Віктор Гюго

ЗНЕДОЛЕНІ

Том 1

ВСТУП

Доки існуватиме побудоване на законах і звичаях соціальне прокляття, яке штучно, при всій нашій цивілізації, утворює пекла і людською приреченістю ускладнює долю, що є божественна; доки не будуть розв’язані три сучасні проблеми: принижування чоловіка, що стає пролетарем, падіння жінки, що голодує, і виснажування дитини вночі працею; доки на певних ділянках буде можливим соціальне удушення; іншими словами і з ще ширшого погляду - доки на землі залишатимуться неуцтво та злидні, доти книги такого характеру, як ця, зможуть не бути некорисними.

ВІКТОР ГЮГО

Отвіль-Гауз, 1862.

ЧАСТИНА ПЕРША.
ФАНТІНА

КНИГА ПЕРША.
ПРАВЕДНИК

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
МІРІЕЛЬ

Року 1815 Шарль-Франсуа-Б’єнвеню Міріель був єпіскопом у Діні. Він мав тоді щось із сімдесят п’ять років і займав кафедру діньську від 1806 року.

Хоч ця деталь аж ніяк не пов’язана з суттю нашого оповідання, було б, проте, може, корисно - нехай заради самої точності - відзначити тут чутки та розмови, які ширились про нього в той момент, коли він прибув до своєї єпархії. Правдиве воно чи неправдиве, але те, що говорять про людей, в їхньому житті і особливо - для їхньої долі, часто важить так само, як і те, що вони роблять. Мосьє Міріель був сином парламентського¹ радника в Есі і належав, значить, до службової аристократії. Розповідали, що батько, передбачаючи передати в спадщину синові свою посаду і йдучи за досить поширеним у парламентських родинах звичаєм, оженив його дуже молодим - вісімнадцяти чи двадцяти років. Але Шарль Міріель, переказували люди, змушував багато говорити про свою особу й незалежно від цього одруження. Хоч досить малий на зріст, він був добре збудований, елегантний, милий, дотепний. Першу частину свого життя він цілком віддавав світові та зальотам.

Прийшла революція; події розвивалися швидко. Парламентські родини, знищувані, вигнані, переслідувані, порозсипалися. Шарль Міріель у перші ж дні революції емігрував до Італії. Дружина його померла там від хвороби легенів, на яку вона віддавна слабувала. Дітей у них ніколи не було. Що ж сталось тоді з Міріелем? Зруйнування старого французького суспільства, розбиття власного його родинного життя, трагічні картини 93 року² - ще жахливіші, мабуть, для емігрантів, які бачили їх здаля, збільшеними острахом - чи не вони збудили в ньому ідеї зречення та самотності? Чи не вразив його посеред розваг та переживань, якими рясніло життя Міріеля, один з тих таємничих і жахливих ударів, які, влучивши в саме серце, звалюють іноді з ніг людину, що її не зворушували ніякі громадські катастрофи? Цього ніхто не міг сказати. Знали тільки, що повернувся він з Італії священиком.

У 1804 році Шарль Міріель був кюре³ в Бріньйолі. На той час він був уже старий і жив надзвичайно відлюдно.

Невдовзі по коронації⁴ якась невеличка справа його парафії привела Міріеля до Парижа. В числі інших впливових осіб, перед якими клопотався він за свою паству, подався він і до кардинала⁵ Феша. Одного разу, коли імператор прийшов відвідати свого дядька, його величності трапився на дорозі шановний кюре, який в передпокої дожидався прийому. Побачивши, що старий з деякою цікавістю розглядає його, Наполеон обернувся й спитав:

- Хто цей добродій, що дивиться на мене?

- Сір,⁶ - відповів Міріель,- ви дивитесь на добродія, а я дивлюсь на великого мужа.⁷ І кожен з нас може мати від цього користь.

Того ж таки вечора імператор спитав у кардинала ім’я цього кюре, а за кілька часу Міріель із здивованням довідався, що його призначено на єпіскопа діньського.

Що ж, зрештою, було правдою в оповіданнях про першу частину життя Шарля Міріеля? Цього не знав ніхто. Людей, знайомих з родиною Міріелів перед революцією, було мало.

Шарль Міріель мусив зазнати долі всякого новоприбулого до невеличкого міста, де буває багато ротів, які говорять, і дуже мало голів, які думають. Він мусив зазнати її, не зважаючи на те, що був єпіскоп, і тому, що був єпіскоп. А втім, балачки, в яких згадувалось його ім’я, залишались тільки балачками - чутками, словами, менше навіть ніж словами: побрехеньками, як називає їх енергійна мова півдня.

В усякому разі, по дев’яти роках перебування єпіскопа в Діні всі ці балачки - теми для розмов, які в перший момент цікавлять маленькі міста й маленьких людей - були глибоко забуті. Ніхто не насмілювався знімати про них мову; ніхто не насмілювався згадувати про них.

Мосьє Міріель прибув до Діня в товаристві своєї старої сестри - мадмуазель Батістіни, яка була на десять років молодша за нього.

Вони мали єдину служницю, ровесницю мадмуазель Батістіни - мадам Маглуар, яка, бувши раніше просто служницею пана кюре, здобула тепер подвійний титул: покоївки мадмуазель і довіреної особи монсеньйора.⁸

Мадмуазель Батістіна була висока, бліда, худорлява, лагідна жінка. Вона здійснювала ідеал того, що визначають словами «респектабельний», хоч для того, щоб бути вельмишановною, жінці, здається, треба бути матір’ю. Мадмуазель Батістіна ніколи не була вродливою. Все її життя, власне - ряд благочестивих вчинків - наклало на неї якусь білість та ясність і, старіючи, вона набувала, сказати б, краси добрості. Її худорлявість у молодому віці - стала прозорістю, коли вона достигла, і крізь цю прозорість можна було бачити ангела. Це була більше душа, ніж чиста дівчина. Вона здавалась зробленою з тіні; тіла в неї ледве вистачало, щоб у ньому могла бути якась стать; трохи матерії, де містилося світло; великі, завжди спущені очі, якийсь привід до того, щоб душа залишалась на землі.

Мадам Маглуар була маленька стара жінка, сива, гладка, заклопотана і завжди задихана, поперше через свою жвавість, а по- друге - через астму.

Коли мосьє Міріель прибув до Діня, йоло влаштували в єпіс- копському палаці з усіма почестями, що їх вимагали імператорські декрети, які ставлять єпіскопа безпосередньо за фельдмаршалом. Мер⁹ і голова суду склали йому візити перші, а він, з свого боку, перший склав візита генералові та префектові.¹⁰

Закінчивши влаштовування, місто стало дожидати, як виявить себе його єпіскоп у дії.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
МОСЬЄ МІРІЕЛЬ СТАЄ МОНСЕНЬЙОРОМ Б’ЄНВЕНЮ

Єпіскопський палац межував з госпіталем.

Єпіскопський палац, велику й гарну кам’яну будівлю, на початку минулого століття збудував монсеньйор Анрі Пюже, доктор богослов’я паризького університету, абат¹¹ Сіморський, який був єпіскопом у Діні в 1712 році. Цей палац був справжня великопанська оселя. Все тут мало величний вигляд: і покої єпіскопа, і зали, і всі кімнати, і парадний двір, дуже великий, з аркадами для прогулянок,¹² за старовинною флорентійською модою, і сади, засаджені чудовими деревами. В їдальні - довгій пишній галереї, що містилась на першому поверсі й виходила в сад, монсеньйор Анрі Пюже 29 липня 1714 року врочисто частував монсеньйорів Шарля Брюлар де Жанліс, архієпіскопа та князя Амбренського, Антуана де Меріньі, капуцина,¹³ єпіскопа Граського, Філіппа де Вандом, великого пріора Франції, абата Сент-Оноре-Леренського, Франсуа де Бертон де Крільйон, єпіскопа та барона Ванського, Сезара де Сабран де Коркальк’є, єпіскопа та сеньйора Гландевського, і Жана Сонена, королівського проповідника, єпіскопа та сеньйора Сенеського. Портрети цих сімох преподобних осіб прикрашали їдальню, а незабутня дата 29 липня 1714 року золотими літерами була вирізьблена на столі з білого мармуру.

Госпіталь являв собою тісний, двоповерховий будиночок з маленьким садом при ньому.

Через три дні по прибутті до Діня єпіскоп одвідав госпіталь. По закінченні цього візиту він просив переказати директорові прохання завітати до нього.

- Скільки у вас тепер хворих, пане директор? - спитав він.

- Двадцять шість, монсеньйор.

- Стільки я й нарахував їх,- мовив єпіскоп.

- Ліжка в нас стоять дуже близько одне від одного,- вів далі директор

- Це і я помітив.

- Палати в нас - звичайні кімнатки, і провітрювати їх важко.

- Так і мені здається.

- А коли світить сонце, то сад наш - занадто малий для видужуючих.

- Так і я подумав.

- Під час епідемій - цього року в нас був тиф, два роки тому гарячка, іноді бувало до ста хворих - ми просто не знаємо, що робити.

- Це спадало й мені на думку.

- Що поробиш, монсеньйор? - сказав директор.- Треба миритись.

Єпіскоп хвилинку зберігав мовчанку, а потім рішуче обернувся до директора.

- Скільки ліжок уміститься в цьому залі, пане? - спитав він.

- В їдальні монсеньйора? - скрикнув уражений директор.

Єпіскоп перебігав поглядом по кімнаті і, здавалось, очима переводив якісь виміри та розрахунки.

- Сюди вільно стане двадцять ліжок,- промовив він немов до себе, а потім продовжував голосно.- Ось слухайте, що хочу я сказати вам, пане директор. Сталася, очевидно, помилка. У вас в п’ятьох чи шістьох маленьких кімнатках лежить двадцять шість чоловік. Ми живемо тут утрьох, а місця маємо на шістдесят. Це, повторюю, помилка. У вас - моє помешкання, а я займаю ваше. Поверніть мені мій будинок. А цей будинок належить вам.

На другий день двадцять шість бідних хворих розташувалися в палаці єпіскопа, а єпіскоп оселився в госпіталі.

Мосьє Міріель не мав нічого, бо родина його була розорена революцією. Сестра його мала ренту в п’ятсот франків, якої, коли вона жила з братом, вистачало на її особисті потреби. Мосьє Міріель, як єпіскоп, одержував від держави п’ятнадцять тисяч франків щороку. Переселившись до госпіталю, мосьє Міріель у той же день і раз назавжди розподілив цю суму таким способом (подаємо тут писану його власного рукою нотатку):

Як розподіляти витрати в моїй господі

На семінарію - 1500 ліврів

Місіонерській конгрегації¹⁴ - 100

Лазаристам¹⁵ у Мондідьє - 100

Паризькій Семінарії закордонних місій¹⁶ - 200

Конгрегації Святого Духа - 150

Релігійним інституціям Святої Землі - 100

Товариству допомоги матерям - 300

Такому ж товариству в Арлі - 50

Товариству поліпшення в’язниць - 400

Товариству полегшення життя та звільнення ув’язнених - 500

На визволення батьків родини, ув’язнених за борги - 1000

Додаток до платні бідним шкільним учителям єпархії - 2000

Зерносховищам Верхніх Альп - 100

Жіночим конгрегаціям Діня, Маноски та Сістерона на безплатне навчання місцевих дівчат - 1500

Бідним - 6000

Мої особисті витрати - 1000

Разом - 15000 ліврів

За весь час перебування на діньській кафедрі мосьє Міріель не змінив у цьому розподілі нічого. Як бачимо, він називав це розподіляти витрати в моїй господі.

Такий порядок мадмуазель Батістіна прийняла з абсолютною покорою. Для цієї святої душі діньський монсеньйор був водночас і братом, і єпіскопом, її другом по закону природи, і її старшим по закону церкви. Вона простодушно любила і шанувала його. Коли він говорив, вона схилялася, коли він діяв - приєднувалась до нього. Тільки служниця, мадам Маглуар, побурчала трохи. Пан єпіскоп, як міг помітити читач, залишив собі лише тисячу ліврів, що з додатком ренти мадмуазель Батістіни становило тисячу п’ятсот франків річних. На ці півтори тисячі франків і жили дві старі жінки та старий єпіскоп.

А проте, коли до Діня приїздив якийсь сільський кюре, пан єпіскоп, завдяки суворій ощадності мадам Маглуар і розумному господарюванню мадмуазель Батістіни, знаходив ще можливість почастувати його.

Одного дня, проживши в Діні вже місяців зо три, єпіскоп сказав:

- І все ж таки я відчуваю велику скруту.

- Я думаю,- відповіла мадам Маглуар,- монсеньйор не зажадав ще ренти, яку департамент повинен видавати йому на роз’їзди по місту й по єпархії. Попередні єпіскопи завжди одержували її.

- Ага! - мовив єпіскоп.- Ви маєте рацію, мадам Маглуар.

І він подав заяву.

Невдовзі генеральна рада, зважаючи на цю заяву, ухвалила видавати йому три тисячі франків щороку під такою рубрикою: асигнування п. єпіскопу на утримання карети, поштові витрати та роз’їзди, по єпархії.

Місцева буржуазія багато галасувала з приводу цього, а один з сенаторів імперії, колишній член Ради п’ятисот, прихильник вісімнадцятого брюмера,¹⁷ наділений чудовим сенаторським маєтком біля міста Діня, написав міністрові культів, п. Біго де Преамено, обуреного секретного листа, з якого ми подаємо дослівно такі рядки:

«Утримання карети! Навіщо вона в містечку, де менше ніж чотири тисячі населення? Витрати на роз’їзди! Поперше, для чого ці роз’їзди; а подруге, як його їздити екіпажем у цій горяній місцевості? Доріг тут нема. Пересуваються тільки верхи. Міст між Дюранс і Шато-Арабю ледве витримує запряжений волами віз. Попи всі такі. Жаднючі і скупі. Цей, коли приїхав, удавав з себе апостола. А тепер робить, як і всі інші. Йому потрібна карета для міста і поштова карета. Йому потрібна розкіш, як і попереднім єпіскопам. О, ця попівня! Справи, пане граф, не йтимуть добре, доки імператор не позбавить нас попівства. Геть папу! (Стосунки з Римом на той час гіршали). Щодо мене, то я за самого і єдиного Цезаря¹⁸…»

Зате мадам Маглуар зраділа.

- Гаразд,- сказала вона мадмуазель Батістіні.- Монсеньйор розпочав з інших, але звичайно мусив скінчити собою. На всі свої благодійні справи гроші він розподілив. А ці три тисячі франків будуть для нас. Нарешті!

Того ж таки вечора єпіскоп написав і передав своїй сестрі таку нотатку.

Витрати на карету та поїздки

На м’ясний бульйон для хворих у госпіталі - 1500 ліврів

Товариству допомоги матерям в Есі - 250

Товариству допомоги матерям в Драгіньяні - 250

Підкинутим дітям - 500

Сиротам - 500

Разом - 3000 ліврів

Такий був бюджет мосьє Міріеля.

Щодо випадкових єпіскопських прибутків: плати за огласи, мирування, проповіді, посвятини церков та каплиць, вінчання тощо - то єпіскоп брав гроші у багатих з тією ж суворою послідовністю, з якою роздавав їх потім бідним.

Незабаром почали припливати пожертви. Ті, хто мали, і ті, хто терпіли нужду, стукали в двері мосьє Міріеля. Одні просили милостині, яку приносили йому інші. Менше ніж за рік єпіскоп став скарбником для всіх благодіянь і касиром при всіх нещастях. Через його руки проходили значні суми грошей, але ніщо не могло змусити його змінити будьщо в своєму побуті або додати хоч найменшу дрібницю до конче потрібного в житті.

Куди там! Через те, що злиднів унизу завжди більше, ніж бра- толюбності вгорі, все роздавалось, сказати б, перед тим ще, як його одержували. То було немов дощ на суху землю. Хоч скільки грошей одержував єпіскоп, але він ніколи не мав їх. Тоді він оббирав самого себе.

Як звичайно, єпіскопи в заголовку своїх послань та пастирських листів ставлять своє хресне ім’я, і місцева біднота споміж усіх імен єпіскопа, якимось інстинктом любові, вибрала те, яке здавалось їй найзмістовнішим, і не називала його інакше, ніж монсеньйор Б’єнвеню.¹⁹ Зробимо й ми так, як вони, і називатимемо його цим ім’ям. А втім, воно подобалось і йому самому. «Я люблю це ім’я,- казав єпіскоп.- Б’єнвеню виправляє монсеньйора».

Ми не кажемо, що подаваний тут портрет - правильний, а обмежимося, назвавши його подібним.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ДОБРОМУ ЄПІСКОПОВІ ВАЖКА ЄПАРХІЯ

Повернувши свою карету на пожертви, пан єпіскоп не скоротив своїх роз’їздів. Дінь - це втомна єпархія. Там дуже мало рівнин, багато гір і, як ми щойно бачили, майже нема шляхів. В єпархії - тридцять дві самостійні парафії з кюре, сорок один вікаріат і двісті вісімдесят п’ять церков без причету. Одвідати все це - важка справа. Пан єпіскоп справлявся з нею. Він ішов пішки, коли було недалеко, користався бідкою, подорожуючи рівниною, і сідав у кіш на спині мула, виряджаючись у гори. Його супроводили обидві старі жінки. Коли переїзд був занадто важким для них, пан єпіскоп їздив сам.

Одного разу він приїхав до Сенеса - колишнього кафедрального міста²⁰ верхи на ослі. Його, порожня в той момент, кишеня не дозволяла йому користуватися іншим екіпажем. Мер міста, вийшовши зустрічати його біля воріт єпіскопського будинку, обурено дивився, як єпіскоп злазить з осла. Деякі буржуа навколо - сміялись.

- Пане мер,- сказав єпіскоп,- і панове буржуа, я розумію, що вас обурює. Ви вважаєте, що для звичайнісінького священнослужителя забагато честі їхати верхи на тварині, на якій їхав Ісус Христос. Запевняю вас, я зробив це з необхідності, а не з гордості.

Під час об’їздів він бував поблажливим та лагідним і не стільки проповідував, скільки розмовляв. Прикладів для своїх бесід та повчань він ніколи не шукав далеко. Жителям однієї якоїсь місцевості він наводив, як зразок, сусідню місцевість. В кантонах, де до бідних ставились суворо, він говорив: «Он подивіться на бріансонців. Своїм землякам - вдовам і сиротам - вони дали право косити на їх луках за три дні перед усіма іншими. Коли будинки бідних руйнуються, вони безплатно відбудовують їх. Такий край благословляє бог. За сто років у них не було жодного вбивства».

По селах, жадних на гроші й на врожай, він казав: «Подивіться на амбренців. Якщо в якогось хазяїна під час жнив - сини в армії, дочки служать у місті, а сам він хворіє й не може працювати, то кюре згадує про нього в своїй проповіді, і в неділю, після меси,²¹ всі люди - чоловіки, жінки й діти - ідуть жати на його лан і приносять йому в клуню солому та збіжжя».

Родинам, де сварились за гроші та за спадщину, він казав: «Подивіться на горян у Девоні, країні такій дикій, що солов’я вони не чують по п’ятдесят років. А коли помирає батько родини, то сини їдуть шукати собі долі десь в іншому місці і залишають усе добро сестрам, щоб ті могли знайти собі чоловіка».

В кантонах, де люблять судитись і де фермери розоряють себе витратами на гербовий папір, він говорив: «Гляньте на цих милих селян з кейраської долини. Їх там три тисячі душ. І, боже ж мій, то немов окрема маленька республіка. Там не знають ні судді, ні судового виконавця. Все робить мер. Він розподіляє загальну суму податку, накидає на кожного по совісті, безплатно розбирає всі суперечки, ділить спадщину, не беручи за це грошей, безплатно виносить присуди. І його слухають, бо він - людина справедлива: й живе серед простого люду».

Селам, де не бувало шкільних учителів, він знов таки наводив, і приклад Кейраса. «Знаєте, як вони роблять?» - запитував він.- Маленький хутір з дванадцяти - п’ятнадцяти дворів, звичайно, не може завжди оплачувати вчителя, і тому в них вся долина утримує вчителів, які переходять від села до села, залишаючись тиждень в одному, десять днів у другому і викладаючи там. Відвідують вони і ярмарки, де я сам їх бачив. Впізнають їх з писальних пер за шнурком на капелюсі. Ті, що вчать тільки читати, мають одне перо; хто вчить читати та рахувати - два пера; хто вчить читати, арифметики і латинської мови,- три пера. Ці останні - вже великі вчені. Але яка ж ганьба бути неуком! Робіть, як кейрасці.

Говорив він серйозно і по-батьківському. Коли йому бракувало прикладів, вигадував притчі і йшов просто до мети, користаючись небагатьма фразами та багатьма образами і наслідуючи тим проречистість Ісуса Христа, переконаного і переконливого.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
ВЧИНКИ, СХОЖІ НА СЛОВА

Розмова його була привітна і весела. Він пристосовувався до рівня двох старих жінок, які жили біля нього. Сміх його, коли він сміявся, був сміхом школяра.

