росія в імлі» (1920).

²⁸⁸ - Данилевський Микола Якович (1822-1885) - російський публіцист і соціолог, ідеолог панславізму.

²⁸⁹ - Шатобріан Франсуа Рене де (1768-1848) - французький письменник, автор повістей «Атала» (1801), «Рене» (1802) та ін.

²⁹⁰ - Мейєрхольдівський - походить від прізвища Мейєрхольда Всеволода Емілевича (1874-1940), російського радянського режисера-новатора.

²⁹¹ - Ніцше Фрідріх (1844-1900) - німецький філософ, представник ірраціоналізму і волюнтаризму, один із засновників «філософії життя».

²⁹² - Мікенська культура - центр егейської культури в південній Греції. Розквіт Мікен припадає на 1400-1200 рр. до н. е.

²⁹³ - Камбіоз (Камбіз; 540-522 до н. е.) - давньоперсидський цар із династії Ахеменідів, син царя Кіра. В 525 р. завоював Єгипет.

²⁹⁴ - Александр Македонський (356-323 до н. е.) - цар Македонії, полководець, засновник найбільшої тогочасної світової монархії.

²⁹⁵ - Птоломеї (Птолемеї) - царська династія в елліністичному Єгипті в 305-30 рр. до н. е. Заснована полководцем Птолемеєм І. За останньої представниці династії Клеопатри держава Птолемеїв була завойована Римом.

²⁹⁶ - Муссоліні Беніто (1883-1945) - фашистський диктатор Італії в 1922-1943 рр.

²⁹⁷ - Світло зі сходу (лат.).- Ред.

²⁹⁸ - Сунь Ятсен (1866-1925) - китайський революціонер-демократ, вождь китайської революції 1911-1913 рр., перший (тимчасовий) президент Китайської республіки.

²⁹⁹ - Хіна - вживана в той час назва Китаю.

³⁰⁰ - ...Маяковський одкривав і розвінчував... сьогоднішню Америку.- Йдеться про книгу В. Маяковського «Моє відкриття Америки» (1926).

³⁰¹ - Лозовський А. (Дрідзо Соломин Абрамович; 1878-1952) - радянський партійний і державний діяч, доктор історичних наук, генеральний секретар Профінтерну.

³⁰² - Копернік Миколай (1475-1545) - польський астроном, творець геліоцентричної системи світу.

³⁰³ - Ньютон Ісаак (1645-1727) - англійський математик, механік, астроном і фізик, творець класичної механіки.

³⁰⁴ - ...темперамент фашизму не може не викликати симпатію.- Про некритичне трактування Хвильовим деяких гасел фашизму вже йшлося. З контексту цієї репліки зрозуміло, що йдеться про «темперамент» руху, про орієнтацію на сильну, діяльну, вольову, цілеспрямовану особистість. Фашизм початку 20-х - і кінця 30-х років істотно різниться, і ніхто в середині 20-х років не міг передбачити майбутньої еволюції фашизму, його кривавих злочинів.

³⁰⁵ - Колись Бухарін в своїй промові про «судьби російської інтелігенції... - М. Хвильовий подає промову М. Бухаріна, присвячену долі російської інтелігенції, у вільному переказі.

³⁰⁶ - Гоміндан - політична партія в Китаї. Створена в 1912 р., до 1927 р. відігравала прогресивну роль, потім стала правлячою буржуазною партією. Влада її була повалена китайським народом у 1949 р.

³⁰⁷ - Амстердамський Інтернаціонал профспілок - міжнародна федерація профспілок, створена реформістськими профспілковими лідерами 1919 р. на конгресі в Амстердамі. Розпущений 1945 р.

³⁰⁸ - Макдональд Джеймс Рамсей (1866-1937) - один із засновників і лідерів Лейбористської партії Великобританії.

³⁰⁹ - Вандервельде Еміль (1866-1938) - бельгійський соціаліст, реформіст, тривалий час був головою Міжнародного соціалістичного бюро 2-го Інтернаціоналу.

³¹⁰ - Барбюс Анрі (1873-1935) - французький письменник і громадський діяч, автор романів «Вогонь» (1916), «Ясність» (1919) та ін.

³¹¹ - Слов’янофіли - представники одного з напрямів російської суспільної і філософської думки 40-50-х років XIX ст.

³¹² - Шеллінг Фрідріх Вільгельм (1775-1854) - німецький філософ, представник німецького класичного ідеалізму.

³¹³ - Гегель Георг Вільгельм Фрідріх (1770-1831) - німецький філософ.

³¹⁴ - До речі: як зв’язати азіатський ренесанс з греко-римським мистецтвом? Про це ми ще будемо говорити, а поки що посилаємо читачів до прекрасної статті українського талановитого критика М. Зерова «Література чи літературщина». Сьогодні останній його знову атакує.

³¹⁵ - Карфаген треба зруйнувати (лат.).- Ред.

³¹⁶ - ...літературний універсал 21-го року.- Йдеться про «Наш універсал до робітництва і пролетарських мистців українських», підписаний М. Хвильовим, В. Сосюрою, М. Йогансеном. (У зб. «Жовтень».- Харків, 1921). Молоді поети проголошували нову добу мистецького розвитку, цілком в дусі того переломного часу намагалися розірвати з традиціями. Вони писали: «Однаково одгетькуючи всіляких неокласиків, [...] що годують пролетаріат заялозеними формами з минулих століть, і життєтворчих футуристичних безмайбутників, що видають голу руйнацію за творчість, та всілякі формалістичні школи і течії (імажинізм, комфутуризм тощо), оголошуємо еру творчої пролетарської поезії справжнього майбуття.