Мадам Маглуар любила називати його «ваша велич». Одного дня, вставши з крісла, він пішов до своєї бібліотеки по якусь книгу. Книга стояла на одній з верхніх полиць. Бувши досить маленьким на зріст, єпіскоп не міг дістати її. «Мадам Маглуар,- сказав він,- принесіть мені стілець. Моя велич не досягає до тієї полиці».

Одна з далеких його родичок, графиня де Ло, рідко пропускала нагоду перелічити в його присутності тих, кого вона називала «надіями» трьох своїх синів. У неї було багато дуже старих і близьких до смерті родичів, природними спадкоємцями яких були її діти. Наймолодший мав одержати сто тисяч ліврів ренти від двоюрідної бабусі, середній був спадкоємцем герцогського титула свого дядька; старший мусив дістати в спадщину перство якогось діда. Єпіскоп звичайно мовчки слухав ці простодушні й простимі хвастощі матері. Одного разу, проте, коли мадам де Ло знову почала заходити в подробиці всіх тих спадкувань та «надій», він здавався замріяним більше, ніж завжди.

- Боже мій,- трохи нетерпляче промовила вона, зупинившися.- Про що думаєте ви, кузене?

- Я думаю про одну цікаву фразу, здається, святого Августіна,- відповів єпіскоп.- Він каже: покладайте ваші надії на того, від кого не дістанете спадщини.

Іншим разом, одержавши листа з повідомленням про смерть одного місцевого дворянина, де цілу довгу сторінку було присвячено не тільки титулам небіжчика, але й усім феодальним та дворянським званням усіх його родичів, єпіскоп скрикнув: «Яка міцна спина в смерті! Який колосальний вантаж титулів змушують її нести, і скільки розуму повинно бути в людей, які використовують могилу для своєї суєтності!»

При нагоді він умів делікатно пожартувати, але в його жарті майже завжди був серйозний сенс. Якось постом приїхав до Діня один вікарій і виголосив проповідь у соборі. Говорив він досить красномовно. Темою проповіді було благодіяння. Він закликав багатих допомагати місцевим бідним, щоб уникнути пекла, змальованого найжахливішими фарбами, і заслужити рай, описаний ним у вигляді найпривабнішого і найчарівнішого місця. Серед слухачів вікарія був один багатий, колишній комерсант, трохи лихвар, пан Жеборан на ймення, який нажив два мільйони, виробляючи сукна, саржу та фески. За все своє життя пан Жеборан не подав милостині жодному нещасному. Після ж цієї проповіді помітили, як він щонеділі давав одне су старим жебракам біля дверей собору. Ділити той су доводилося між шістьма. Побачивши, як він подає милостиню, єпіскоп, усміхаючись, сказав своїй сестрі: «Он пан Жеборан купує на одне су раю».

Коли йшлося про пожертви, його не зупиняли відмови, і він знаходив тоді слова, що змушували замислитись. Якось він збирав на бідних в одному салоні. Був там серед присутніх і маркіз де Шантерсьє, старий скупий багатій, який ухитрявся бути водночас і ультрароялістом, і ультравольтер’янцем.²² Існувала така різновидність людей. Підійшовши до маркіза, єпіскоп торкнувся його руки.

- Ви повинні дати мені скількинебудь, пане маркіз.

- У мене є мої власні бідні, монсеньйор,- сухо відповів той.

- То віддайте їх мені,- сказав єпіскоп.

Одного дня, у соборі, він виголосив таку промову:

«Любі мої браття і дорогі друзі, у Франції мільйон триста двадцять тисяч селянських будинків мають лише три просвіти, мільйон вісімсот сімдесят тисяч мають їх тільки два - одне вікно і одні двері, і нарешті є триста сорок шість тисяч халуп, де єдиний отвір - двері. А причина цього - так званий податок на двері та вікна. Примістіть у ці житла бідні родини - старих жінок, малих дітей - і побачите, як з’являється серед них пропасниця та різні хвороби. Бог дає людям повітря, а закон продає його їм! Я не обвинувачую закон, але благословляю бога. В Ізері, у Варі, в обох Альпах - Верхніх і Нижніх - селяни не мають навіть тачок, а носять угноєння на спині; у них нема свічок і вони палять смолисті скіпки та опущені в смолу мотузки. І так робиться в усій горяній країні Дофіне. Хліб вони готують на шість місяців і печуть його з висушеним коров’ячим гноєм. Взимку цей хліб розбивають сокирою і вимочують двадцять чотири години у воді, щоб його можна було їсти. Пожалійте їх, браття. Подумайте, як вони страждають».

Провансалець родом, він легко призвичаївся до всіх місцевих говірок півдня. Це дуже подобалось населенню і не малою мірою допомагало йому здобути доступ до всіх сердець. Найвеличніші речі він умів сказати найвульгарнішим жаргоном. Розмовляючи всіма мовами, він увіходив у всі душі.

А втім, він був однаковий і з простим людом і з людьми світськими.

Він не квапився засуджувати нічого, не зваживши всіх обставин, і говорив: «Подивимось, яким шляхом пройшла помилка».

Нарешті, з усмішкою кваліфікуючи самого себе, як колишнього грішника, він зовсім не був ригористом²³ і досить голосно і не хмурячись, як то роблять суворі праведники, приєднувався до теорії, що її можна резюмувати приблизно так:

«Людина має на собі плоть, яка стає їй воднораз і тяготою, і, спокусою. Людина тягає її і поступається їй».

«Вона повинна доглядати її, догоджати їй, приборкувати її і слухатись її тільки в крайності. У цьому послуху теж є, мабуть, провина. Але провина за таких умов - простима. Це - падіння, але падіння навколюшки, яке може закінчитись молитвою».

«Бути святим - становить виняток; бути справедливим - правило. Робіть помилки, падайте, грішіть, але залишайтесь сравед- ливими».

«Найменший з можливих гріхів - закони людські. Цілковита відсутність гріховності - мрія ангела. Все, що живе на землі,- гріховне. Гріх - це тяжіння до землі».

Бачачи, як всі кричать і дуже швидко обурюються з чогось, єпіскоп усміхався. «Ого - казав він,- виглядає так, ніби це - великий злочин, який роблять усі. Он - лицеміри налякалися й поспішають протестувати та заховатися».

Він був поблажливий до жінок і до бідних, на яких тисне тягар суспільства. «Провини жінок, дітей, слуг, слабких, убогих і неосвічених - це провини чоловіків, батьків, панів, міцних, багатих і вчених», говорив він.

Він казав також: «Навчайте якомога більше неосвічених; суспільство винне тим, що не дає освіти безплатно, і відповідає за шкоду в наслідок цього. В такій душі повно темряви; це твориться злочин. Винний не той, хто грішить, а той, хто утворює темряву».

Як бачимо, у нього була своєрідна манера судити про речі. Я гадаю, що запозичив він її з євангелія.

Одного разу в якомусь салоні він почув про карне злочинство, в справі якого провадилось слідство і яке незабаром збирались судити. Один нещасний з любові до жінки й до дитини, яку він мав від неї, опинившись у крайній скруті, почав робити фальшиві гроші. В той час за це карали смертю. Жінку заарештували, коли вона збувала першу фальшиву монету, зроблену тим чоловіком. Її впіймали, але не було доказів, що вона винна. Лише вона могла показати на свого коханця й погубити його своїм признанням. Вона, проте, заперечувала. Слідчий настоював. Вона не признавалася і продовжувала заперечувати. Тоді прокуророві спала на думку ідея. Він вигадав невірність з боку її коханця і з допомогою майстерно сфабрикованих уривків листів переконав бідолашну, ніби в неї є суперниця і ніби той чоловік обманув її. У розпачі від ревнощів, вона виказала на свого коханця, в усьому призналася, все довела. Чоловік загинув. Невдовзі його разом з його спільницею мали судити в Есі. Про цей випадок розповідали, і всі були в захваті від спритності судового урядовця. Використавши почуття ревності, він викликав гнів, виявив істину і змусив народитись справедливість з помсти. Єпіскоп мовчки слухав усе, а потім спитав!

- Де судитимуть тих чоловіка з жінкою?

- У суді з присяжними.

- А де судитимуть прокурора?

У Діні сталася трагічна подія. Одного чоловіка за вбивство засудили на смерть. Нещасний, не зовсім освічена і не зовсім темна людина, виступав на ярмарках як фокусник і писав для неписьменних. Процес зацікавив усе місто. Напередодні страти духівник в’язниці захворів. Потрібний був священик, щоб бути коло засудженого в останні моменти його життя. Звернулись до одного кюре. Той відмовився, ніби сказавши: «Це мене не стосується. У мене нема нічого спільного ні з цією роботою, ні з тим блазнем. Я хворий. І до того ж, я там і не повинен бути». Коли ці слова переказали єпіскопові, він промовив: «Пан кюре має рацію. Він не повинен бути там. Там мушу бути я».

Єпіскоп зараз же пішов до тюрми, зійшов униз, в одиночну камеру «блазня», назвав його на ім’я, взяв за руку й почав говорити. Він провів там цілий день, забуваючи про їжу і про сон, молячи бога за душу засудженого і просячи засудженого молитися за власну його душу. Він говорив йому про найвищі істини, що завжди бувають найпростішими. Він був батьком, братом, другом; єпіскопом лише для того, щоб благословити. Він навчив його всього, заспокоюючи та втішаючи. Цей чоловік збирався вмирати в розпачі. Смерть була для нього неначе безоднею. Стоячи біля похмурого порога її, він тремтів і, охоплений жахом, кидався назад. Він не був таким темним, щоб бути абсолютно байдужим. Смертний вирок, глибоко вразивши його, немов зламав подекуди перегородку, яка відділяє нас від таємниці речей і яку ми звемо життям. Він безперестанку визирав крізь ці пробоїни, дивився на зовнішній світ і бачив самий морок. Єпіскоп показав йому світло.

На другий день, коли прийшли по засудженого, єпіскоп був уже там. Він супроводив його і з’явився перед очі юрби в своїй фіолетовій мантії та з єпіскопським хрестом на шиї поруч з цим нещасним, зв’язаним вірьовками.

Разом із ним він піднявся на віз, разом із ним зійшов на ешафот. Засуджений, такий похмурий, такий пригнічений ще вчора, аж сяяв. Він почував, що душа його примирилася і надіявся на бога. Єпіскоп обняв його і в той момент, коли ніж мав упасти, сказав: «Те, що вбиває людина, воскрешає бог. Той, кого виганяють брати, знаходить отця. Моліться, вірте, увійдіть у вічне життя. Отець наш там!»

Коли він зійшов з ешафота, щось в його погляді змусило народ розступатися перед ним. Важко сказати, що було чарівніше - його блідість чи його ясність.

Повернувшись до скромного помешкання, яке він посміхаючись називав мій палац, єпіскоп сказав сестрі: «Я тільки но відправив архірейську службу».

Найвеличніші вчинки часто бувають і найбільш незрозумілими, і дехто в місті, коментуючи поведінку єпіскопа, говорив: «Це - афектація». Такі слова, проте, чути було тільки в салонах. Простий люд, який не вбачає лицемірства в святих вчинках, розчулився і був у захваті.

Єпіскопа видовище гільйотини вразило так, що він довго не міг отямитись.

І справді, в ешафоті, коли його спорудять і поставлять перед вами, є щось схоже на галюцинацію. Доки не побачиш гільйотини на власні очі, доти до смертної кари можна ставитись досить індиферентно, не висловлюватися з приводу цього, не мати певного погляду. Але, побачивши її раз, відчуваєш страшне потрясіння і тоді вже мусиш наважитись: стати або прихильником її, або противником. Одні, як де Метр, в захопленні від неї; інші, як Беккаріа, ставляться до неї з огидою. Гільйотина - це згущення закону; вона зветься «мствивою»; вона не нейтральна і не дозволяє залишатися нейтральним і вам. Хто бачить її, той тремтить найтаємничішим з тремтінь. Всі соціальні питання ставлять свої питальні знаки навколо цього ножа. Ешафот,- це привид. Ешафот не зруб; ешафот не машина; ешафот не інертний механізм, зроблений з дерева, заліза та мотуззя. Здається, ніби він - якась істота, що має свою власну похмуру ініціативу. Цей зруб, можна сказати, бачить; цей механізм - розуміє; це дерево, це залізо, ці мотузки - хочуть. У жахливому маренні, викликаному його присутністю, ешафот здається жахливою істотою, яка втручається в те, що вона робить. Ешафот - спільник ката; він жере, він годується м’ясом, він п’є кров. Ешафот неначе потвора, сфабрикована суддею і теслярем; мара, яка, здається, живе страшним життям, зробленим з усіх смертей, що їх вона заподіяла.

Отож, враження залишилось жахне і глибоке. На другий день після страти і багато ще днів потім єпіскоп мав пригнічений вигляд. Ясність, майже силована, траурного моменту зникла; його переслідувала примара соціального правосуддя. Єпіскоп, який після всіх своїх вчинків відчував таке променясте задоволення, тепер, здавалось, дорікав собі. Моментами вій говорив сам з собою і півголосом белькотів якісь похмурі монологи. Ось один з них, підслуханий увечері його сестрою:

«Я не думав, що це так жахливо. Помилкою буває, коли людина заглиблюється в божі закони настільки, що не помічає законів людських. Над смертю властен тільки бог. З якого права доторкаються люди до цієї невідомої речі?»

З часом ці враження пом’якшали і, імовірно, стерлися зовсім. Спостерігли, однак, що єпіскоп відтоді став обминати площу, де відбулася страта.

Єпіскопа Міріеля всяку хвилину можна було покликати до ліжка хворого або вмираючого. Він знав, що тут - найважливіший його обов’язок і найбільша робота для нього. Родинам удівців і сиріт не треба було навіть кликати його, бо він приходив сам. Він умів довгими годинами мовчки сидіти біля чоловіка, який утратив кохану дружину, або біля матері, що втратила дитину. Але як знав він, коли треба мовчати, так знав він і коли треба говорити. О, чудовий радник! Він намагався не затерти горе забуттям, а звеличити та вблагородити його надією. «Звертайте увагу на те, як ставитесь ви до померлих», казав він. «Не думайте про того, хто гниє. Придивіться пильніше і в глибині неба побачите живущий вогник вашого любого небіжчика».

Він знав, що віра - здорове начало.²⁴ Він старався заспокоїти людину в розпачі, дати їй раду, показуючи на людину, покірливу долі, і перетворити тугу, що дивиться на могилу, вказуючи їй на тугу, що дивиться на зірку.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
МОНСЕНЬЙОР Б’ЄНВЕНЮ ЗАНАДТО ДОВГО НОСИТЬ СВОЇ СУТАНИ²⁵

Хатнє життя єпіскопа Міріеля було таке саме, як і його громадське життя. Для того, хто міг би спостерігати його зблизька, добровільна бідність, в якій жив єпіскоп Діньський, здалася б значливим і чарівним видовищем.

Як усі старі люди і як більшість мислителів, спав він мало. Цей короткий сон був глибокий. Ранком він з годину зосереджено думав, потім проказував месу, коли в соборі, а коли вдома. Проказавши месу, він снідав житнім хлібом, умоченим в молоко його корів. Потім він працював.

Єпіскоп має дуже багато роботи. Щодня мусить він бачитися з секретарем єпархії - здебільшого каноніком;²⁶ майже щодня - з старшими своїми вікаріями. Йому треба перевіряти конгрегації, видавані привілеї, проглядати цілу священницьку книгарню - молитовники, єпархіальні катехизиси, часослови тощо, писати пастирські послання, затверджувати проповіді, мирити кюре з мерами, займатись церковною кореспонденцією і кореспонденцією адміністративною. З одного боку в нього - держава, з другого - святий престол,²⁷ - справ тисяча.

Час, який залишався йому від цієї тисячі справ, від церковних відправ і від його молитовника, він віддавав насамперед бідним, хворим і засмученим людям; а той час, що залишали йому засмучені, хворі та бідні люди, віддавав роботі. Він то копався в своєму садку, то читав і писав. Обидва ці гатунки роботи він називав одним словом «садівникувати». «Розум - це сад», говорив він.

Опівдні, якщо була хороша погода, він виходив з дому й гуляв пішки по місту чи поза містом, часто відвідуючи найбільш убогі халупи. На прогулянці його бачили завжди самого. Він ішов, спустивши очі, замислений, спираючись на довгу палицю, вдягнений у своє тепле, фіолетового кольору, пальто, узутий у фіолетові панчохи та грубі черевики, в плоскому капелюсі з золотими жолудями на трьох ріжках.

Скрізь, де він показувався, бувало свято. В його появі було щось, що зогрівало й приносило світло. Старі і діти виходили з своїх дверей назустріч єпіскопові так, немов вони зустрічали сонце. Він благословляв, благословляли і його. Будинок його показували всякому, хто мав нужду в чомусь.

Подекуди він зупинявся, розмовляв з малими хлопцями та з малими дівчатами і всміхався до матерів. Коли у нього були гроші, він завітав до бідних; коли грошей у нього не бувало, відвідував багатих.

Носячи дуже довго свої сутани і не бажаючи, щоб люди помічали це, він не виходив у місто інакше, як у своєму ватному пальто фіолетового кольору. Влітку йому бувало трохи незручно в ньому.

Повернувшись додому, він обідав. Обід скидався на сніданок.

Пів на дев’яту він вечеряв з сестрою, а мадам Маглуар, стоячи позаду їх, прислуговувала їм. Не було нічого скромнішого за ці вечері. Зате коли в єпіскопа вечеряв хтось з його кюре, мадам Маглуар користувалась з цієї нагоди, щоб почастувати монсеньйора якоюнебудь чудовою озерною рибою або прекрасною дичиною з гір. Кожен кюре бував приводом для доброї вечері; єпіскоп дозволяв це. В інших випадках звичайне меню його складалося тільки з варених у воді овочів та супу на олії. В зв’язку з цим у місті говорили: «Коли єпіскоп не їсть, як кюре, він їсть, як трапіст»²⁸.

Повечерявши, він з півгодини розмовляв з мядмуазель Батістіною і з мадам Маглуар, після чого йшов у кімнату до себе й писав то на окремих аркушиках паперу, то на полях якогось фоліанта.²⁹ Єпіскоп був людина освічена і до певної міри - вчена. Він залишив по собі п’ять чи шість досить цікавих рукописів, між іншим дисертацію на стих у книзі Буття:³⁰ «Спочатку дух божий ширяв над водами». Він порівнює його з трьома текстами: арабським стихом, де сказано: віяли вітри божі; з Йосифом Флавієм, який, говорить: вітер згори поринув на землю, і нарешті з халдейським³¹ переказом Онкелоса, де маємо: вітер, посланий богом, віяв над поверхнею вод. В іншій дисертації він розглядає богословські твори Гюго, єпіскопа Птолемаіського - прадіда автора цієї книги, і встановлює, що цьому єпіскопові належать різні твори, опубліковані, в минулому сторіччі під псевдонімом Барлейкура.

Іноді, під час читання і незалежно від того, яка книга була у нього в руках, він раптом глибоко замислювався і виходив з своєї замисленості тільки для того, щоб написати кілька рядків на полях цієї книги. Такі рядки часто не стоять у жодному зв’язку з змістом книги, в якій вони містяться. Перед нами - нотатка, написана на полях одного тома in quarto³² під назвою «Листування лорда Жермена з генералами Клінтоном, Корнвалісом і адміралами на стоянці в Америці. Продається у Версалі, в книгарні Пуансо, і в Парижі, в книгарні Піссо, Августінська набережна».

Ось ця нотатка:

«О ти, кого

Екклезіаст називає всемогутнім, книга Маккавеїв називає творцем, Послання до ефесян називає волею, Баррух називає безмірністю, Псалми називають мудрістю та істиною, Іоан називає світлом, Книга Царств - господом, Книга Виходу називає провидінням, Левіт називає святістю, Ездра називає правосуддям, творення твої називають богом, людина називає отцем. Але Соломон називає тебе милосердям, і це - найкраще з твоїх імен».

Щось о дев’ятій годині обидві жінки йшли в свої кімнати на другому поверсі, до ранку залишаючи єпіскопа самого на першому.

Тут ми мусимо дати точне уявлення про будинок пана єпіскопа Діньського.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
НА КОГО ЗВІРЯВ ВІН ОХОРОНУ СВОГО БУДИНКУ

Будинок, де він жив, мав два поверхи. Па першому поверсі було три кімнати, три кімнати - на другому, над ними - горище. За будинком був садок у чверть арпана³³ завбільшки. Жінки займали другий поверх; єпіскоп жив унизу. Перша кімната, двері з якої виходили просто на вулицю, правила йому за їдальню, друга кімната була його спальнею, третя - молельнею. Не можна було вийти з молельні, не пройшовши через спальню, і вийти з спальні, не пройшовши через їдальню. У глибині молельні був закритий альков з ліжком у ньому для гостя. Єпіскоп віддавав це ліжко сільським кюре, яких парафіальні справи або потреби приводили до Діня.

Аптека госпіталя, маленька прибудова до дому, що виходила в сад, була перероблена в кухню і комору.

Крім того в садку був ще корівник - колись кухня при госпіталі. В ньому єпіскоп тримав двох корів. Хоч скільки молока давали вони, він незмінно половину його посилав щоранку хворим. «Я віддаю мою десятину», казав він.

Його кімната була досить велика, і огріти її в холодну пору було важко. Дрова в Діні коштують дорого, і єпіскопові спало на думку влаштувати в корівнику окрему кімнатку, відгородивши її дошками. Там проводив він вечори, коли на дворі стояли великі морози. Це помешкання він називав своїм «зимовим салоном».

У зимовому салоні, як і в їдальні, не було інших меблів крім непофарбованого квадратного стола і чотирьох плетених з соломи стільців. Їдальню, крім того, оздоблював ще старий буфет, пофарбований у рожеве клейовою фарбою. З такого ж буфета, вкритого білими скатертинками та підробленим мереживом, єпіскоп зробив собі престол, що прикрашав його молельню.

Його заможні сповідальниці і побожні діньські жінки часто складались, щоб улаштувати гарний новий престол у модельні монсеньйора, а він, узявши гроші, кожен раз роздавав їх бідним. «Найкращий престол,- говорив він,- це душа втішеного нещасливця, який складає подяку богові».

В його модельні були два солом’яні стільці, а в його спальні - солом’яне крісло. Якщо йому коли-не-коли випадало приймати в себе враз по сім-вісім одвідувачів - префекта, або генерала, або штаб гарнізонного полку, або кілька учнів місцевої семінарії - доводилось приносити стільці з зимового салону, з молельні і крісло з спальні. Таким способом для гостей можна було зібрати до одинадцяти сидінь. Для кожного нового гостя забирали всі меблі з якоїсь кімнати.

Траплялось іноді, що гостей сходилось чоловік дванадцять. Тоді єпіскоп приховував ніяковість становища, стоячи перед каміном - взимку або прогулюючись по садку - влітку.

Був, правда, ще один стілець в алькові, але наполовину без соломи, і мав він лише три ніжки, так що міг стояти тільки притуленим до стінки. Була ще глибока, дуже велика, зручна кушетка, колись позолочена й укрита шовком, в кімнаті мадмуазель Батістіни. На другий поверх підняти її могли тільки крізь вікно, бо сходи були занадто вузькі, і тому рахувати кушетку в числі меблів не доводилось.

Мадмуазель Батістіна мріяла про можливість придбати салонний гарнітур червоного дерева, укритий жовтим утрехтським оксамитом, з розетками, і канапу. Але такі меблі коштували б щонайменше п’ятсот франків; мадмуазель же Батістіні протягом п’яти років удалось заощадити тільки сорок два з половиною, і вона кінець-кінцем відмовилась від свого проекту. Кому ж, проте, щастить досягти свого ідеалу?

Важко уявити собі щось простіше за спальню єпіскопа. Двері, які правлять і за вікно, виходять у сад; навпроти дверей - ліжко, залізне госпітальне ліжко під балдахіном з зеленої саржі; приховане ліжком, за завісою - туалетне приладдя, яке викриває старі звички до елегантності світської людини. Двоє дверей: одні, біля каміна, до молельні; другі, біля бібліотеки, до їдальні. Бібліотека - велика засклена шафа, повна книжок. Камін - з дерева, пофарбованого під мармур, здебільшого - без вогню. В каміні пара залізних підставок під дрова, прикрашених вазами з колись посрібленими гірляндами - своєрідна єпіскопська розкіш. Над каміном - мідне розп’яття, з якого зійшло срібло, на фоні чорного потертого оксамиту, заведеного в дерев’яну, що була колись позолоченою, рамку. Біля дверей у сад - великий стіл з чорнильницею, де купою лежать різні папери і товсті книжки. Перед столом - плетений стілець. Перед ліжком - налой, принесений з молельні.

На стіні, з обох боків ліжка, висіли два портрети в овальних рамках. Написи маленькими позолоченими літерами на полотні вказували, кого портрети зображали: один - абата Шаліо, єпіскопа Сен-Клодського; другий - абата Турто, головного вікарія Агдського, абата Гран-Шанського, з Шартрської єпархії. Діставши цю кімнату в спадщину від хворих госпіталя, єпіскоп застав у ній ці картини й залишив тут. То були священики, можливо - жертводавці, а тому він і шанував їх. Про цих осіб єпіскоп знав лише те, що обоє вони були призначені королем, один в свою єпархію, другий в свою парафію, в один і той же день - 27 квітня 1785 року. Коли мадам Маглуар зняла портрети, щоб витерти з них порох, єпіскоп виявив цю деталь, написану вицвілим чорнилом на пожовклому від часу квадратику паперу, прикріпленому чотирма облатками ззаду портрета абата Гран-Шанського.

На вікні його кімнати висіла старовинна завіса з грубої вовняної матерії, яка стала такою старою, що мадам Маглуар, уникаючи витрат на нову, мусила зробити шов на самій середині її. Цей рубець мав форму хреста, і єпіскоп часто звертав на нього увагу гостей.

- Як це гарно! - говорив він.

Всі без винятку кімнати в будинку, і на першому, і на другому поверсі, були побілені вапняним молоком, як то роблять по казармах та госпіталях.

Останніми роками, як ми побачимо далі, мадам Маглуар під клейовим папером знайшла малюнки, що прикрашали кімнату мадмуазель Батістіни. Перше ніж стати госпіталем, цей будинок був буржуазною квартирою. Звідси й ці прикраси. Підлога в кімнатах була вистелена червоними цеглинами, що їх мили щотижня. Перед усіма ліжками лежали солом’яні циновки. Взагалі, весь будинок, який доглядали дві жінки, згори донизу був зразком ідеальної чистоти. То була єдина розкіш, яку дозволяв собі єпіскоп. «Це нічого не відбирає від бідних», говорив він.

Треба, проте, признатись, що з колишнього добра у нього залишалося шість столових приборів і один ополоник. Мадам Маглуар щодня з насолодою дивилась, як вони блищать на білій скатертині з грубого полотна. Єпіскопа Діньського ми змальовуємо таким, яким він був у дійсності, і через те повинні додати, що він не раз казав: «Мені важко було б відмовитись їсти на сріблі».

До цього срібла треба додати ще два великі масивні срібні свічники, одержані ним у спадщину від однієї з своїх бабусь. Ці свічники з встромленими в них восковими свічками стояли звичайно у єпіскопа на каміні. Коли в нього обідав хтось, мадам Маглуар запалювала свічки й ставила свічники на стіл.

Над ліжком єпіскопа, коло узголов’я, була маленька стінна шафа, куди мадам Маглуар щовечора ставила й замикала на ключ шість срібних столових приборів і ополоник. Треба тільки сказати, що ключ з шафи ніколи не виймали.

Сад, трохи попсований згаданими нами досить некрасивими будівлями, складався з чотирьох навхрест розташованих алей, які сходились біля колодязя в центрі. Ще одна алея йшла навколо саду попід білим муром. Між цими алеями лежали чотири пло- щадки, обсаджені самшитом. На трьох з них мадам Маглуар розводила овочі; на четвертій єпіскоп посадив квіти. Подекуди в садку росли фруктові дерева. Одного разу мадам Маглуар з добродушною насмішкою сказала єпіскопові:

- Ви ж з усього маєте якусь користь, монсеньйор. А ось ця площадка пропадає зовсім марно. Краще було б зривати з неї салат, ніж букети.

- Ви помиляєтесь, мадам Маглуар,- відповів єпіскоп.- Прекрасне дає таку ж користь, як і корисне. А може й більшу,- додав він, помовчавши.

Ця площадка, де було три чи чотири грядки, цікавила єпіскопа майже так само, як і його книги. Він охоче проводив там годину-другу, підрізаючи сучки, виполюючи траву й роблячи в землі дірки, куди вік клав насіння. До комах він ставився не так вороже, як, мабуть, хотів би того садівник. Не мав він жодних претензій знати ботаніку; йому були невідомі ні класи, ні види; він і не думав робити вибір між Турнефором і натуральним методом; він не висловлювався ні за тичинки проти прозябців, ні за Жюсьє проти Ліннея. Він не вивчав рослин; він просто любив квіти. Він дуже поважав учених, але ще більше поважав невчених і, ніколи не відмовляючись від цих двох пошан, щовечора поливав улітку свої грядки з бляшаної, пофарбованої в зелене, поливальниці.

У будинку не було жодних дверей, які замикались би на ключ. Двері з їдальні, що виходили безпосередньо на соборну площу, мали колись замки та засуви, як двері тюрми. Єпіскоп звелів зняти всі ці запори, і двері, і вночі і вдень, замикались тільки на клямку. Всякому прохожему, хоч якої б пори він не йшов, треба було лише штовхнути їх, щоб відчинити. Спочатку обох жінок дуже непокоїло це, і монсеньйор Діньський сказав їм: «Замовте засуви на ваші двері, коли вам так хочеться». Вони скінчили тим, що стали поділяти його довірливість, або принаймні поводитися так, ніби поділяли її. Тільки мадам Маглуар відчувала час від часу страх. Щодо єпіскопа, то пояснення або, в усякому разі, вказівки на його погляди в цьому питанні дають нам такі три рядки, написані ним на полях однієї з сторінок біблії: «Ось різниця: двері лікаря ніколи не повинні бути зачинені, двері священика повинні бути завжди відчинені».

В другій книзі під назвою «Філософія медичних знань» він написав іншу нотатку: «Хіба ж я не медик, як і вони? У мене теж є мої хворі; поперше, це - їхні пацієнти, яких вони називають хворими, а потім мої власні, яких я називаю нещасними».

Ще в іншому місці він писав: «Не питайте імени в того, хто просить дати йому притулок. Притулку потребує насамперед той, кому заважає його ім’я».

Одного разу якийсь достойний кюре (чи то з Кулубру, чи то з Помп’єрі), намовлений мадам Маглуар, надумав спитати, чи певний монсеньйор, що не робить трохи необачно, день і ніч залишаючи двері відчиненими, і чи не боїться він, що кінець-кінцем у будинку, який так погано охороняють, може трапитись якесь нещастя? Єпіскоп з ласкавою серйозністю доторкнувся до його плеча й відповів: «Nisi dominus custodierit domum, in vanum vigilant qui custodiunt eam».³⁴ Потім він почав говорити на іншу тему.

Він любив казати: «Існує відвага священика, як існує й відвага драгунського полковника. Тільки,- додавав єпіскоп,- наша відвага повинна бути спокійною».

РОЗДІЛ СЬОМИЙ.
КРАВАТ

Тут природно знаходить собі місце один факт, і ми повинні не обминути його, бо він належить до тих, які найкраще показують, що то за людина був єпіскоп Діньський.

Після розгрому банди Гаспара Беса, що грабувала в Олліуль-ських ущелинах, один з його помічників, Крават, втік і знайшов собі притулок у горах. Один час він, разом з іншими бандитами - рештками зграї Гаспара Беса - ховався в Ніцькому графстві, потім перейшов до П’ємонта і несподівано знову з’явився у Франції, біля Барселонети. Його бачили спершу в Жозьєрі, а потім в Тюілі. Він ховався в печерах Жуг де л’Егль, а звідти ярами Юбей та Юбейєт спускався до хуторів і сіл. Він доходив аж до Амбрена, а однієї ночі вдерся в тамтешній собор і пограбував його ризницю. Його розбої доводили край до розпачу. На його сліди навели жандармів, але все було марно. Він завжди вислизав від них, а іноді давав збройну відсіч. То був сміливий негідник. У розпалі викликаного ним терору туди прибув єпіскоп. Він об’їжджав Шатларську область. Коли він приїхав, до нього з’явився мер і радив йому повертати назад. Крават володів горами аж до Арша і по той бік його. Навіть з конвоєм подорожувати було тут небезпечно. Це значило б даремно рискувати життям трьох чи чотирьох нещасних жандармів.

- То поїду без конвою,- сказав єпіскоп.

- Чи уявляєте ви собі становище, монсеньйор? - скрикнув мер.

- Уявляю настільки, що категорично відмовляюся від жандармів і вирушаю звідси через годину.

- Вирушаєте?

- Вирушаю.

- Самі?

- Сам.

- Ви не зробите цього, монсеньйор.

- Там, у горах,- сказав єпіскоп,- є невеличка, убога парафія, якої я не бачив уже три роки.- То - мої добрі друзі. Лагідні, чесні чабани. Вони володіють однією козою на тридцятеро тих, що стережуть. Вони роблять дуже гарні мотузки з вовни різних кольорів, і грають гірські пісні на маленьких флейтах з шістьма отворами. Вони потребують, щоб з ними час від часу говорили про бога. Що скажуть вони про єпіскопа, який лякається? Що скажуть вони, якщо я туди не поїду?

- Але розбійники, монсеньйор...

- Ай правда. Маєте рацію - мовив єпіскоп.- Я можу зустріти їх. Вони теж повинні мати потребу, щоб з ними порозмовляли про бога.

- Але ж це - банда, монсеньйор! Зграя вовків.

- І саме цієї зграї бог може й ставить мене пастирем, пане мер. Кому відомі путі провидіння?

- Вони пограбують вас, монсеньйор.

- У мене нема нічого.

- Уб’ють вас.

- Уб’ють старого священика, який бурмотить свої молитви? Навіщо це їм?

- О, боже мій! А що, як ви зустрінетеся з ними?

- Я попрошу їх пожертвувати на моїх бідних.

- Бога ради, не їдьте, монсеньйор! Ви рискуєте своїм життям.

- Невже справа тільки в цьому, пане мер? - спитав єпіскоп...- Я живу не для того, щоб охороняти моє життя, а для того, щоб охороняти душі.

Довелося дозволити йому робити так, як він хотів. Він поїхав у супроводі одного лише хлопчика, який погодився бути провідником. Про упертість його дізналися всі в тій місцевості, і вона налякала багатьох.

Єпіскоп не взяв з собою ні сестри, ні мадам Маглуар. Проїхавши гори верхи на мулі, він не зустрів дорогою нікого і цілий та неушкоджений добрався до своїх «добрих друзів» чабанів. У них він прожив два тижні, проповідуючи, відправляючи обряди, повчаючи.

Перед від’їздом він вирішив відправити молебень в єпіскоп- ському уборі й сказав про це кюре. Але як його зробити? Там не було жодної частини єпіскопського одягу. В його розпорядженні була тільки вбога сільська ризниця з кількома старими ризами з приношеного шовку, оздобленими дешевим галуном.

- Дарма! - сказав єпіскоп.- Оголосімо все ж таки про молебень під час проповіді, пане кюре. Все влаштується.

Почали шукати по сусідніх церквах. Але всіх пишнот тих скромних парафій не вистачило б навіть на те, щоб пристойно одягти хоча б одного соборного півчого.

Поки вони шукали виходу з цього скрутного становища, двоє нікому невідомих вершників, які зараз же поїхали назад, привезли священикові для пана єпіскопа великий ящик. Ящик відкрили. Там лежали парчева єпіскопська мантія, оздоблена діамантами митра,³⁵ архієпіскопський хрест і розкішна патериця - весь архірейський убір, місяць тому викрадений з ризниці Амбренської церкви. В ящику був ще клапоть паперу з написом: «Кроват монсеньйорові Б’єнвеню».

- Казав же я, що все влаштується,- промовив єпіскоп і, посміхаючись, додав: - Хто задовольняється стихарем кюре, тому бог посилає мантію архієпіскопа.

- Монсеньйор,- бурмотів, похитуючи головою і собі посміхаючись, кюре,- бог... або диявол.

Єпіскоп пильно глянув на священика і владним тоном повторив:

- Бог!

Коли він повернувся до Шатлара, всі дивились на нього з цікавістю. В будинку шатларського кюре він застав мадмуазель Ба- тістіну з мадам Маглуар, які дожидали його, і сказав своїй сестрі:

- Ну, хіба ж я не мав рацію? Бідний священик вирядився до бідних верховинців з порожніми руками, а повертається звідти з повними. Від’їжджаючи, я віз з собою тільки надію на бога, а привіз скарби собору.

Увечері перед сном він сказав ще:

- Не будьмо ніколи боятися ні злодіїв, ні вбивць. Це - зовнішні, дрібні небезпеки. Ми повинні боятись себе самих. Забобони - ось злодії, пороки - ось убивці. Великі небезпеки в нас самих. Не зважаймо на те, що загрожує нашій голові або нашому гаманцеві. Будьмо думати лише про те, що загрожує нашій душі.- І, повернувшись до сестри, додав: - Сестро, священик ніколи не повинен уживати будьяких заходів обережності проти свого ближнього. Те, що робить наш ближній, дозволяє йому робити бог. Обмежімось молитвою, коли нам здається, що на нас насувається якась небезпека. І будьмо молити бога не за нас, а за нашого брата, просячи не дозволяти йому согрішити через нас.

А втім, такі пригоди траплялися з ним рідко. Ми розповідаємо про ті, за які знаємо. Здебільшого ж життя його проходило так, що він завжди в один і той самий час робив ті самі речі. Місяць прожитого ним року був подібний до години прожитого, ним дня.

Щодо долі «скарбів Амбренського собору», то ми опинились би в скрутному становищі, як би нас стали розпитувати з приводу цього. То були чудові речі, дуже привабливі і дуже підходящі, щоб украсти їх на користь бідних. Та їх же і вкрали вже. Одна половина їхніх пригод закінчилася. Тепер залишилося тільки змінити напрямок грабунку й скерувати його у бік бідних, до яких було недалеко. Ми, проте, нічого не твердимо категорично. Тільки в паперах єпіскопа знайдено досить неясну нотатку, яка стосується, мабуть, цієї справи і зредагована так: «Питання полягає в тому, повинні вони повернутись до собору чи до госпіталя?»

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ.
ФІЛОСОФІЯ ПІСЛЯ ВИПИВКИ

Сенатор, про якого говорилось вище, був людина досвідчена і простував своїм шляхом, не збочуючи перед перепонами, що постають на дорозі і звуться сумління, присяга, справедливість, обов’язок. Він ішов прямо до мети і ні разу не зупинився на путі свого поступу та свого інтересу. Це був колишній прокурор, розпещений успіхом, зрештою зовсім не зла людина, яка робила всі можливі для неї послуги своїм синам, своїм зятям, своїм родичам, навіть друзям і розважливо брала від життя всі його гарні сторони, використовувала слушні нагоди та щасливі для себе випадковості. Решта людей здавались йому досить дурними. Він був розумний і освічений, якраз настільки, щоб вважати себе учнем Епікура, хоч у дійсності був, може, тільки виплодом Піго-Лебрена. Він любив посміятися з «вічних питань» та «химерних дурниць» єпіскопа. Іноді, з виглядом люб’язної вищості, сміявся з них навіть у присутності самого єпіскопа Міріеля.

З нагоди якоїсь півофіціальної церемонії граф *** (цей сенатор) і єпіскоп Міріель обідали у префекта. За десертом сенатор, трохи вже повеселілий, але зберігаючи асе ж таки гідність, вигукнув:

- Побалакаймо, чорт візьми, пане єпіскоп! Сенаторові і єпіскопу важко глянути один на одного і не підморгнути. Обоє ми - авгури.³⁶ Я зроблю вам одне признання. У мене своя власна філософія.

- І ви маєте рацію,- відповів єпіскоп.- Як філософствуєш, так і спиш,³⁷ а спите ви на розкішному ложі, пане сенатор.

- Не будьмо лихословити,- зауважив підохочений сенатор.- Так ось я заявляю вам, що маркіз Д’Аржан, Піррон, Гобс і Нажон зовсім не шахраї. У мене в бібліотеці - всі мої філософи з золотими берегами.

- Як і самі ви, пане граф,- перебив його єпіскоп.