Мідяною сурмою скликаємо до наших лав розпорошені творчі одиниці робітництва. Формуємо загони. Організуємо регулярну армію мистців пролетаріату». (Див.: Лейтес А., Яшек М. Десять років української літератури (1917-1927).- Харків, 1928.- Т. 2.- С. 65). «Пролетарська» фразеологія була даниною часу, жоден з цих трьох поетів не був пролеткультівцем. «Наш універсал», як і весь збірник «Жовтень», зіграли важливу роль в організації літературного процесу на пореволюційній Україні.

³¹⁷ - «Sturm und Drang» («Буря і натиск») - літературний рух у Німеччині 70-80-х років XVIII ст. Назва - за однойменною драмою Ф. М. Клінгера. Представники цієї течії відстоювали національну своєрідність, народність мистецтва, вимагали зображення сильних пристрастей і героїчних діянь. Заперечували нормативну естетику класицизму. Естетична програма «Бурі і натиску» була обгрунтована Й. Г. Гердером (1744-1803), німецьким філософом, письменником, теоретиком літератури.

³¹⁸ - Грановський Тимофій Миколайович (1813-1855) - російський історик, громадський діяч, глава московських західників.

³¹⁹ - Хвильовий цитує, ймовірно, газетний варіант статті Й. В. Сталіна «Марксизм і національне питання» (1913). У Зібранні творів цитата звучить так: «Само собою зрозуміло, що нація, як всяке історичне явище, підвладна закону змінювання, має свою історію, початок і кінець» (Див.: Сталин И. В. Соч.- Т. 2.- С. 297).

³²⁰ - Йдеться провійну 1618-1648 рр. між габсбургзьким блоком (іспанські й австрійські Габсбурги, католицькі князі Німеччини) і антигабсбургзькою коаліцією (німецькі протестантські князі, Франція, Швеція, Данія, підтримані Англією, Голландією і Росією). В результаті зазнали краху реакційні плани Габсбургів.

³²¹ - «Страждання молодого Вертера» - роман німецького письменника Йоганна Вольфганга Гете (1749-1832), написаний 1774 р.

³²² - Марціал (бл. 40 - бл. 104) - римський поет, епіграми якого вирізнялися гостротою й дотепністю. Автор 15 книг епіграм,- зокрема й використовуваних як супровід до святкових подарунків.

³²³ - Оссіан - легендарний воїн і бард кельтів, який жив, за переказами, в III ст. Деякі його сказання записані в XII ст. Відома літературна містифікація шотландського поета Джеймса Макферсона (1736-1796), який видав під ім’ям Оссіана власні твори, що були сприйняті як оригінальні.

³²⁴ - «Пантагрюелізм» - від імені Пантагрюеля, героя роману французького письменника Франсуа Рабле «Гаргантюа і Пантагрюель», життєлюбного велетня, борця, шукача пригод. Під «пантагрюелізмами» тут мається на увазі, очевидно, заперечення того самовдоволеного захоплення існуючим життям, що його може уособлювати Пантагрюель. Цьому самовдоволенню Хвильовий протиставляє прагнення «бурі й натиску», волю до боротьби, віру в те, що з гуртка нових українських «м’ятежних геніїв», як колись з-поміж «м’ятежних геніїв» німецьких, вийде новий митець, рівний Гете. Саме Україні Хвильовий, як відомо, відводив особливу, майже месіанську роль у розквіті азіатського ренесансу, покладав надії на «весняне повітря, яке легеньким і радісним вітерцем біжить з Азії».

³²⁵ - Петрицький Анатолій Галактіонович (1895-1964) - український художник-новатор. У 20-ті роки був активним учасником мистецького життя Харкова, зокрема й літературного. Автор одного з кращих портретів М. Хвильового, який виставлявся на одній з харківських художніх виставок у кінці 20-х років. Він оформив і останнє прижиттєве видання Вибраних творів М. Хвильового (1932 р.).

³²⁶ - Меллер Вадим Георгійович (1884-1962) - український маляр, головний художник театру «Березіль». Закінчив Мюнхенську академію мистецтв, виставлявся в «Салоні незалежних» у Парижі поряд з Пікассо, Метценже, Глезом. Після революції повернувся до Києва. Очолив у «Березолі» декораційний цех, створив разом із своїми учнями макетну майстерню. Був учасником багатьох міжнародних виставок. 1925 р. на Всесвітній Виставці в Парижі В. Меллер одержав золоту медаль за макет до спектаклю «Секретар профспілки» Л. Скотта, поставленого в «Березолі» режисером Б. Тягном.

³²⁷ - Вериківський Михайло Іванович (1896-1962) - український композитор і диригент, автор кантат, сюїт, балету «Пан Каньовський» (1931).

³²⁸ - Шляхи розвитку української пролетарської літератури. Літературна дискусія (1925-1928). Збірник матеріалів.- Харків: Український робітник, 1928.- С. 71.

³²⁹ - Сталин И. Сочинения.- М., 1948.- Т. 8.- С. 153.