- Я ненавиджу Дідро,- вів далі сенатор.- Це - ідеолог,³⁸ фразер і революціонер, який на споді душі вірить у бога, і ще більший оченашник, ніж Вольтер. Вольтер висміяв Недгама і був неправий, бо угрі Недгама доводять, що бог - непотрібний. Крапля оцту на ложку тіста заступає fiat lux.³⁹ Уявіть собі краплю буйнішу, а ложку - більшого розміру, і ось вам - світ. Людина - це угор. Навіщо ж тоді Вічний Отець? Гіпотеза про Єгову втомлює мене. Вона підходить тільки для голодних, які будують собі надхмарні замки. Геть це велике Все, що надокучає мені! Хай живе Нуль, який дає мені спокій! Щоб виговоритись до кінця і, як годиться, сповідатися вам, як моєму пастиреві, признаюсь, що я - людина розсудлива. Я не захоплююся, мов божевільний, вашим Христом, який по всіх усюдах проповідує зречення та жертви. Це - порада скнари жебракам. Зрекатись! Чому? Жертвувати! Навіщо? Я не бачив, щоб один вовк жертвував собою заради щастя іншого вовка. Зберігаймо ж нашу натуру. Ми стоїмо на самій вершині гори; хай же й філософія в нас буде найвища. Яка користь перебувати нагорі й не бачити далі кінчика носа? Живімо весело! Життя - це все. Я не вірю жодному слову про те, ніби людина має якусь будучину в іншому місці - вгорі, внизу, десь інде. А мені рекомендують жертви та зречення; я мушу думати про все, що роблю; сушити собі мозок питаннями про добро та зло, про справедливе та несправедливе, про fas і nefas.⁴⁰ А чому? Тому, що я повинен буду складати звіт про мої вчинки. Коли? По смерті. Яка прекрасна мрія! Впіймають мене після смерті! Змусьте ви тінь схопити рукою жменю пороху. Ми - посвячені і підняли вже покривало Ізіди;⁴¹ так скажімо ж правду: нема ні добра, ні зла; все - тільки зростання. Давайте шукати реального. Будьмо копати все. Дійдемо до самого споду, чорт візьми! Треба винюшити істину, перекинути все під землею, але знайти її. І тоді вона дасть вам радість і насолоду. Тоді ви стаєте дужим і починаєте сміятись. Я - людина прямолінійна. Безсмертя людське - нісенітна вигадка, пане єпіскоп. О, чудова обіцянка! Ану, звіртеся на неї! Адам он повірив. Ти - душа, ти будеш ангелом, матимеш блакитні крила за плечима. Допоможіть мені - це ж Тертуліан каже, що блаженні перелітатимуть з зірки на зірку? Нехай. Стануть, значить, міжзоряними кониками. І ще бачитимуть бога. Та-та-та! Дурниці - всі ці раї. Бог - колосальна нісенітниця. Я не напишу цього в офіціальній газеті, звичайно; але скажу пошепки приятелям. Inter pocula.⁴² Пожертувати землею для рая це значить пустити з рук здобич для тіні. Бути обдуреним нескінченністю! Ні, я не такий дурень. Я - ніщо. Моє ім’я - граф Ніщо, сенатор. Чи існував я перед своїм народженням? Ні. Житиму я після своєї смерті. Ні. Хто я? Трохи пороху, накопиченого моїм організмом. Що робити мені на цій землі? Маю вибирати. Страждати чи тішитись життям? До чого приведе мене страждання? До небуття. Але я буду страждати. До чого приведуть мене втіхи? Теж до небуття. Але я тішитимусь. Я зробив мій вибір. Треба або їсти, або бути з’їденим. Я їм. Краще бути зубами, ніж травою. Така моя мудрість. А після того нехай буде що буде. Гробокоп - тут; для всіх нас приготований Пантеон; все впаде у величезну яму. Скінчено. Finis.⁴³ Цілковита ліквідація. Це - місце, де зомлівають. Смерть є смерть, повірте мені. Невже там є хтонебудь, хто має щось мені сказати? Та я сміюсь, тільки подумавши про це. Вигадки мамок. Хоха для дітей, Єгова для дорослих. Ні; наше майбутнє - ніч. По той бік ями є тільки рівні між собою ніщо. Були ви Сарданапалом чи Венсеном де Поль .. це - однаковісінькі ніщо. Ось де правда. Отож, насамперед - живіть. Користайтеся вашим я, поки його маєте. Кажу ж вам, пане єпіскоп, у мене є моя власна філософія і мої філософи. Я не дозволю пошити мене в дурні теревенями. Але дечого потребують ті, хто внизу: різні там бродяги, злидарі нещасні. Їх напихують легендами, химерами, душею, безсмертям, раєм, зорями. І вони жують усе це. Вони кладуть це на свій сухий хліб. Хто не має нічого, у того є боженька. Це, безперечно,- найменше. Я не заперечую, але для себе залишаю Нежона. Боженька придатний тільки для народу.

Єпіскоп заплескав у долоні.

- Оце так промова! - скрикнув він.- Справді, цей матеріалізм - чудова і чудодійна річ.⁴⁴ Не визнає його тільки той, хто не хоче. І дійсно, матеріаліста не обманеш. Він не дозволить заслати себе так по-дурному, як заслали Катона, побити камінням, як Етьєна, або спалити живцем, як Жанну Д’Арк. Ті, хто зуміли виховати в собі цей прекрасний матеріалізм, мають радість почувати себе безвідповідальними і думати, що вони спокійнісінько можуть поглинати все: посади, бучні звання, чесно і нечесно здобуту владу, зрекатись своїх поглядів, коли їм це вигідно, зраджувати, коли це дає їм якусь користь, і вважати, що зійдуть у могилу, перетравивши все це. Як воно приємно! Я кажу це не про вас, пане сенатор, але не можу не поздоровити вас. Ви, великі вельможі, маєте, як самі говорите, свою власну і тільки для вас самих філософію: чудову, вишукану, доступну тільки для багатих, гарну під усяким соусом, і яка напрочуд добре присмачує розкоші життя. Цю філософію викопують з глибини і витягають на землю спеціальні шукачі. Але ви - добросерді і не вбачаєте нічого поганого в тому, щоб віра в бога була філософією народу, а гусь з каштанами заступав бідним гиндичку з трюфелями.

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ.
БРАТ В ОПОВІДАННІ СЕСТРИ

Щоб дати уявлення про господарювання в будинку єпіскопа Діньського і про те, як дві святі жінки підпорядковували свої вчинки, свої думки і навіть свої інстинкти дуже лякливих жінок звичкам та намірам єпіскопа, так що йому не доводилося й говорити, виявляючи їх,- ми не можемо зробити нічого кращого, як навести тут лист від мадмуазель Батістіни до пані віконтеси де Буашеврон, її приятельки з дитинства. Лист той - у нас в руках.

Дінь, 16 грудня 18..

Моя люба! Не минає дня, щоб ми не говорили про вас. Така і взагалі у нас звичка, але тепер у нас є ще одна причина для цього. Уявіть собі, що миючи стіни і витираючи з них порох, мадам Маглуар зробила відкриття: тепер обидві наші кімнати, досі замість шпалерів обклеєні старим побіленим вапною папером, не знекрасили б і вашого замку. Мадам Маглуар зідрала весь папір. Під ним виявилось дещо. Мій салон, в якому нема жодних меблів і де ми розвішуємо після прання білизну, має п’ятнадцять футів заввишки, вісімнадцять квадратних футів завбільшки, стеля в ньому розмальована золотою фарбою і з ліпними карнізами, як у вас. Коли тут містився госпіталь, це було прикрито полотном. Панель у ньому часів наших бабусь. Але вам варто було б подивитись на мою кімнату. Мадам Маглуар під наліпленими на стіни принаймні десятьма шарами паперу знайшла малювання, якщо не дуже хороше, то в усякому разі - зносне: Мінерва висвячує на рицаря Телемака; він же - в саду, що назву його я забуваю. Словом, той сад, куди римські дами ходили на одну ніч. Що ж сказати вам ще? У мене є римляни, римлянки (тут одно слово не можна розібрати) і все в такому ж дусі. Мадам Маглуар очистила їх від бруду. Влітку вона полагодить деякі маленькі пошкодження, вкриє знову все лаком, і моя кімната стане справжнім музеєм. Вона ж таки знайшла в одному з кутків дві старомодні дерев’яні консолі. Щоб позолотити їх, просили дванадцять франків, але краще віддати ці гроші бідним. До того ж консолі ці дуже негарні, і я б хотіла мати круглий столик з червоного дерева.

Як і завжди, я дуже щаслива. Брат мій такий добрий! Все, що він має, він роздає бідним та хворим. Живеться нам скрутно. Взимку тут дуже холодно, і треба робити щось для тих, хто мають замало. Опалюємось ми і освітлюємось майже достатньо. Це вже, як бачите, велика приємність.

Брат має свої звички. Він говорить, що єпіскоп мусить бути таким. Уявіть собі, що двері нашого будинку ніколи не зачиняються. Входить кожен, хто хоче, і зараз же потрапляє до брата. Він не боїться нічого, навіть уночі. Це, каже він, його відвага.

Він хоче, щоб я і мадам Маглуар не боялись за нього. Він піддає себе різним небезпекам і не хоче, щоб ми навіть мали вигляд, що помічаємо це. Треба навчитись розуміти його.

Він виходить, коли падає дощ, ходить по воді, подорожує взимку. Він не боїться ні ночі, ні небезпечних шляхів, ні будь- яких зустрічей.

Торік він сам поїхав до краю злодіїв і не схотів узяти нас з собою. Жив там два тижні. Думали вже, що він помер, але, повернувшися, він почував себе добре і сказав: «Ось як мене обікрали!» і відкрив скриню, повну коштовностей, украдених з Амбренського собору, які злодії повернули йому.

На цей раз я не могла утриматись, щоб не погримати на нього, але намагалась говорити тоді, коли диліжанс знімав найбільше шуму і ніхто не міг почути мене.

Спершу я казала собі: «Нема небезпек, які могли б затримати його. Він - невиправна людина». Тепер звикла. Я знаками забороняю мадам Маглуар заперечувати йому. Він рискує, коли хоче. Тоді я беру з собою мадам Маглуар, іду в свою кімнату, молюсь за нього і засипаю. Я спокійна, бо знаю, що в разі з ним трапиться щось, то це буде кінцем і для мене, і я піду до бога разом з моїм братом і моїм єпіскопом. Мадам Маглуар було важче, ніж мені, звикнути до його, як вона зве їх, нерозважностей. Але тепер його не переробиш. Удвох з нею ми молимось, удвох відчуваємо страх і засипаємо. У будинок міг би вільно зайти диявол і робити там, що йому завгодно. Зрештою, чого нам боятися в цьому будинку? З нами завжди є хтось дужчий. Диявол може ввійти, але в нашому будинку перебуває бог.

Цього з мене досить. Братові не треба тепер казати мені ні слова. Я розумію його і так, і ми віддаємо себе на волю провидіння.

Ось як слід жити з людиною великого розуму.

Я запитувала брата в зв’язку з відомостями, які ви хотіли дістати про родину де Фо. Ви знаєте, як добре він все знає і пам’ятає, бо він же залишився дуже переконаним роялістом. Це, дійсно, старовинна нормандська фамілія з Кена. П’ятсот років тому жили такі дворяни Рауль де Фо, Жан де Фо і Тома де Фо, один з яких був власником Рошфора. Останній з них - Гюі-Етьєн-Александр був полковником і ще чимось у легкій кавалерії в Бретані. Дочка його - Марія-Луіза одружилася з Адріеном-Шарлем де Грамон, сином герцога Луі де Грамона, пера Франції, полковника французької гвардії і генерал-лейтенанта в армії. Пишуть їхнє прізвище не однаково: і Faux, і Fauq, і Faoucq.

Моя люба! Припоручіть мене молитвам вашого благочестивого родича - пана кардинала. Ваша мила Сільвані добре зробила, не схотівши витрачати короткий час свого перебування у вас на писання мені. Вона почуває себе добре, працює згідно з вашими бажаннями і все ще любить мене. Більшого я й не хочу. Вона згадала про мене через вас, і я щаслива тим. Здоров’я моє не дуже погано, але я худну щодень більше. Прощайте, місця на папері лишається вже мало, і я мушу покинути вас. Тисяча найкращих побажань.

Батістіна.

P. S. Внук ваш - чарівний. Чи знаєте ви, що незабаром йому буде п’ять років? Вчора він побачив коня в наколінниках і спитав: «Що це в нього на колінах?» Миле дитя! Його молодший брат тягає за собою по кімнатах щітку для підлоги, гадає, ніби це карета, і кричить: «Н-но!»

Як видно з наведеного листа, ці жінки вміли пристосуватись до поведінки єпіскопа з спритністю, властивою жінці, яка розуміє мужчину краще, ніж він сам себе. Єпіскоп Діньський, не зважаючи на свій лагідний і простацький вигляд, чинив іноді величні речі, сміливі та чудові, сам, здавалося, не підозрюючи цього. Жінки тремтіли, але не перешкоджали йому. Іноді мадам Маглуар висловлювала деякі заперечення, але робила це перед, а не після або під час даного вчинку. Ніколи, навіть жестом, не переривали вони розпочатої ним справи. В певні хвилини, хоч єпіскоп і не говорив їм, а може, в цілковитій своїй простоті і сам не усвідомлював того, вони невиразно відчували, що він робить так, як годиться єпіскопові. Тоді то були лише дві тіні в будинку. Вони покірливо служили йому, а коли коритися значило - зникнути, то й зникали. З дивною інстинктивною делікатністю вони знали, що іноді піклування може заважати, і, навіть бачивши його в небезпеці, розуміли - не думки його, а натуру - настільки, що навіть не доглядали його. Вони препоручали його богові.

Правда, Батістіна, як ми тільки но прочитали, казала, що смерть брата буде і її смертю. Мадам Маглуар не казала такого, але знала це й про себе.

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ.
ЄПІСКОП ПІД СВІТЛОМ НЕВІДОМОГО ЙОМУ СВІТИЛА

Не в довгому часі після наведеного на попередніх сторінках листа єпіскоп зробив учинок, на думку всього міста, ще рискованіший, ніж його подорож через ті бандитські гори.

Недалеко від Діня жив сомотньо один чоловік. Цей чоловік, вимовімо зараз же це страшне слово, був колись членом Конвенту.⁴⁵ Звався він Г.

Про конвентиста Г. у маленькому світі - в Діні - говорили з певним жахом. Конвентист - ви ж собі уявляєте! Він нагадував часи, коли всі казали один одному «ти» і говорили «громадянин». Цей чоловік був ледве чи не чудище. Він, правда, не голосував за смерть короля, але майже голосував. То був quasi⁴⁶ царевбивця. Він був страшний. Як воно сталося, що після повернення законних володарів його не судили превотальннм⁴⁷ судом? Його, правда, не стратили б (треба ж бути милостивим), але мусили б засудити на вічне вигнання. То був би, зрештою, приклад; і так далі, і так далі. До того ж він був атеіст, як і всі ті люди... Плітки гусей про яструба.

Та чи був, проте, справді яструбом цей Г.? Був, коли судити з його строгого відлюдництва. Не голосувавши за смерть короля, він не підлягав декретові про заслання⁴⁸ і міг залишатись у Франції.

Жив він на відстані трьох чвертей години ходи від міста, далеко від усяких населених місць, далеко від усякого шляху, в якомусь глухому кутку надзвичайно дикої долини. У нього, переказували, був там клаптик землі і якась нора, барліг. Жодних сусідів, ніяких прохожих. Від того часу, як він оселився в тій долині, стежка, що вела туди, заросла травою. Про ту місцевість говорили неначе про будинок ката.

Єпіскоп, однак, розмірковував і час від часу поглядав на горизонт у тому напрямі, де купка дерев відзначала долину старого конвентиста і казав собі: «Там самотіє душа».

І десь глибоко в думці додавав: «Мушу відвідати його».

Признаємось, однак, що ця думка, з першого погляду така природна, після короткого роздумування здавалась йому дивною, нездійсненною і майже неприємною. Бо, на споді душі, він поділяв загальний погляд, і конвентист - хоч єпіскоп і не усвідомлював ясно цього - викликав у нього почуття, що межує з ненавистю і що його добре віддає слово відчуженість.

А втім, хіба короста у вівці повинна не допускати до неї пастиря? Ні. Але яка вівця!

Добрий єпіскоп був у замішанні. Іноді він ішов було в той бік, потім повертався назад.

Нарешті одного дня в місті розійшлася чутка, ніби якийсь молодий пастух, що прислуговував конвентистові Г., з’явився сюди по лікаря; ніби старий негідник помирає від паралічу і навряд чи переживе ніч. «Хвалити бога!» - додав дехто.

Єпіскоп узяв свою палицю, одяг пальто, щоб прикрити приношену сутану, пояснювали ми, і ще тому, що ввечері міг знятися вітер, і вирушив у путь.

Сонце заходило і стояло майже на обрії, коли єпіскоп прибув до відлученої від суспільства місцевості. Серце його закалатало сильніше, як тільки він побачив, що підійшов до барлогу. Він переступив через рів, переліз через живопліт, увійшов у занедбаний палісадник, досить сміливо зробив кілька кроків і раптом, за бур’янами і високими буйними кущами, побачив житло.

То була низенька, нужденна, маленька, але чиста хатинка, по фасаду якої вився виноград.

Перед дверима, на старому стільці на коліщатах - селянському кріслі - сидів чоловік з білим волоссям і всміхався до сонця.

Біля старого стояв молодий хлопець - пастушок. Він подавав старому миску з молоком.

Поки єпіскоп дивився, старий заговорив:

- Спасибі,- промовив він.- Тепер мені нічого більше не треба.- І його погляд перейшов від сонця до дитини й зупинився на ній.

Єпіскоп ступив наперед. На шум його кроків старий здивовано повернув голову.

- За той час, що я живу тут, до мене приходять уперше,- сказав він.- Хто ви, пане?

- Мене звуть Б’єнвеню Міріель,- відповів єпіскоп.

- Б’єнвеню Міріель! Я чув це ім’я. Це той, кого народ називає монсеньйором Б’єнвеню?

- Це - я.

- То ви, виходить, мій єпіскоп? - злегка всміхнувся старий.

- Трохи.

- Заходьте, пане.

Конвентист простяг єпіскопові руку, але єпіскоп не взяв її. Єпіскоп обмежився тим, що сказав:

- Я радий бачити, що мене обманули. Ви аж ніяк не здаєтесь мені хворим.

- Я незабаром зовсім одужаю, пане,- відповів старий і, помовчавши, додав: - Через три години я помру. Я - трохи медик,-провадив він далі,- і знаю, як приходить остання година. Вчора у мене холонули тільки ступні; сьогодні холод добрався до колін, тепер я почуваю, як він доходить до поперека. Коли він підніметься до серця, я помру. А сонце гарне, правда? Я просив вивезти мене, щоб востаннє поглянути на все. Ви можете говорити зі мною. Це мене ані трохи не втомлює. Ви добре зробили, прийшовши подивитись на людину, яка невдовзі має померти. Добре, що будуть свідки цього моменту. У кожного свої примхи. Мені хотілося б дотягти до світанку, але я знаю, що мені залишилося жити ледве три години. Буде темно. Та що ж з того? Померти - річ проста. Для цього ранок не потрібний. Ну, нехай. Я помру під зоряним небом.

Старий повернувся до пастуха.

- Іди, лягай. Ти не спав цілу ніч і втомився.

Хлопець увійшов у хатинку.

Старий проводив його поглядом і додав, немов до себе:

- Поки він спатиме, я помру. Ці два сни - добрі сусіди.

Єпіскоп не був зворушений так, як, здавалося б, могло бути.

В такій смерті він не почував бога. І скажемо правду - бо маленькі непослідовності великих сердець треба відзначати так, як і все інше - єпіскоп, який так охоче кепкував з свого «преосвященства», був трохи ображений тим, що його не називають монсеньйором. Раптом йому навіть майже захотілось відповісти «громадянином» і звернутись до хворого з буркотливою фамільярністю, досить звичайною в медиків і священиків, але зовсім не властивою йому. Зрештою, ця людина, цей конвентист, цей представник народу був колись могутньою силою на землі. Уперше, може, за все своє життя єпіскоп відчув прилив суворості.

А конвентист дивився на нього з простою сердечністю, в якій, мабуть, можна було розпізнати смирення вмираючої людини.

Єпіскоп же, хоч він і уникав завжди виявляти цікавість, яка, на його думку, межувала з образою, не міг утриматися від того, щоб не розглядати пильно конвентиста. Джерелом його цікавості була не симпатія, і, імовірно, сумління дорікало б за це єпіскопові, як би він мав справу у усякою іншою людиною. Член же конвенту, здавалось йому, був немов поза законом; навіть поза законом милосердя.

Г. тримався спокійно, прямо і говорив дзвінким голосом. Він належав до тих восмидесятилітніх старих, що дивують психологів. В епоху революції багато було таких людей, співрозмірних добі. У цьому старому почувався чоловік випробований. Йому залишалося так мало до смерті, а він зберігав усі рухи здорового. В його ясному погляді, в його твердому голосі, в його міцних порухах плеч було щось, що могло збентежити смерть. Азраіл, ангел смерті в магометан, повернув би назад і подумав, що помилився дверима. Г., здавалося, помирав тому, що сам хотів цього. Агонія його була немов добровільна. Тільки ноги його були нерухомі. Морок держав його саме за них. Ступні його були холодні і мертві, а голова жила всією міццю життя і здавалася зовсім світлою. У цей урочистий момент Г. нагадував короля з відомої східної казки: з мармуровими ногами і живим тулубом.

На землі лежав камінь. Єпіскоп сів на нього. Розмова почалась ex abrupto.⁴⁹

- Поздоровляю вас,- сказав єпіскоп тоном докору.- Ви все ж таки не голосували за смерть короля.

Конвентист нібито не помітив прихованої гіркоти в слові «все ж таки». Він відповів, і усмішка зійшла з його обличчя:

- Не дуже поздоровляйте мене, пане: я таки голосував за смерть тирана.

Суворий тон відповів на тон строгий.

- Що хочете ви сказати? - спитав єпіскоп.

- Я хочу сказати, що в людей є один тиран - темнота. І я голосував за смерть цього тирана. Цей тиран породив королівську владу, яка є влада облудна, тоді як знання є влада правдива. Людиною повинно керувати тільки знання.

- І совість,- перебив єпіскоп.

- Це - те ж саме. Совість - це природжена нам певна кількість знання.

Монсеньйор Б’єнвеню трохи здивовано слухав цю зовсім нову для нього мову.

- Щодо Луі XVI,- вів далі конвентист,- то я сказав «ні». Я не вважаю себе в праві вбивати людину, але гадаю, що мушу знищувати зло. Я голосував за смерть тирана. Тобто за кінець проституції для жінки, за кінець рабства для мужчини, за кінець темряви для дітей. Голосуючи за республіку, я голосував за все це. Я голосував за братерство, згоду, зорю нового життя. Я допомагав падінню забобонів і помилок. Забобони й помилки впали, і стало світло. Ми звалили старий світ, і старий світ - посудина нещастя - вилившись на рід людський, став урною радості.

- Радості не чистої,- мовив єпіскоп.

- Ви могли б сказати - радості скаламученої, а тепер, після цього фатального повороту до ладу, який називають 1814 роком,⁵⁰ радості зниклої. На горе, робота була не закінчена, я згоден з цим. Ми зруйнували старий режим у вчинках, але ми не могли остаточно витиснути його з ідей. Знищити зловживання - цього замало. Треба змінити звичаї та звички. Млина вже нема, а вітер ще дме.

- Ви зруйнували. Зруйнування може бути корисним, але я проти руйнації, ускладненої гнівом.

- Є гнів і в законі, пане єпіскоп, і гнів закону - це елемент прогресу. Що б не казали, а французька революція є наймогутні- ший крок, що його рід людський зробив від часів з’явлення Христа. Незакінчена - скажете; нехай. Але велична. Вона звільнила всі невідомі соціальні сили. Вона пом’ягшила розуми, вона заспокоїла, втихомирила, вияснила. Вона вилила на землю хвилі цивілізації. Вона була доброю. Французька революція - це коронування людства.

Єпіскоп не міг не прошептати:

- Правда? І 93-й?

Конвентист випростався на своєму стільці з майже похмурою врочистістю і з усією силою, на яку здатний вмираючий, скрикнув:

- А! Ось ви й сказали! 93-й! Я дожидав цього слова. Півтори тисячі років скупчувались хмари. Через п’ятнадцять століть вдарила гроза. Ви віддасте під суд удар грому!

Не усвідомлюючи, мабуть, цього сам, єпіскоп відчув замішання. Він, проте, не втратив зовнішнього спокою і відповів:

- Суддя говорить в ім’я справедливості; священик говорить в ім’я милосердя, яке є вища справедливість. Удар грому не повинен помилятись.- І, пильно дивлячись на конвентиста, він спитав:

- А Луі XVII?

Конвентист схопив єпіскопа за руку.

- Луі XVII? Ага! Кого оплакуєте ви? Невинне дитя? Тоді нехай: я плачу разом з вами. Може, дитя королівського роду? Тоді дозвольте мені подумати. Брат Картуша,⁵¹ невинний хлопчик, який, доки не помер, висів почеплений под пахви на Гревській площі⁵² тільки за те злочинство, що був братом Картуша, викликає в мене не менше жалю, ніж внук Луі П’ятнадцятого, теж невинний хлопець, замордований у Тампльській башті⁵³ за те лиш, що злочинно був внуком Луі XV.

- Мені не подобається зіставлення цих імен, пане,- зауважив єпіскоп.

- Якого саме? Луі XV? Картуша? Ви проти котрого з них?

На момент запанувала мовчанка. Єпіскоп майже шкодував, що прийшов сюди, але разом з тим невиразно відчував якесь дивне хвилювання.

- А, пане священику, не любите ви голої істини! - продовжував колишній член Конвенту.- А Христос любив її. Він узяв бич і вичищав ним храм. Його бич, повний блискавок, грубо говорив істину. Коли він гукав: «Sinite parvulos»,⁵⁴ він не відрізняв будьякого серед малих дітей! Він не церемонився б зблизити сина Варавви з сином Ірода. Невинність сама собі корона, пане. Невинності нема чого бути вашою високістю. Вона однаково велична і в лахмітті, і в геральдичних ліліях.⁵⁵

- Це правда,- тихо сказав єпіскоп.

- І я настоюю на своєму,- вів далі конвентист.- Ви назвали мені Луі XVII. Давайте порозуміємось. Чи будемо ми оплакувати всіх невинних, всі жертви, всіх дітей - і тих, що внизу, і тих, що вгорі? Я згоден. Але тоді, як я казав уже вам, треба йти далі 93-го року і починати сльози далеко перед Луі XVII. Я оплакуватиму разом з вами королівських дітей, якщо ви разом зі мною плакатимете за малими з народу.

- Я плачу за всіма,- сказав єпіскоп.

- Однаково! - скрикнув Г.- І в разі терези мусять нахилитися, нахиляться вони у бік народу. Він страждав довший час.

Знову запанувала мовчанка. Увірвав її конвентист. Він підвівся, спираючись на лікоть, защипнув щоку між великим і вказівним пальцями, як то роблять, коли допитують чи судять, і звернувся до єпіскопа з поглядом, де скупчилась уся енергія агонії. То був майже вибух.

- Так, пане, народ страждає віддавна. А потім, чого це прийшли ви сюди розпитувати мене та розповідати про Луі XVII? Я вас не знаю. Весь час, що я живу в цій країні, я перебував тільки в цьому закутку, нікуди не виходячи і не бачачи нікого, крім того хлопця, який допомагає мені. Правда, ваше ім’я невиразно доходило до мене і, мушу сказати, з не дуже поганою рекомендацією. Але це не має значення: мастаки знають стільки способів запевняти цей добрий народ в усякій небувальщині! До речі, я не чув грюкоту вашої карети. Ви, безперечно, залишили її за гайком, там, де дорога розгалужується. Я вас, повторюю, не знаю. Ви сказали, що ви - єпіскоп, але це не промовляє мені нічого про ваші моральні якості. Одним словом, я знову ставлю вам моє запитання. Хто ви? Ви - єпіскоп; тобто - князь церкви, один з тих позолочених людей з гербами, з великими прибутками,- діньська єпархія дає п’ятнадцять тисяч франків постійних та десять тисяч випадкових, разом двадцять п’ять тисяч; один з тих, які мають кухні, які мають лівреї, які всмак їдять, по п’ятницях розкошують вареною куркою, які пиндючаться в препишних берлінах⁵⁶ з лакеями спереду і ззаду, які мають палаци і катаються у каретах в ім’я Христа, який ходив босий. Ви прелат;⁵⁷ у вас, як і в інших, є рента, палаци, коні, лакеї, добрий харч; все, що задовольняє життя; ви користаєтесь всім цим. Добре. Це промовляє або забагато, або не досить. Воно не показує мені ваших посутніх, властивих вам якостей, а ви ж прийшли сюди, певно, з наміром навчити мене мудрості. З ким я говорю? Хто ви?

Єпїскоп опустив голову і відповів: «Vermis sum».⁵⁸

- Червяк у кареті! - буркнув конвентист.

Тепер поводитись гордо прийшла черга йому, а триматись смиренно - єпіскопові.

- Нехай і так, пане,- лагідно промовив єпіскоп.- Тільки поясніть мені, чим моя карета, що стоїть за два кроки звідси, за деревами; чим мій добрий харч і варені курки, які я їм по п’ятницях; чим мої двадцять п’ять тисяч ліврів річного прибутку; чим мій палац і мої лакеї; - чим усе це доводить, що жалисливість - не чеснота, що милосердя - не обов’язок і що 93-й рік не був невблаганний?

Конвентист провів рукою по чолу, немов хотів зігнати з нього хмару.

- Перше ніж відповідати,- сказав він,- я попрошу вас пробачити мені. Я зробив помилку, пане. Ви - у мене; ви - мій гість. Я мушу бути ввічливим з вами. Ви заперечуєте мої ідеї; мені належало б обмежитись спростовуванням ваших міркувань. Ваше багатство і ваша розкіш - це переваги, які я маю проти вас у нашій суперечці, але тактовність вимагає, щоб я не використовував їх. Обіцяю вам не робити так далі.

- Спасибі,- подякував єпіскоп.

- Повернімось до пояснень, яких ви зажадали від мене. На чому ми зупинилися? Що ви сказали? Що 93-й рік був невблаганний?

- Так, невблаганний,- повторив єпіскоп.- Що думаєте ви про Марата, який плескає в долоні гільйотині?

- А що думаєте ви про Боссює, який правив молебні на подяку за драгонади?⁵⁹

Відповідь була сувора, але вона йшла до мети з неухильністю крицевої голки. Єпіскоп здригнувся. Він не знайшов, що відповісти, але така характеристика Боссює дошкулила його.

Колишній член Конвенту почав задихатись. Задишка агонії, що домішувалася до останніх зітхань, переривала йому голос. Але в очах його зберігалася цілковита ясність духу.

- Побалакаймо ще трохи,- провадив він далі.- Я роблю це з великою охотою. Взятий поза революцією, яка в цілому є колосальний прогрес людства, 93-й рік, на жаль, є реакція.⁶⁰ Ви вважаєте його невблаганним. А вся монархія, пане? Кар’єр - бандит; а як назвете ви Монтревеля? Фук’є-Тенвіль - негідник; а якої ви думки про Ламуаньйон-Бавіля? Маяр - жахливий; а Соль-То- ванн, прошу? Отець Дюшен - жорстокий; а який епітет дасте ви отцеві Летельє? Журдан Галоворіз - страхіття, але менше, ніж маркіз де Лувуа. Пане, пане, я жалію Марію Антуаннету - ерцгерцогиню і королеву, але я жалію й бідолашну жінку гугенотку, яку в 1685 році, за Луі Великого, оголену до поперека, прив’язали до стовпа, а дитину, що її вона годувала, держали на певній відстані від неї. Перса її сповнювались молоком, а серце - тугою. Мале, голодне і зблідле, бачило ці груді, мучилось і кричало. А кат казав жінці, матері і мамці: «Зречися», змушуючи її вибирати між смертю своєї дитини і своєї совісті. Що скажете ви про цю муку Тантала, застосовану до матері? Революція - добре затямте це собі, пане - мала свої причини. Майбутнє простить їй її гнів. Наслідки її - це весь світ, який став кращий. З найжахливіших її ударів народжуються пестощі для роду людського. Я скорочую свої слова. Я зупиняюся. У мене занадто добрі карти. До того ж я вмираю.

І, відводячи погляд від єпіскопа, конвентист закінчив свою думку кількома спокійними фразами:

- Так; грубі вияви прогресу звуться революцією. Коли вони минають, доводиться визнати, що рід людський зазнав жорстокого поводження, але, пішов уперед.

Конвентист не сумнівався, що він узяв один по одному всі душевні окопи єпіскопа. Залишався, проте, ще один, і з цього окопа - останнього ресурса опору монсеньйора Б’єнвеню, вийшло слово, в якому знову з’явилась майже вся грубість початку.

- Прогрес повинен вірити в бога. Добро не може мати нечестивого служителя. Атеіст - поганий проводир людського роду.

Старий представник народу не відповів нічого. Він увесь здригнувся, глянув на небо, і в цьому погляді повільно зродилась сльоза. Коли очі його наповнилися нею, вона потекла по його мертвенно-блідій щоці, і він майже пробелькотів, тихо говорячи до себе і з поглядом, утопленим у безкрай:

- О ти! О, ідеал! Існуєш тільки ти!

Якесь невимовне зворушення охопило єпіскопа.

Помовчавши, старий указав пальцем на небо і сказав:

- Безкрай існує. Він там. Якби в безкраї не було його я, я було б його границею; він не був би безкраєм; іншими словами, його не було б. Отож, він є. Значить є і я. І це я безкраю - бог.

Вмираючий вимовив останні слова голосно і здригаючись в екстазі, неначе він бачив когось. Після того його очі закрились. Зусилля виснажило його. Було очевидно, що за одну хвилину він пережив кілька годин, які залишалось йому жити. Те, що він сказав, наблизило його до смерті. Надходив останній момент.

Єпіскоп зрозумів це. Час не чекав. Він прийшов сюди як священик. Від крайньої холодності він поступово перейшов до крайнього збудження. Він глянув на ці заплющені очі, взяв цю стару, зморщену й холодну, мов лід, руку і нахилився над умираючим.

- Ця година належить богу. Чи не гадаєте ви, що було б шкода, якби зустріч наша була марна?

Конвентист розплющив очі. Поважність, затягувана вже мороком, позначалася на його обличчі.

- Пане єпіскоп,- сказав він з повільністю, що походила, може, більше від свідомості гідності свого духу, ніж від знесилення,- пане єпіскоп, я прожив моє життя в роздумуванні, вченні і в спогляданні. Мені було шістдесят років, коли моя батьківщина покликала мене й наказала мені зайнятись її справами. Я скорився. Були зловживання - я подолав їх; були тиранії - я їх зруйнував; були права і принципи - я проголосив і визнав їх. Нашу територію захоплювали - я захищав її; Франції загрожували - я підставив свої груди. Я не був багатий; тепер я бідний. Я був одним з хазяїв держави. Підвали державної скарбниці були так набиті монетою, що довелося підпирати мури, готові завалитися під вагою срібла та золота. А я обідав на вулиці Арбр-Сек за двадцять два су. Я розідрав покрови на престолі - це вірно, але для того, щоб перев’язати рани батьківщини. Я завжди підтримував поступ людей до світла, а іноді безжально опирався прогресові. В певних випадках я підтримував своїх супротивників - таких, як ви. В Петгемі, у Фландрії, в тому самому місці, де меровінгські королі⁶¹ мали літній палац, є монастир урбаністів, абатство Сен-Клер, який я врятував у 1793 році. Я виконував свої обов’язки, скільки мав на те сили, і робив добро, скільки міг. І після того за мною ганялися, мене переслідували, цькували, чорнили, брали на глум, віддавали на наругу, проклинали, виганяли. Давно вже, з моїм сивим волоссям, я відчуваю, як багато людей вважають, що вони мають право гордувати мною. Нещасній юрбі неуків я здаюся проклятим і, не ненавидячи нікого, я згоджуюсь на цю самотність через ненависть до мене. Тепер мені вісімдесят шість років; я вмираю. Чого вам; треба від мене?

- Вашого благословення,- відповів єпіскоп і схилив коліна.

Коли він підвів голову, обличчя конвентиста було величне: він помер.

Єпіскоп повернувся додому, заглиблений у якісь невідомі нікому думки. Цілу ніч він молився. На другий день дехто з цікавих спробував було говорити з ним про конвентиста Г. Він тільки вказав їм на небо. Починаючи від цього моменту, він подвоїв свою братню ніжність до менших і страждучих.

Всякий натяк на «цього старого негідника Г.» якось особливо турбував його. Ніхто не міг сказати, що зустріч з тим великим духом і відбиток тієї великої совісті на його совісті не відограли певної ролі в його наближенні до довершеності.

Цей «пастирський візит» природно став за привід для бурчання в місцевих гуртках.

- Хіба ж коло узголов’я такого вмираючого - місце для єпіскопа? Очевидно, не можна було сподіватись на навернення його на правильну путь. Всі ці революціонери - єретики. Тоді навіщо ж було іти туди? На що йому там дивитися? Його, напевне, дуже цікавило бачити, як диявол забирає душу.

Одна вдова з тієї надокучливої різновидності, що вважає себе за розумників, звернулась якось до нього з таким дотепом:

- Монсеньйор, всі цікавляться, коли у вашого преосвященства буде червоний ковпак?

- О, це гарний колір! - відповів єпіскоп.- На щастя, ті, хто зневажають його на ковпаку революціонера, шанують його на кардинальській митрі.

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ.
ДЕЯКІ ВИНЯТКИ

Ми дуже рискували б помилитися, якби зробили з цього висновок, що монсеньйор Б’єнвеню був «єпіскоп філософ» або «кюре патріот». Зустріч з колишнім членом Конвенту Г., яку можна було б назвати майже з’єднанням, залишила в ньому почуття якогось подиву, що зробило його ще лагіднішим. От і все.

Хоч монсеньйор Б’єнвеню ще менше був політичним діячем, нам, проте, треба було б, може, указати тут, яку позицію займав він у тогочасних подіях, припустивши, що монсеньйор Б’єнвеню думав будьколи «займати позицію».

Повернімось, отож, на кілька років назад.

Підвищивши Міріеля на єпіскопа, імператор трохи згодом дав йому, разом з кількома іншими єпіскопами, титул барона імперії. Після арешту папи вніч проти 6 липня 1809 року Міріель був закликаний Наполеоном на засідання синоду, що складався з єпіскопів Франції та Італії. Синод той засідав у соборі Паризької богоматері і вперше зібрався 15 червня 1811 року під головуванням кардинала Феша. Преосвящений Міріель був одним з дев’яносто п’яти єпіскопів, які брали в ньому участь. Але він був присутній на одному лише засіданні та трьох чи чотирьох приватних нарадах. Єпіскоп гірської єпархії, який жив так близько від природи, в простих селянських умовах і нестатках, вносив, здавалося, у товариство цих видатних осіб ідеї, що міняли температуру загальних зборів. Він дуже швидко повернувся до Діня. Коли його запитали про причини цього повороту, він відповів:

- Я заважав їм. Завдяки мені до них доходило свіже повітря. Я відогравав серед них роль відчинених дверей.

А другий раз сказав так:

- Що ж ви хочете? Адже ті монсеньйори - князі церкви, а я - лише бідний сільський єпіскоп.

Треба признатись, що він там не сподобався. Раз увечері, бувши в одного з найвизначніших своїх колег, він сказав:

- Гарні дзигарі! Прекрасні килими! Чудові лівреї! Це повинно бути дуже надокучливим! Не хотів би я мати всі ці зайві розкоші, які безнастанно кричали б мені в уші: «Є люди, що голодують! Є люди, що мерзнуть! Є бідні! Є бідні!»

Скажемо мимохідь, що ненависть до розкоші - ненависть неінтелігентна. Таке почуття вимагало б ненавидіти й мистецтво. Правда, у служителів церкви розкіш - поза представництвом і церемоніями - порок. Вона нібито викликає звички, далекі від милосердя. Дуже заможний священик - нісенітниця. Священик мусить стояти близько до бідних. А чи можна безперестанку, день і ніч, стикатися з усіма лихами, з усіма нещастями, з усією нуждою, не маючи й на собі самому хоч трохи тієї бідності, як пилу від роботи? Чи уявляємо ми собі людину біля багаття, якій не було ж жарко? Чи уявляємо ми собі робітника коло горна, в якого жодна волосинка не підгоріла, жоден ніготь не почорнів, на обличчі в якого нема ні краплі поту і ні порошинки попелу? Перша ознака милосердного священика і особливо єпіскопа - це його бідність.

Так думав, безсумнівно, і єпіскоп Діньський.

А втім, не треба думати, ніби в певних делікатних питаннях він поділяв так звані «ідеї віку». Він мало втручався в богословські суперечки на модні теми; він не висловлювався в питаннях, що зачіпають церкву та державу. Але якби на нього дуже натиснути, то виявилось би, здається, що він прихильник скорше ультрамонтанської, ніж галліканської церкви. Подаючи тут його портрет і не бажаючи нічого приховувати, ми мусимо додати, що до падіння Наполеона він поставився з льодовою холодністю. Починаючи від 1813 року, він приєднувався до всіх ворожих йому демонстрацій або вітав їх. Він відмовився бачитися з ним, коли той повернувся з острова Ельби, і не дав розпорядження по єпархії публічно молитись за імператора під час ста днів.⁶²

Крім сестри, мадмуазель Батістіни, у нього було два брати: один - генерал, другий - префект. Обом їм він писав досить часто. До першого він якийсь час ставився трохи холодно, бо під час висадки Наполеона в Каннах, у Провансі, генерал став на чолі загону з тисячі двохсот чоловік і переслідував імператора так, як переслідують того, кому хочуть дозволити втекти. Сердечніший характер мало листування єпіскопа з другим братом, колишнім префектом, милою, достойною людиною, що був у відставці й жив у Парижі на вулиці Кассет.

Отже, був колись партійний дух і в монсеньйора Б’єнвеню, мав і він свої гіркі години, свій смуток. Тінь страстей моменту перебігла й по цьому ніжному, великому духові, зайнятому вічними питаннями. Звичайно, така людина заслуговувала б на те, щоб не мати політичних поглядів. Нехай тільки наша думка не вводить нікого в обман: ми зовсім не плутаємо так званих «політичних поглядів» з високим прагненням до прогресу, з величною патріотичною вірою, демократичною і гуманною, яка в наші дні повинна бути основою всякого великодушного розуму. Не заглиблюючи питань, що не стосуються безпосередньо сюжету цієї книги, скажемо просто так: добре було б, коли б монсеньйор Б’єнвеню не був роялістом і коли б очі його ні на одну мить не відвертались від того безтурботного споглядання, коли над бурхливою метушнею людською виразно бачиш блиск трьох чистих світочів - істини, справедливості і милосердя.

Погоджуючися з тим, що бог сотворив монсеньйора Б’єнвеню зовсім не для політичної діяльності, ми, може, зрозуміли б і захопилися б його протестом в ім’я права та волі; його гордою опозицією; небезпечним для нього і справедливим опором всемогутньому Наполеонові. Але те, що подобається нам відносно тих, хто йде вгору, подобається нам менше відносно тих, хто падає. Ми любимо бій, оскільки в ньому є небезпека, і в усякому разі бійці першої години одні лиш мають право бути винищувачами в останню. Хто не обвинувачував уперто за часів успіху, той мусить мовчати під час розвалу. Обличитель пори успіху є єдиний законний суддя під час падіння. Щодо нас, то коли втручається і завдає удари провидіння, ми не перешкоджаємо йому. 1812 рік починає обеззброювати нас. У 1813 році в підлому зламанні мовчанки безмовним доти законодавчим корпусом, осміленим катастрофами, не було нічого обурливого; аплодувати ж здавалося злочином. У 1814 році, при зрадниках маршалах; при сенаті, який ішов від підлоти до підлоти й ображав після того, як щойно обожнював; при ідолопоклонниках, що відступили, плюючи на свого ідола, відвертатися ставало обов’язком. У 1815 році, коли остаточні катастрофи наближалися; коли Франція здригалась, передчуваючи їхнє лиховісне наближення; коли можна вже було передбачати, що перед Наполеоном розкривається яма Ватерлоо,- тоді в болісних вітальних криках народу та армії на честь засудженого долею не було нічого смішного, і таке серце, як у єпіскопа Діньського, зробивши всі застереження відносно деспота, не повинно було б не визнати величності та зворушливості в тісних обіймах великої нації з великим мужем на краю безодні.

За винятком цього, він в усьому був справедливим, правдивим, тямущим, скромним та свідомим своєї гідності, благодійником і доброзичливим, що становить собою теж благодіяння. Це був священик, мудрець і людина. Навіть у тих своїх політичних поглядах, які ми щойно закидали йому і схильні були засуджувати майже суворо, він був терплячим і поблажливим, більше, мабуть, ніж ми, що говоримо про це.

Швейцара міської думи призначив на цю посаду сам імператор. То був старий унтер-офіцер старої гвардії, аустерліцький легіонер, бонапартист, як орли Бонапарта. У цього бідолахи вихоплювались іноді мало обмірковані слова, що їх закон кваліфікував тоді як «бунтівничі фрази». Відтоді як з ордена Почесного легіону зник профіль імператора, він ніколи не вдягав військової форми, щоб не носити свого хреста. Він сам побожно зняв зображення імператора з даного йому Наполеоном хреста; через це в хресті залишилася дірка, але він не схотів нічим закривати її. «Краще померти,- казав він,- ніж носити на серці три жаби!»⁶³ Він любив голосно поглузувати з Луі XVIII. «Старий подагрик в англійських гетрах! Хай забирається до Прусії!», говорив старий, щасливий, що в одному прокльоні може об’єднати дві найбільш ненавидні для нього речі: Прусію і Англію. Повторював він це так часто, що нарешті втратив посаду й без крихти хліба опинився на вулиці з дружиною та дітьми. Єпіскоп покликав його до себе, злегка полаяв і призначив швейцаром у соборі.

За дев’ять років своїми благочестивими вчинками та лагідним поводженням монсеньйор Б’єнвеню сповнив усе місто Дінь якоюсь ніжною, синівською пошаною до себе. Навіть його ставлення до Наполеона мовчки простив йому народ, добра слабодуха паства, що обожувала свого імператора і любила свого єпіскопа.

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ.
САМОТНІСТЬ МОНСЕНЬЙОРА Б’ЄНВЕНЮ

Навколо єпіскопа майже завжди гуртується загін маленьких абатів, як і навколо генерала - зграя молодих офіцерів. Цей чарівний Франсуа де Сань називає їх десь «жовтодзюби-священики». В усякій кар’єрі є свої аспіранти, які складають почет тих, хто досяг вже свого. Нема влади, що не мала б свого антуража. Нема щасливця, що не мав би свого двору. Шукачі майбутнього вихряться навколо теперішньої пишноти. У кожної єпархії є свій штаб. Біля кожного більш-менш впливового єпіскопа є цілий патруль херувимів-семінаристів, які ходять дозором в єпіскопському палаці і вартують коло монсеньйорової усмішки. Подобатись єпіскопу це значить забезпечити собі посаду іподиякона.⁶⁴ Треба ж проторовувати собі шлях. Думаючи про папство, не гребують і посадою каноніка...

Як по інших місцях, так і в церкві, є свої видатні службовці. Це - єпіскопи в ласці, багаті, з великими прибутками, визнані світом. Вони, безсумнівно, вміють молитися, але вміють і просити і мало соромляться, коли в їхній особі дожидає в чийомусь передпокої ціла єпархія. Це - з’єднуюча ланка між ризницею і дипломатією, скорше абати, ніж священики, скорше прелати, ніж єпіскопи. Щасливі ті, хто стоїть близько до них! Користаючися впливом, вони проливають на підлесників та своїх улюбленців і на всю цю молодь, яка вміє подобатись, справжній дощ прибуткових парафій, посад архідияконів та старших священиків у соборах, що згодом можуть здобути і єпископський сан. Посуваючись уперед самі, вони тягнуть за собою й своїх супутників. Так рухається сонячна система. Проміння від них зафарблює в пурпур і їхній почет. Їхні великі успіхи розкришуються підвищеннями й для їхніх прибічників. Більша єпархія патронові - вигідніша парафія його фаворитові. А потім і Рим. Єпіскоп, що вміє стати архієпіскопом; архієпіскоп, що вміє стати кардиналом, тягне вас за собою, як конклавіста,⁶⁵ ви вступаєте в роту,⁶⁶ дістаєте омофор.⁶⁷ Ось ви аудитор,⁶⁸ ось ви - камерарій,⁶⁹ ось ви - монсеньйор; від вашого преосвященства до вашої еміненції⁷⁰ - один лише крок, а між вашою еміненцією і вашою святістю⁷¹ - тільки дим від спалюваних при виборах папи виборчих записочок. Кожен священик може мріяти про те, щоб стати папою. В наші дні тільки священик і може законно зробитися королем. І яким королем! Королем найвищим. Що ж то за розсадник поривань кожна семінарія! Скільки червоніючих маленьких півчих, скільки молодих абатів несуть на своїй голові глечик з молоком П’єрети!⁷² Хто знає, як легко честолюбству назватись призванням? Може, то й щиро, хоч і помилково. Щасливе воно!

Скромний, бідний, не такий як усі, монсеньйор Б’єнвеню не належав до видатних єпіскопів. Про це свідчила цілковита відсутність молодих священиків навколо нього. Ми бачили, що в Парижі він «не прийнявся». До цього самотнього старого не збиралось прищепитися жодне майбутнє. Жодне молоде честолюбство не схотіло чинити безглуздя - зеленіти в холодку під ним. Його каноніки та благочинні були симпатичні старенькі, до певної міри з народу, як і він сам, замуровані, як і він, у цій єпархії, що не давала виходу до кардинальства. Всі вони були схожі на свого єпіскопа, з тією лиш різницею, що він був людина скінчена, а вони - докінчені. Неможливість зростати коло монсеньйора Б’єнвеню почувалася так добре, що, ледве вийшовши з семінарії, висвячені їм молоді люди просили рекомендації до архієпіскопів в Есі або в Оші і дуже швидко переходили туди. Бо кожен, повторюємо, хоче йти вперед. Святий, який завжди живе в припадку самозречення,- небезпечне сусідство. Він може заразити вас невигойною бідністю, анкілозом суглобів,⁷³ потрібних для руху вперед, словом - більшим ніж ви хотіли б самозреченням, і люди тікають від цієї коростявої доброчесності. Звідси - ізольованість монсеньйора Б’єнвеню. Ми живемо в сумному товаристві.

Успіх, скажемо мимохідь, річ досить гидка. Його мнима схожість з заслугою обманює людей. Для натовпу успіх виглядає майже так само, як і вищість. Успіх, ця подоба таланту, обдурює історію. Але бурчать на це тільки Ювенал з Тацітом. У наші дні служити йому стала майже офіціальна філософія. Вона носить костюм його лакея, прибирає його передпокій. Коли мають успіх - значить, гадають, мають і здібності. Виграйте в лотереї, і ви - спритна людина. Хто переміг, того шанують. Родіться в сорочці - от і все. Майте удачу - матимете решту. Будьте щасливі - вас вважатимуть за велику людину. Крім п’яти-шести колосальних винятків, які становлять славу свого віку, сучасне захоплення - просто короткозорість. Позолоту вважають за золото. Прийти першому - не шкодить нічому; аби вихопитись. Вульгарність - це старий Нарціс, який обожнює себе і плескає в долоні такій же вульгарності. Колосальну силу, властиву Мойсеєві, Есхілові, Данте, Мікель-Анджело або Наполеонові, натовп вітає і визнає враз у всякого, хто досягає своєї мети будь у чому. Нехай якийсь нотар стане депутатом; нехай фальшивий Корнель напише «Тірідата»; нехай євнух заведе свій власний гарем; нехай якийсь звичайний військовий випадково виграє вирішну битву; нехай аптекар винайде картонні підметки для армії і з допомогою цього картону, який він видаватиме за шкіру, зіб’є собі чотириста тисяч ліврів ренти; нехай носильник одружиться з лихваркою, яка родить йому сім-вісім мільйонів, що їм він - батько, а вона - мати; нехай проповідач, завдяки своєму гугнявінню, стане єпіскопом; нехай домоуправитель, кинувши свою службу, здасться таким багатим, що його зроблять міністром фінансів,- успіх їх люди називають геніальним, як називають красивою фігуру Мускетона і величною поставу Клавдія. Із сузір’ями безодні вони змішують зірчасті сліди, що їх лапки качок залишають на м’якій твані болота.

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ.
У ЩО ВІН ВІРИВ

Нам нема чого перевіряти пана єпіскопа Діньського з погляду його правовірності. Перед такою душею ми тільки відчуваємо пошану. Совісті праведника треба вірити на слово. До того ж, зважаючи на різність натур, ми визнаємо за можливе розвиток усіх красот доброчесності людської і при інших релігійних поглядах.

Що думав він про ту чи іншу догму або таїнство?⁷⁴ Ці секрети нашого сумління знає лише могила, куди душі увіходять зовсім голі. Певні ми в одному: жодні утруднення віри він не розв’язував для себе лукаво. Ніяке гниття неможливе для діаманта. Він вірив так міцно як міг, «Credo in patrem»⁷⁵ - часто говорив він. Крім того і в добрих ділах черпав він достатнє для сумління задоволення, яке тихенько каже вам: «З тобою бог».

Мусимо відзначити зате, що крім віри і, сказати б, поза нею єпіскоп мав надлишок любові. Ось у цьому quia multum amavit⁷⁶ вбачали вразливе його місце «серйозні мужі», «поважні особи» і «розсудливі люди» - улюблені вирази нашого жалюгідного світу, де егоізм дістає пароль від педантизму. А в чому полягав той надлишок любові? То була ясна доброзичливість, що, як ми вже вказували, виливалась на людей, а іноді поширювалась і на речі. Він жив, не гордуючи. Він був поблажливим до створіння божого. У кожної, навіть найкращої людини, є якась несвідома жорстокість, яку вона береже для тварин. Єпіскоп же Діньський не знав цієї жорстокості, властивої, проте, багатьом священикам. Він не дійшов до поглядів брамінів, але обмірковував, здається, ці слова Екклезіаста: «Чи знаємо ми, куди йде душа тварин?» Гидка зовнішність, потворні інстинкти не бентежили й не обурювали його. Вони його зворушували, майже розчулювали. Здавалося, ніби в думках він поза видимим життям шукав причини їх, пояснення або виправдання. Іноді, здавалося, він просив бога м’якше ставитись до них. Без гніву, оком лінгвіста, що досліджує палімпсест,⁷⁷ вивчав він чималий хаос, який залишився ще в природі. Ці мрії подеколи викликали в нього чудні слова. Одного ранку єпіскоп був у своєму садку і, не знаючи, що слідом за ним іде його сестра, вважав себе на самоті. Раптом він зупинився й глянув на щось на землі. То був великий павук, чорний, волохатий, страшний. Його сестра чула, як він промовив: «Бідолашна тварина! Це ж не її провина».

Чому не розповідати про ці дитячі, майже божественні, вчинки - вияви його добрості? Дитячі - нехай! Але цих величних дитячих вчинків допускалися й святий Франціск Ассізький, і Марк Аврелій. Одного дня він розтягнув собі зв’язки, бо не хотів розчавити мурашку.

Так жив цей праведний муж. Іноді він засипав у себе в садку, і не було тоді нічого поважнішого за це видовище.

Колись, якщо вірити оповіданням про його юність та й дозрілі літа, монсеньйор Б’єнвеню був людиною пристрасною; може, навіть - дуже. Його благодушність до цілого світу була менше природним почуттям, ніж результатом твердого переконання, яке проціджувалось крізь життя і поволі, думка по думці, падало в його серце. В характері, як і в скелі, можуть бути вибиті краплями води заглибини. Цих вибоїн не можна стерти.

У 1815 році,- ми, здається, казали це,- йому вийшло сімдесят п’ять років, але дати йому більше як шістдесят було не можна. Він був не високий на зріст, досить огрядний і, щоб боротися з своєю огрядністю, охоче багато гуляв пішки. Він мав упевнену ходу і горбився дуже мало, але з цієї деталі ми не збираємось робити будьяких висновків. Григорій XVI і у вісімдесят років тримався прямо і завжди всміхався, що, однак, не заважало йому бути поганим єпіскопом. У монсеньйора Б’єнвеню була, як говорив народ, красива голова, але милий вираз його обличчя змушував забувати про цю красу.

Коли він говорив з тією дитячою веселістю, що була однією з його принад і про яку ми вже згадували, приємно ставало бути коло нього. З усієї його особи, здавалось, виходила радість. Рум’яний, свіжий колір його обличчя; його білі, що їх зберіг він усі, зуби, які він показував, коли сміявся, надавали йому того відвертого, приступного вигляду, за який дозрілого чоловіка називають милим хлопцем, а стару людину - милим чоловіком. Як пам’ятаємо, таке ж враження справив він і на Наполеона. І дійсно, з першого погляду і для того, хто бачив його вперше, це був тільки милий чоловік. Але, коли з ним проводили кілька годин та ще й бачили замисленим, милий чоловік поволі перетворювався й набував якоїсь імпозантності. Його широке, серйозне чоло, що йому надавало величності біле волосся, ставало величним і від думок. Від добрості, що не переставала сяяти на його обличчі, випромінювалась врочистість. Дивлячись на нього, відчували зворушення, немов бачили ангела, який, усміхаючись, розгортає свої білі крила. Пошана, невимовна пошана поволі охоплювала вас, обгортала серце, і ви почували, що перед вами - одна з тих душ, міцних, випробованих та поблажливих, де думка - така велична, що може бути тільки лагідною.

Молитва, церковні відправи, справи милосердя, втішення засмучених, оброблення своєї діляночки землі, невибаглива їжа, гостинність, зречення, довір’я, вчення, робота - виповнювали, як ми бачили, кожен день його життя. Виповнювали - це дуже підходяще слово, бо його пастирський день, і справді, був по вінця повний святих думок, ласкавих слів і добрих діл. Тільки день той був не зовсім закінчений, якщо холодна погода або дощ перешкоджали йому ввечері, коли обидві жінки йшли до себе, провести перед сном годину-другу в своєму садку. Підготуватись до сну роздумуванням і спогляданням величного видовища нічного неба - здавалось, було для нього ритуалом. Іноді жінки, коли не спали, чули, як він повільно ходить по алеях досить пізно вночі. Там він був на самоті з собою і зосереджено, спокійно, побожно порівнював ясність у своєму серці з ясністю ефіру. Видимі пишноти сузір’їв і невидима пишнота бога зворушували його в темряві, і душа його відкривалась думкам, що їх викликає невідоме. В такі моменти, віддаючи своє серце в той час, коли нічні квіти видають свій аромат, палаючи, мов лампа посеред зоряної ночі, впадаючи в екстаз перед сяйвом усього створеного, він, може, і собі самому не спромігся б сказати, що відбувається в його душі. Щось, здавалось йому, відлетало від нього, щось спливало на нього. Таємничі обмінювання між безоднями душі й безоднями всесвіту. Він думав про велич і про присутність бога, про дивну таємницю майбутнього вічного життя, про вічне минуле життя - таємницю ще більшу, про всю безконечність, яка перед його очима пронизувала всі його чуття, і, не намагаючись збагнути незбагненне,- дивився. Він не вивчав бога; він засліплявся ним. Він споглядав величні зустрічі атомів, що надають зовнішньої форми матерії, творять індивідуальне у єдиному, пропорції у просторі, незліченне в нескінченному і світлом витворюють красу. Ці зустрічі безнастанно зав’язуються та розв’язуються; звідси - життя і смерть.

Єпіскоп сідав на лаву, притулену до виноградних лоз, і крізь рахітичні силуети фруктових дерев дивився на зорі. Ці чверть арпана землі, так убого засаджені, так захаращені халупами та сараями, були йому дорогі і задовольняли його.

- Чого ж ще треба було цьому старому, який свій вільний час, якого у нього було так мало, поділяв між садівництвом удень і спогляданням уночі? Хіба цього тісного закутку, де за стелю правило небо, не досить було, щоб поклонятися богу в усіх його найдовершеніших витворах? І справді, хіба не все було тут, і чого ж доводилось ще бажати? Маленький садок для прогулянок і безкрай - для мріяння. Біля його ніг - те, що можна культивувати і зірвати; над головою - те, що можна вивчати і над чим міркувати; квіти на землі і всі зорі в небі.

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ.
ПРО ЩО ВІН ДУМАВ

Останнє слово.

Ці деталі, особливо в теперішній момент, можуть, певною мірою, навести на думку, що єпіскоп Діньський, за модним нині виразом, був «пантеістом»⁷⁸ і примусити гадати - чи то на похвалу йому, чи то на догану - ніби у нього була якась своя філософія, що, так властиві нашому вікові, зароджуються іноді в самотніх душах, розвиваються там і ростуть, заступаючи нарешті релігію. Але ми категорично запевняємо, що ніхто з тих, хто знали монсеньйора Б’єнвеню, не мали права так думати. Освічувало цю людину тільки її серце. Мудрість її була з світла, що йде з серця.

Жодних систем, багато діла. У темних спекуляціях є щось головокрутне. Нема ніяких вказівок на те, що він насмілювався обняти розумом апокаліпсис.⁷⁹ Бути сміливим може апостол, а єпіскоп повинен бути боязким. Він, мабуть, і не наважився б занадто заглиблюватись у деякі проблеми, розв’язати які можуть тільки великі розуми. Біля входу до загадки є священний жах. Цей похмурий отвір зяє перед вами, але щось застерігає вас - прохожих у житті - заходити туди. Горе тому, хто ввійде. Генії, в нечуваних глибинах абстракції й чистого мислення, які лежать, сказати б, понад догмами, пропонують богові свої ідеї. Своєю молитвою вони сміливо викликають його на дискусію. Їхнє поклоніння розпитує. Це є непосередня релігія, повна тривоги та відповідальності для того, хто пробує здертись на її кручі.

Роздумування людські не мають меж. На свій страх і риск людина аналізує та заглиблює власне своє засліплення. Майже можна сказати, що через якусь блискучу реакцію вони затемнюють природу. Таємничий світ, який оточує нас, повертає те, що дістає. Можливо, що споглядачів теж споглядають. В усякому разі, на землі є люди - чиж люди вони? - які в глибині горизонтів мрій відрізняють висоти абсолюту і бачать жахливу безкраю гору. Монсеньйор Б’єнвеню не належав до цих людей; монсеньйор Б’єнвеню не був генієм. Він побоявся б цих висот, з яких дехто,- навіть дуже великі люди, як Сведенборг і Паскаль, спустились у безумство. В таких могутніх мріях є, звичайно, і своя моральна користь, бо цими тяжкими шляхами наближаються до ідеальної довершеності. Єпіскоп обрав стежку, яка скорочує путь: євангеліє.

Він не пробував робити на своїх ризах складок мантії Іллі;⁸⁰ він не кидав жодного променя майбутнього на туманний перебіг подій; він не намагався згустити в полум’я слабке світло речей; в ньому не було нічого ні від пророка, ні від мага. Ця смиренна душа любила; ось і все.

Можливо, що молитву свою він поширював до надлюдського прагнення. Але молитись, як і любити, занадто - не можна, і якби молитись не по самих молитовниках становило єресь, то й свята Тереза, і святий Жером були б єретиками.

Він нахилявся над тими, хто стогне і кається. Всесвіт уявлявся йому у вигляді якоїсь безмірної хвороби. Він скрізь почував гарячку, скрізь намацував страждання і, не намагаючись знати причину, старався перев’язати рану. Страшне видовище всього створеного збільшувало в ньому чулість, і він старався лиш знайти для себе та навчити інших найкращого способу жаліти й давати полегшення. Все, що існувало, для цього доброго священнослужителя було постійним приводом до суму, який хоче втішати.

Є люди, що працюють над добуванням золота. Він працював над добуванням жалощів. Нещастя всесвіту були його копальнею. Скрізь і завжди горе було лиш причиною добрості. Любіть одне одного. Він уважав, що цими словами сказано все, не бажав нічого більше, і в них полягала його філософська система. Одна людина, що вважала себе за філософа - той згадуваний уже сенатор - сказала якось єпіскопові:

- Гляньте но на світ: війна всіх проти всіх; найміцніший має більше й розуму. Ваше любіть одне одного - просто дурниця.

- Ну що ж,- не сперечався монсеньйор Б’єнвеню,- коли це - дурниця, то душа повинна замкнутися в ній, як перлина в устриці.

І він замикався, жив у ній, цілком задовольнявся нею й обминав колосальні питання, що приваблюють і лякають, невимірні перспективи абстракції, провалля метафізики, ці глибини, які для апостола сходяться всі в богові, а для атеїста в небутті: долю, добро і зло, війну істоти проти істоти, совість людини, замислений сомнамбулізм тварини, перетворення смертю, повторний перебіг існування, який містить у собі могила, незбагненне прищеплення різних форм любові до мого невмирущого «я», суть, єство, Ніл і Ан, душу, природу, волю, необхідність - важкі проблеми, густі хмари, над якими схиляються гігантські архангели людського духу; колосальні безодні, що їх Лукрецій, Ману, святий Павло і Данте споглядають своїм блискавичним оком, який, утупившись у безконечність, здається, зроджує там зорі.

Монсеньйор Б’єнвеню був просто людиною, яка констатує наявність таємничих питань, але не заглиблюється в них, не розворушує їх, не турбує ними свого розуму і має в душі глибоку пошану до невідомого.

КНИГА ДРУГА.
ПАДІННЯ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ВЕЧІР ПІСЛЯ ЦІЛОГО ДНЯ ПОДОРОЖІ

У перших числах жовтня 1815 року, десь за годину перед тим, як сонце сіло, якийсь чоловік, що подорожував пішки, увійшов у маленьке місто Дінь. Нечисленні жителі його, які в той момент були біля вікон або коло дверей своїх будинків, дивились на мандрівника трохи занепокоєно. Важко було уявити собі жалюгіднішого на вигляд прохожого. То був чоловік середнього зросту, кремезний і дужий. Мав він років сорок шість - сорок вісім. Кашкет з навислим шкіряним козирком приховував частину його засмаглого й укритого потом обличчя. Сорочка з грубого жовтого полотна, застебнута на шиї маленьким срібним якорем, не закривала його волохатих грудей. На ньому був скручений, мов вірьовка, галстук, потерті, приношені сині штани, побілілі на одному коліні й з діркою на другому, стара сіра блуза, вся в лахмітті, залатана на одному лікті клаптем зеленого сукна, пришитого мотузкою, на спині - солдатський ранець, туго набитий, добре застебнутий і зовсім новий. В руці мав він величезну сучкувату палицю, на босих ногах - черевики, підбиті гвіздками. У нього була стрижена голова і довга борода.

Піт, спека, подорожування пішки, курява робили ще огиднішим його занедбаний вигляд.

Низько обстрижене волосся все ж таки їжилось, бо починало вже трохи відростати.

Ніхто не знав його. Очевидно, це був якийсь прохожий. Звідки він ішов? З півдня. Може, з берега моря, бо ввійшов він у Дінь тією ж вулицею, яка сім місяців тому бачила марш імператора Наполеона з Канн до Парижа. Він, певне, подорожував цілий день, бо здавався дуже втомленим. Жінки старого города - в нижній частині міста - бачили, як він зупинився під деревами бульвару Гассенді і пив з фонтану в кінці алеї. Його, певно, дуже мучила спрага, бо діти, які йшли слідом за ним, спостерегли, що на двісті кроків далі, біля фонтану на ринковій площі, він знову зупинявся напитись.

На розі вулиці Пуашвер він повернув ліворуч, до міської ратуші, увійшов туди, а через чверть години вийшов. Біля дверей її, на кам’яній лаві, з якої 4 березня генерал Друо читав наляканій юрбі діньських жителів прокламацію,⁸¹ написану в Жуанській бухті, сидів жандарм. Чоловік той скинув кашкет й смиренно вклонився жандармові.

Жандарм, не відповідаючи на привітання, пильно подивився на нього, деякий час стежив за ним поглядом, а потім увійшов у ратушу.

За тих часів у Діні був дуже добрий заїзд під вивіскою «Хрест Кольба». Належав він Жакові Лабару, людині, яку в місті особливо поважали за спорідненість з іншим Лабаром, що мав у Гре- ноблі заїзд під назвою «Три дофіни» і служив колись у колоноводах. Від часу висадки імператора в усьому краю багато говорили про цих «Трьох дофінів». Переказували, ніби генерал Бертран, переодягнутий биндюжником, часто їздив туди в січні й роздавав хрести солдатам та жмені наполеондорів горожанам. Відомо, що імператор, вступивши в Гренобль, відмовився влаштуватись у будинку префектури. Він подякував мерові за пропозицію, сказавши: «Я піду до вірного, знайомого мені чоловіка» і подався до «Трьох дофінів». Слава цього Лабара, не зважаючи на відстань у двадцять п’ять льє, відбивалась на Лабарі з «Хреста Кольба». У місті про нього говорили: «Це - кузен гренобльського Лабара».

Подорожній направився до цього заїзду, найкращого в окрузі, і ступив у кухню, двері з якої виходили просто на вулицю. Плита в ній палала. У каміні весело горів огонь. Хазяїн, який водночас був і головним кухарем, переходив від каструлі до каструлі, заклопотаний готуванням чудового обіду для візників, що голосно розмовляли та сміялися в суміжній кімнаті. Кожен, кому доводилось подорожувати, знає, що ніхто не їсть краще за візників. На довгому рожні крутився перед огнем жирний бабак у супроводі білих куріпок та глухарів. На плиті варились два великі коропи з озера Лозе і форель з озера Аллоз.

Почувши, що двері відчиняються й увіходить новий гість, хазяїн, не відводячи очей від плити, спитав:

- Що бажає пан?

- Їсти і спати.

- Нічого легшого нема,- відповів хазяїн, а тоді повернув голову і, одним поглядом охопивши всю постать подорожнього, додав: - якщо заплатите за це.

Чоловік витяг з кишені блузи туго набитий гаманець і сказав:

- Гроші в мене є.

- В такому разі почувайте себе як удома.

Чоловік сунув назад гаманець, скинув з плечей ранець, поклав його на підлогу біля дверей і, не випускаючи з рук палиці, сів на низенький ослінчик проти каміна. Дінь лежить у горах, і жовтневі вечори там холодні.

А хазяїн, походжаючи по кімнаті, раз-у-раз поглядав на подорожнього.

- А обід скоро? - спитав невідомий.

- Зараз,- відповів хазяїн.

Поки новоприбулий грівся, повернувшись обличчям до вогню, шановний власник заїзду Жакен Лабар вийняв з кишені олівець і відірвав краєць старої газети, що валялась на столику біля вікна. На білих полях газети він написав рядок чи два, згорнув папірець і, не запечатавши його, передав хлопчикові, який, здавалося, служив у нього і за кухарчука, і за лакея водночас. Власник заїзду пошепки сказав йому кілька слів, і хлопець побіг у напрямі ратуші.

Подорожній не бачив нічого.

- Скоро обід? - знову спітав він.

- Зараз,- повторив свою відповідь хазяїн.

Хлопець повернувся й приніс назад папірець. Хазяїн розгорнув його, кваплячись, як людина, що чекає відповіді. Прочитав його він дуже уважно, потім похитав головою, на хвилинку замислився і нарешті підійшов до подорожнього, заглибленого, здавалося, в малоприємні міркування.

- Я не зможу прийняти вас, пане,- сказав хазяїн.

Чоловік наполовину випростався на своєму ослінчику.

- Чому? Може, ви боїтесь, що я не заплачу вам? Хочете, я заплачу вперед? Гроші в мене є.

- Справа не в тому...

- А в чому?

- Гроші у вас є...

- Ну?

- А кімнат у мене нема.

- То примістіть мене в стайні,- спокійно мовив прохожий.

- Не можу.

- Чому?

- Коні не залишають у ній вільного місця.

- Ну, дайте тоді мені куток на горищі і оберемок соломи. Ми поговоримо про це після обіду.

- Я не можу дати вам обідати.

Ця заява, зроблена тихим, але твердим тоном, здалася подорожньому загрозливою. Він підвівся.

- Але я ж умираю з голоду. Я йду від самого ранку і зробив дванадцять льє. Я заплачу. Я хочу їсти.

- У мене нічого нема,- сказав хазяїн.

Незнайомий вибухнув реготом і повернувся до плити та каміна.

- Нічого! А це все?

- Все це було замовлене.

- Ким?

- Цими панами візниками.

- Скільки ж їх?

- Дванадцять.

- А їсти тут на двадцять душ.

- Все це вони замовили й заплатили вперед.

Незнайомий знову сів і, не підносячи голосу, промовив:

- Я - в заїзді, я - голодний і я залишаюся тут.

Тоді хазяїн нахилився ближче до його вуха і тоном, що змусив подорожнього здригнутися, сказав:

- Забирайтесь звідси!

В цю хвилину подорожній, зігнувшися, залізним кінчиком своєї палиці перегрібав жаринки в каміні. Тепер він жваво повернувся і, коли розкрив рот, щоб відповісти, хазяїн в упор глянув на нього і все так само тихо додав:

- Слухайте! Годі вже нам балакати. Хочете, я скажу вам, як вас зовуть? Ваше ім’я - Жан Вальжан. А хочете, я скажу вам ще, хто ви такий? Вже коли ви ввійшли сюди, у мене виникла якась підозра, я послав у ратушу, і ось що мені відповіли. Ви читати вмієте?

З цими словами він подав прохожому розгорнутий клаптик паперу, який відбув подорож від заїзду до ратуші і від ратуші до заїзду. Прохожий кинув на нього швидкий погляд.

- Я маю звичку бути чемним з усіма,- вів хазяїн далі, трохи помовчавши.- Забирайтесь звідси.

Подоржній похнюпився, підняв покладений їм на підлогу ранець і вийшов.

Він пішов головною вулицею, посуваючись уперед навмання, тручись об будинки, як принижена, засмучена людина. Жодного разу не обернувся він назад, а обернувшися, побачив би, як хазяїн «Хреста Кольба», стоячи на порозі свого заїзду, оточений всіма своїми постояльцями та випадковими прохожими, палко говорив щось і показував на нього пальцем. І з наляканих або недовірливих поглядів цієї купки людей подорожній здогадався б, що незабаром прибуття його стане подією для всього міста.

Але він нічого цього не бачив. Пригнічені люди ніколи не оглядаються назад. Вони занадто добре знають, що їх переслідує лиха доля.

Так ішов він деякий час, навгад повертаючи, на незнайомі вулиці і забуваючи про втому, як то буває, коли людину охоплює туга. Раптом йому захотілося їсти. Наближалася ніч. Він оглянувся, навкруги, сподіваючись побачити якийсь притулок.

Добрий заїзд зачинився перед ним. Він шукав хоч якої скромної корчми, хоч якоїсь бідної хижки.

Якраз у кінці вулиці блимнув огник. Гілка ялини, підвішена до залізного стовпа, вимальовувалась на фоні блідого присмеркового неба.

То і справді була корчма. Корчма на вулиці Шафо.

Подорожній на мить зупинився і крізь шибку оглянув низеньку кімнату, освітлену маленькою лампочкою на столі й ясним огнем у каміні. Кілька чоловік сиділи там і пили. Хазяїн грівся біля вогню. Над полум’ям шумів залізний казан, почеплений на гак.

До цієї корчми, що була й нібито заїздом, вели двоє дверей. Одні виходили на вулицю, другі - на невеличкий, повний гною двір.

Подорожній не насмілився ввійти крізь двері на вулицю. Він прослизнув у двір, зупинився ще раз, потім боязко підняв клямку й штовхнув двері.

- Хто там? - спитав корчмар.

- Людина, що хоче їсти і спати.

- Добре. Тут і їдять і сплять.

Він увійшов. Всі присутні обернулись. Лампа освітлювала його з однієї сторони, камін - з другої. Його розглядали, поки він знімав з спини свій ранець.

- Ось камін,- сказав корчмар.- В казані вариться вечеря. Підходьте та грійтесь, товаришу.

Він сів біля вогню й витягнув задубілі від утоми ноги; з казана йшов приємний запах. Вся видима спід насунутого на очі кашкета частина його обличчя набула виразу задоволення, змішаного з болісним виразом, властивим людям, звиклим страждати.

У нього був твердий, енергійний і сумний профіль. Фізіономія мала дивну особливість: спершу здавалась смиренною, а потім - суворою. Очі спід брів блищали, мов огонь під купою хмиза.

Між іншими за столом сидів один риботорговець, який перед, тим, як увійти в корчму на вулиці Шафо, заїздив до Лабара поставити коня в його стайню. Трапилось так, що того ж таки ранку він зустрів цього підозрілого на вигляд подорожнього на шлаху між Бра д’Ас і... (я забув назву, здається - Ескублоном). Подорожній і тоді вже здавався дуже втомленим і просив дозволити йому сісти на круп коня, але торговець, замість відповіді, тільки поїхав швидше. Півгодини тому цей же таки торговець був серед групи, що оточувала Жакена Лабара, і розповів про неприємну ранкову зустріч. З свого місця він непомітним знаком підкликав корчмаря. Той підійшов до нього, і вони пошепки обмінялись кількома словами. Подорожній знову впав у глибоку задуму.

Повернувшись до каміна, корчмар різким жестом поклав руку на плече новоприбулого і сказав:

- Ти зараз же підеш звідси.

Подорожній повернувся й тихо відповів:

- А, то ви знаєте?..

- Знаю.

- Мене вигнали вже з одного заїзду.

- Женуть і з цього.

- Куди ж, по-вашому, мушу я йти?

- В інше місце.

Подорожній узяв свою палицю, свій ранець і пішов.

Коли він виходив, кілька дітей, що проводжали його сюди від самого «Хреста Кольба» і, здавалось, дожидали його тут, почали кидати в нього каміння. Він розгнівано обернувся назад і посварився на них палицею. Дітвора кинулася врозтіч, неначе зграя горобців.

Він ішов повз тюрму. Біля воріт висів залізний ланцюг, з’єднаний з дзвоником. Прохожий подзвонив.

Відчинилось віконце.

- Пане воротарю,- сказав прохожий, шанобливо скидаючи свій кашкет.- Чи не будете ви люб’язні відчинити мені й пустити переночувати?

- Тюрма - не заїзд,- відповів голос за ворітьми.- Нехай вас заарештують. Тоді я відчиню.

І віконце знову зачинилося.

Він увійшов у вуличку, що рясніла садами. Деякі з них були огороджені тільки живоплотами, що звеселяло вулицю. Серед цих садів і живоплотів він побачив маленький двоповерховий будиночок з освітленим вікном. Він глянув крізь шибку, як нещодавно дивився в корчму. То була велика, побілена кімната, де стояло ліжко, задраповане строкатим ситцем, колиска в кутку і кілька дерев’яних стільців та висіли на стіні двоствольна рушниця. Посеред кімнати стояв накритий до вечері стіл. Бронзова лампа освітлювала білу скатертину грубого полотна, олов’яний, повний вина, жбан, що блищав, як срібний, і паруючу супову чашку. Біля стола сидів чоловік років сорока, з одвертим, веселим обличчям і гойдав на колінах маленьку дитину. Поруч з ним зовсім молода жінка годувала груддю немовля. Батько сміявся, сміялась дитина, мати всміхалася.

Якийсь момент подорожній замріяно дивився на цю тиху, за- спокійливу картину. Що відбувалося в ньому? Про це міг сказати тільки він сам. Можливо, він думав, що цей радісний будинок буде гостинним і що там, де він бачив стільки щастя, він знайде трохи милосердя.

Він злегка стукнув у шибку.

Його не почули.

Він постукав удруге.

- Хтось, здається мені, стукає,- мовила жінка.

- Ні,- відповів чоловік.

Подорожній постукав утретє.

Чоловік став, узяв лампу, підійшов до дверей і відчинив їх.

То була середнього зросту людина, півселянин, півремісник. На ньому був великий шкіряний фартух, який доходив йому до лівого плеча і який випинали на животі молоток, червона хустка, порохівниця і різні предмети, що містились за поясом, немов у кишені. Голову він відкидав назад, комір сорочки оголював його білу, міцну, мов у бика, шию. У нього були густі брови, величезні чорні бакенбарди, банькаті очі, випнуті щелепи і той особливий вигляд, який надає людині свідомість, що вона - у себе вдома.

- Вибачте, пане,- сказав подорожній.- Чи не могли б ви дати мені за гроші тарілку супу та куток у коморі - он в саду, щоб поспати? Скажіть: можете? За гроші!

- Хто ви? - спитав хазяїн помешкання.

- Я йду з Пюі-Муасон,- відповів подорожній,- цілий день на ногах. Я зробив сьогодні дванадцять льє. Можете? За гроші ж.

- Я не відмовляюсь дати іноді притулок пристойній людині, яка платить мені за це,- сказав селянин.- Чому тільки не йдете ви до заїзду?

- Там нема місця.

- Не може бути. Це ж не ярмарковий і не базарний день. Заходили ви до Лабара?

- Заходив.

- Ну і що ж?

- Не знаю, він не прийняв мене,- з замішанням відповів подорожній.

- А були ви в того... як його?.. На вулиці Шафо.

Замішання подорожнього зростало.

- Він теж мене не прийняв,- пробурмотів він.

На обличчя селянина ліг вираз недовір’я; він з голови до ніг оглянув новоприбулого і раптом, майже здригаючись, скрикнув:

- А чи ви не той, хто...

Він знову кинув погляд на незнайомого і ступив три кроки назад, поставив на стіл лампу і зняв рушницю з стіни.

Почувши слова: «А чи ви не той, хто…», жінка підвелась, обхопила руками обох своїх дітей і поквапливо сховалась за спину чоловіка. З розхристаними грудьми, вона налякано дивилась на незнайомого і бурмотіла: «Грабіжник!»

Все це відбулося з такою швидкістю, якої не можна собі уявити. Кілька хвилин хазяїн дивився на подорожнього так, як дивляться на гадюку, потім сказав:

- Забирайся!

- Бога ради, хоч склянку води! - попросив той.

- А кулю? - відповів селянин.

Він грюкнув дверима, і подорожній чув, як він засуває їх на два засуви. Ще через хвилину зачинилась віконниця і почувся шум залізних болтів.

Надворі ставало все темніше. З Альп віяв холодний вітер. При слабкому світлі вмираючого дня подорожній в одному з суміжних з вулицею садів помітив курінь, який здавався йому складеним з дерну. Він рішуче переступив через дерев’яну загорожу, опинився в саду й підійшов до куреня. Замість дверей в ньому була вузенька відтулина, і скидався він на будівлі, що їх шосейні робітники споруджують для себе край дороги. Подорожній подумав, що це - житло якогось робітника. Його мучили голод і холод. З голодом він уже помирився, але тут йому трапився притулок від холоду. Такі житла вночі звичайно бувають незаселені. Він ліг на живіт і проліз у курінь. Там було тепло і лежав досить великий оберемок соломи. Простягтись на ньому, він один момент не ворушився - такий був утомлений. Потім, відчуваючи незручність від ранця на спині, який до того же міг чудово правити йому за подушку, він почав розстібувати один з ременів на ньому. У цю мить почулося розлючене гарчання. Він підвів очі. В отворі куреня вимальовувалась у сутіні голова величезного дога.

То була собача будка.

Подорожній і сам був дужий і страшний. Озброєний своєю палицею, користуючися ранцем, як щитом, він сяк-так вибрався з будки, ще більше подерши своє лахміття.

Вийшов він з саду задкуючи. Щоб тримати дога на певній відстані, він вдавався до такого прийому своєю палицею, який майстри фехтування звуть «розочкою».

Не без труднощів перелізши назад через загорожу, опинившись на вулиці без притулку, вигнаний навіть з тієї солом’яної постелі та з убогої собачої будки, він скорше впав, ніж сів, на камінь, і випадковий прохожий, здається, чув, як він вигукнув:

- Я гірший за пса!

Невдовзі він устав і знову пішов. Він вийшов з міста, сподіваючись знайти якенебудь дерево або якусь скирту в полі і притулитися там.

Деякий час він ішов так, опустивши голову на груди. Почувши себе далеко від усякого людського житла, він підвів очі й озирнувся навколо. Він був у полі; перед ним стояв один з тих низеньких горбів, укритих стернею, що після жнив так нагадують обстрижені голови.

Обрій був зовсім чорний не тільки від нічного мороку, а й від дуже низько навислих хмар, які, здавалось, спиралися на горби і, підіймаючись угору, виповнювали собою все небо. Незабаром мав зійти місяць, в зеніті плавали ще рештки присмеркового світла, і ці хмари утворювали вгорі білувате склепіння, звідки на землю падали слабкі відблиски.

Земля, отож, була освітлена ясніше, ніж небо; це завжди справляє якесь особливо зловісне враження, і блідий контур горба невиразно і тьмяно вимальовувався на темному горизонті. Все це разом мало огидний, убогий і похмурий вигляд. В усьому полі і на горбі - одне лиш потворне дерево, що, тремтячи, вигиналося за кілька кроків від подорожнього.

Ця людина, очевидно, була дуже далеко від вишуканих звичок розуму та духу, завдяки яким таємничі образи речей впливають на наші почуття. І все ж таки і в небі, і в тому горбі, і в тій долині, і в тому дереві було стільки безрадісності, що, постоявши хвилинку нерухомо та замріяно, прохожий раптом повернув назад. Бувають моменти, коли природа здається ворогом.

Він знову пішов до міста. Міська брама була зачинена. Дінь, який витримував облоги під час релігійних воєн,⁸² в 1815 році був ще оточений старовинними мурами з квадратними баштами, пізніше зруйнованими. Подорожній увійшов у місто через пролом у мурі.

Було годин вісім вечора. Він не знав вулиць і тому йшов навмання.

Так дійшов він до префектури, потім до семінарії. Проходячи соборною площею, він посварився кулаком на церкву.

На розі цієї площі стояла друкарня. Тут друкувались перші прокламації імператора й імператорської гвардії до армії, привезені з острова Ельби і продиктовані особисто Наполеоном.

Виснажений утомою і не маючи більше жодної надії, він ліг на кам’яну лаву коло дверей цієї друкарні.

В цей час з церкви виходила стара жінка. Побачивши в темряві простягненого на лаві чоловіка, вона спитала його:

- Що робите ви тут, мій друже?

- Як бачите, добра жінко, лягаю спати,- грубо і гнівно відповів він.

Добра жінка, цілком варта цього імени, була маркіза де Р.

- На цій лаві? - здивувалась вона.

- Дев’ятнадцять років я спав на дерев’яному матраці,- сказав прохожий.- Сьогодні в мене матрац з каменю.

- Ви були солдатом?

- Так, добра жінко, солдатом.

- Чому ж не йдете ви у заїзд?

- Бо в мене нема грошей.

- На жаль, у моєму гаманці тільки чотири су.

- Давайте хоч їх.

Прохожий узяв чотири су.

- За таку малу суму ви не зможете переночувати в заїзді,- продовжувала мадам де Р.- А чи пробували ви? Проводити ніч тут - неможливо. Вам, безсумнівно, холодно, і ви голодні. Вам могли б дати притулок з милості.

- Я стукав у всі двері.

- Ну?

- І скрізь мене гнали.

«Добра жінка» доторкнулась до руки подорожнього і показала йому на протилежному боці площі низенький будиночок біля канцелярії єпіскопа.

- Ви стукали в усі двері? - перепитала вона.

- Так.

- І в ці?

- Ні.

- То постукайте.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
МУДРОСТІ РАДЯТЬ БУТИ РОЗВАЖЛИВОЮ

Того вечора єпіскоп Діньський, погулявши у місті, досить довго сидів, зачинившись у себе в кімнаті. Він працював над великою роботою про обов’язки, яка, на жаль, залишилася незакінченою. Він старанно розібрав усе, що святі отці казали на цю важливу тему. Книга, його була поділена на дві частини: в першій трактувалось про обов’язки всіх, у другій - про обов’язки кожного залежно від становища його в суспільстві. Обов’язки всіх - великі обов’язки. Їх чотири роди, указувані святим Матвеєм: обов’язки до бога (Мат. VI), обов’язки відносно себе самого (Мат. V, 29, 30), обов’язки відносно своїх ближніх (Мат. VII, 12), і обов’язки відносно всіх створінь, (Мат. VI, 20, 25). Щодо інших обов’язків, то вказівки на них і відповідні приписи єпіскоп знайшов в інших місцях: для монархів та їхніх підданців - в посланнях до римлян, для урядовців, подружжя, матерів і молодих людей - у святого Петра, для чоловіків, батьків, дітей і слуг - у посланні до ефесян, для віруючих - у посланні до іудеїв, для діз - у посланні до коринфян. Усі ці приписи він невтомно зводив до купи, щоб потім представити їх віруючим.

Він працював ще й о восьмій вечора, пишучи на невеличких квадратиках паперу й тримаючи на колінах велику розгорнену книгу (це було дуже незручно для нього), коли в його кімнату ввійшла мадам Маглуар, щоб узяти срібний посуд з стінної шафи біля ліжка. За хвилину, гадаючи, що вечеря вже готова і сестра, може, чекає його, єпіскоп закрив книгу, встав зза столу і ввійшов у їдальню.

В їдальні, в довгастій кімнаті з каміном (про це ми вже казали), були двері, що виходили просто на вулицю, і вікно, яке виходило в сад.

Мадам Маглуар, і справді, приготувала вже вечерю.

Ставлячи на стіл посуд, вона водночас і розмовляла з мадмуа- зель Батістіною.

Легко уявити собі цих двох жінок, які обидві мали понад шістдесят років: мадам Маглуар - маленьку, гладку, жваву, і мадмуазель Батістіну - лагідну, худорляву, тендітну, трохи вищу за брата, одягнену в шовкову сукню модного в 1806 році пюсового⁸³ кольору, яку вона купила тоді в Парижі й носила досі. Вживаючи народних виразів, що в одному слові містять думку, висловити яку навряд чи вистачило б і сторінки, мадам Маглуар мала вигляд селянки, а мадмуазель Батістіна - дами. На мадам Маглуар був білий чепчик; на шиї - золотий хрестик, єдина на цілий будинок коштовна жіноча окраса; дуже біла косинка на чорній шерстяній сукні з короткими й широкими рукавами; бавовняний фартух в червоних та зелених квадратах, підв’язаний до попереку зеленого стрічкою; на ногах - грубі черевики і жовті панчохи, як у марсельських жінок. Сукня мадмуазель Батістіни скроєна була за зразком 1806 року - з короткою талією, рукави з наплічниками, клапанами та гудзиками. Своє сиве волосся вона ховала під париком з локонами, так званим à l’enfant.⁸⁴ У мадам Маглуар було розумне, жваве й добре обличчя; неоднаково підняті куточки рота і трохи товща за нижню верхня губа надавала їй дещо буркотливого та владного вигляду. Коли монсеньйор мовчав, вона говорила з ним рішуче, шанобливо й вільно разом з тим; але як тільки монсеньйор починав говорити, мадам Маглуар, ми вже бачили, корилась пасивно, як і мадмуазель. Мадмуазель же Батістіна навіть не говорила. Вона обмежувалась тим, що мовчала та догоджала. І замолоду вона не була гарна. В неї були великі, банькаті блакитні очі, довгий з горбинкою ніс; але все її обличчя, вся її особа, як ми казали напочатку, дихали невимовною добрістю. Вона завжди мала лагідну вдачу, а віра, милосердя та надія - три чесноти, які ніжно зогрівають душу - підняли поволі цю лагідність до святості. Природа створила її тільки вівцею, релігія зробила з неї ангела. Сердешна свята жінка! Солодкий зниклий спомин!

Мадмуазель Батістіна стільки разів розповідала потім про події цього вечора в будинку єпіскопа, що багато хто з тодішніх її слухачів пам’ятають і досі найменші подробиці.

У той момент, коли ввійшов єпіскоп, мадам Маглуар говорила трохи збуджено. Вона розмовляла з мадмуазель на дуже відому для тієї тему, до якої звик уже і єпіскоп. Ішлося про клямку на парадних дверях.

Мадам Маглуар, вийшовши купити дечого для вечері, чула в різних місцях неприємні речі. Розповідали про якогось бродягу непевного вигляду. Говорили, ніби в місті з’явився якийсь підозрілий бродяга, що він десь у Діні, і що той, хто пізно повертатиметься сьогодні додому, може наткнутися на прикру зустріч; що поліція в них організована погано, бо префект з мером не люблять один одного і намагаються шкодити один одному, викликаючи небезпечні події; що розважливі люди повинні самі бути собі за поліцію та берегтися; і що треба старанно замикати свій будинок, а головне - добре зачиняти двері.

Мадам Маглуар робила притиск на останніх словах, але єпіскоп, прийшовши з своєї кімнати, де було досить холодно, сів перед каміном і, гріючись, думав про щось інше. Він не чув жодного слова, які щойно вимовила мадам Маглуар. Вона повторила їх. Тоді мадмуазель Батістіна, щоб догодити мадам Маглуар, не роблячи, проте, неприємності й братові, наважилась несміливо спитати його:

- Чи чуєте ви, що каже мадам Маглуар, брате?

- Я невиразно чув щось,- відповів єпіскоп, а потім, повернувшись на своєму стільці, поклавши на коліна руки і підвівши до старої служниці своє ласкаве й веселе, освітлюване знизу вогнем обличчя, додав: - Ну, що сталося? Що сталося? Нам, виходить, загрожує якась велика небезпека?

Тут мадам Маглуар повторила всю історію, несвідомо перебільшуючи її трохи. Переказують, мовляв, що в Діні з’явився якийсь циган, якийсь бродяга, якийсь страшний жебрак. Він зайшов було, щоб переночувати, до Жакена Лабара, але той не схотів пустити його. Бачили, як він ішов від бульвару Гассенді, а потім блукав у темряві по вулицях. У нього торба за плечима і жахливе обличчя.

- Правда? - сказав єпіскоп.

Це зауваження підбадьорило мадам Маглуар. Воно свідчило, здалося їй, що єпіскопа не важко буде вже налякати, і вона, радіючи, вела далі:

- Так, монсеньйор. Все це - правда. Цієї ночі в місті трапиться якесь лихо. Всі це говорять. А тут ще в нас така погана поліція. Жити в гірській місцевості і не засвічувати навіть ліхтарів на вулиці! Люди ж виходять з дому. А там такі ями! І мадмуазель, монсеньйор, каже, як і я...

- Я не кажу нічого,- перебила її сестра єпіскопа.- Все, що мій брат робить, робиться як слід.

- Ми говоримо,- вела далі мадам Маглуар, неначе й не чула цього протесту,- ми говоримо, що будинок наш - зовсім не надійний. Я скажу слюсареві Полену Мюзбуа, щоб він прибив до дверей старі засуви. Вони в нас є, і це буде справа однієї хвилини. А засуви, монсеньйор, потрібні хоча б уже й на сьогоднішню ніч. Що ж то, кажу, за двері, з однією лиш клямкою? Просто жах. І до того ж монсеньйор має звичку завжди запрошувати зайти. А вночі,- о господи! - нема чого й питати дозволу...

В цей момент у двері досить сильно постукали.

- Увійдіть! - промовив єпіскоп.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ГЕРОЇЗМ ПАСИВНОГО ПОСЛУХУ

Двері відчинилися.

Відчинилися швидко й навстіж, як розчиняються вони, коли штовхнути їх енергійно та рішуче.

Увійшов чоловік.

Ми знаємо вже його. Це - подорожній, який тільки но блукав по місту, шукаючи притулку.

Він увійшов, ступив крок і зупинився, залишаючи позад себе відчинені двері. На спині його був ранець, в руці - палиця, в очах - суворий, відважний, утомлений і лютий вираз. Вогонь у каміні освітлював його. Він був огидний. Це було лиховісне з’явлення.

Мадам Маглуар не мала сили навіть скрикнути. Вона затремтіла і остовпіла.

Мадмуазель Батістіна озирнулась назад, побачила того чоловіка, випросталась було з переляку, потім, поволі повертаючи до каміна голову, почала дивитись на брата, і обличчя її знову стало ясним і безтурботним.

Єпіскоп спокійно дивився на подорожнього.

Коли він розкривав рот, безсумнівно збираючись спитати, чого хоче новоприбулий, той обома руками сперся на свою палицю, перебіг очима по старому й по обох жінках і, не дожидаючись, поки єпіскоп заговорить, голосно сказав перший:

- Ось. Звуть мене Жан Вальжан. Я - каторжник. На каторзі я був дев’ятнадцять років. Звільнили мене чотири дні тому, і я йду до Понтарльє, де мені призначено жити. Чотири дні йду я від Тулона. Сьогодні зробив пішки дванадцять льє. Прибувши сюди цього вечора, я пішов у заїзд, але мене вигнали звідти через мій жовтий паспорт,⁸⁵ показаний мною в ратуші. Цього і треба було ждати. Пішов я до другого заїзду. Мені сказали: «Забирайся!» І в одному, і в другому. Ніхто не хотів прийняти мене. Був я і в тюрмі. Воротар не відчинив брами. Був я і в собачій будці. Собака вкусила і вигнала мене, неначе й вона була людина. Можна подумати, вона знала, хто я. Подався я в поле поспати під зоряним небом. Зір не було. Я подумав, що почнеться дощ, що бога, який з добрості не дозволив би йому падати,- нема, і тоді повернувся до міста, гадаючи знайти в ньому двері, що відчинилися б для мене. На площі я ліг на кам’яну лаву, а якась милосердна жінка показала мені на ваш будинок і порадила постукати сюди. Я постукав. Що тут? У вас заїзд? Я маю гроші. Весь мій капітал. Сто дев’ять франків п’ятнадцять су, зароблених мною на каторзі за дев’ятнадцять років. Я заплачу. Це мені не важко. Гроші в мене є. Я страшенно втомився. Дванадцять же льє пішки. Я дуже зголоднів. Хочете ви, щоб я залишився?

- Мадам Маглуар,- сказав єпіскоп,- ви поставите ще один прибор.

Чоловік зробив три кроки й наблизився до лампи на столі.

- Слухайте,- промовив він, неначе не розуміючи.- Це щось не так. Ви чули? Я - каторжник. Каторжник! Я повертаюся з каторги.- Він витяг з кишені великий аркуш жовтого паперу і розгорнув його.- Ось мій паспорт. Жовтий, як бачите. Він допомагає тому, щоб мене виганяли звідусюди, куди я з’являюся. Може, прочитаєте? Я теж вмію читати. Навчився на каторзі. Там є школа для тих, хто хоче вчитися. Дивіться, що написано в паспорті: «Жан Вальжан, звільнений з каторги, родом з…» - для вас то однаково - звідки... «Був на каторзі дев’ятнадцять років. П’ять років за крадіжку з зломом. Чотирнадцять років за чотирикратну спробу втекти. Людина дуже небезпечна». О! Всі викинули мене геть. Може, ви приймете мене? Це - заїзд? Можете ви дати мені поїсти та поспати? Є у вас стайня?

- Мадам Маглуар,- сказав єпіскоп,- на ліжко в алькові ви постелете чисті простирала.

Ми бачили вже, які слухняні були ті жінки.

Мадам Маглуар вийшла виконати одержаний нею наказ.

Єпіскоп повернувся до подорожнього.

- Сідайте, пане, та грійтеся. За хвилинку ми вечерятимемо, а поки ви будете вечеряти, вам приготують постіль.

Тепер чоловік зрозумів цілком. На його обличчі, доти похмурому й суворому, ліг вираз величезного здивування, сумніву, радості, і воно стало якимось незвичайним. Він забелькотів, неначе божевільний:

- Правда? Ви мене залишаєте? Не женете мене... Каторжника? Ви називаєте мене «паном»; не тикаєте на мене. «Геть звідси, пес!», так кажуть мені завжди. А я був певний, що й ви виженете мене. Тому я й сказав, хто я такий, одразу, як увійшов. О, добра жінка, що направила мене сюди! Я вечерятиму! Добре ліжко з матрацем і простиралами. Як у всіх! Ліжко! Дев’ятнадцять років не спав я на ліжку. Ви не хочете, щоб я забирався геть? Ви - порядні люди! А втім, у мене ж є гроші. Я щедро заплачу. Вибачте, пане хазяїне, як вас звати? Я заплачу, скільки зажадаєте. Ви - мила людина. Ви ж - власник заїзду, правда?

- Я тутешній священнослужитель,- сказав єпіскоп.

- Священнослужитель! - повторив чоловік.- О, який добрий священнослужитель! То ви, значить, не візьмете з мене грошей? Ви - кюре; правда? Кюре в цій великій церкві? Авжеж. Ач який я дурень! Я й не помітив вашої камилавки.

Говорячи, він поставив у куток свій ранець і свою палицю, поклав назад у кишеню паспорт і сів. Мадмуазель Батістіна приязно дивилась на нього.

- Ви - людяний, пане кюре. У вас нема презирства. Добрий священик, це - гарно. То вам не треба, щоб я платив?

- Ні,- відповів єпіскоп.- Залиште собі ваші гроші. Скільки їх у вас? Сто дев’ять франків, здається?

- І п’ятнадцять су.

- Сто дев’ять франків і п’ятнадцять су. І скільки часу мусили ви заробляти їх?

- Дев’ятнадцять років.

- Дев’ятнадцять років!

Єпіскоп глибоко зітхнув.

- Я зберіг досі всі мої гроші,- продовжував подорожній.- За чотири дні я витратив тільки двадцять п’ять су, які заробив, допомагаючи розвантажувати вози в Трасі. Ви - теж абат, і тому я скажу вам, що був священик і у нас на каторзі. А потім я бачив якогось єпіскопа. Його звуть монсеньйором. То був єпіскоп Ма- жорський, з Марселя. Це - кюре над усіма кюре. Я, знаєте, вибачте, погано висловлюю все це, але воно ж для мене таке далеке. Ми ж зовсім інші; ви розумієте. Він правив месу серед каторжан, там зробили престол. У нього на голові була якась гостроверха золота штука. При денному світлі вона блищала. Ми стояли рядами з трьох сторін, а проти нас були гармати з запаленими гнотами. Ми не могли добре бачити. Він щось говорив, але був так далеко від нас, що ми не чули його. Ось воно - який той єпіскоп.

Поки він говорив, єпіскоп пішов причинити двері, які так і стояли розчинені навстіж.

Мадам Маглуар повернулась. Вона принесла ще один прибор і поставила його на стіл.

- Мадам Маглуар,- сказав єпіскоп,- поставте цей прибор якомога ближче до вогню. Нічний вітер в Альпах дуже різкий,- додав він, повертаючись до свого гостя.- Вам, певне, холодно, пане?

Кожного разу як він вимовляв слово «пан» своїм лагідним, серйозним голосом і так по-дружньому, обличчя подорожнього спалахувало. Пан для каторжника - це як склянка води для спраглого. Приниження прагне пошани.

- Наша лампа світить дуже погано,- зауважив єпіскоп.

Мадам Маглуар зрозуміла, принесла з каміна в спальні єпіскопа два срібні свічники, засвітила їх і поставила на стіл.

- Пане кюре,- сказав подорожній,- ви - добра людина. Ви не гребуєте мною. Ви приймаєте мене у себе. Для мене запалюєте ваші свічки. А я ж не приховую від вас, звідки я йду, і ви знаєте, що я нещасна людина.

Єпіскоп, що сидів біля нього, ніжно доторкнувся до його руки.

- Ви могли б і не говорити мені, хто ви,- сказав він.- Будинок цей - не мій, а Ісуса Христа. У того, хто входить крізь ці двері, питають не про ім’я, а про те, чи є в нього яке горе. Ви страждаєте, зголодніли і замерзли - будьте дорогим гостем. І не дякуйте мені, не кажіть, що я приймаю вас у себе. У себе тут лише той, хто потребує притулку. І вам - прохожему - я кажу: ви тут у себе більше, ніж я сам. Все, що є тут, належить вам. Навіщо ж мені ваше ім’я? До того, перше ніж ви назвали мені його, у вас було одне відоме вже мені ім’я.

Подорожній широко розкрив здивовані очі.

- Правда? Ви знали моє ім’я?

- Звичайно,- відповів єпіскоп.- Ваше ім’я - мій брат.

- Послухайте, пане кюре,- скрикнув подорожній,- коли я увіходив сюди, мені дуже хотілось їсти, але ви такі ласкаві зі мною, що я вже не голодний.

Єпіскоп глянув на нього і спитав:

- Ви багато страждали?

- О! Та червона куртка, прикуте до ноги ядро, дошки замість ліжка, спека, мороз, праця, каторжники, удари палицею! Подвійні кайдани за дрібницю. Карцер за одне слово. Навіть хворий лежиш на ліжку в кайданах. Пси... пси - і ті щасливіші. Дев’ятнадцять років! Тепер мені сорок шість. І в мене жовтий паспорт. Ось.

- Так,- зауважив єпіскоп,- ви вийшли з будинку суму. Але на небі заплаканому обличчю одного розкаяного грішника радітимуть більше, ніж білим уборам ста праведників. Якщо те сумне місце ви покидаєте з почуттям ненависті та гніву проти людей - ви гідні жалю. Якщо ви виходите звідти з почуттями прощення, лагідності та миру - ви варті більшого, ніж кожен з нас.

Тим часом мадам Маглуар подала вечерю. Суп з олією, хліб, сіль, трохи сала, кусок баранини, інжир, молодий сир. До цих звичайних для вечері єпіскопа страв вона додала ще пляшку старого мовського вина.

Обличчя єпіскопа враз набуло веселого виразу, властивого гостинним натурам.

- До столу! - жваво запропонував він.

Як і завжди, коли в них вечеряли сторонні, він посадив гостя праворуч від себе. Мадмуазель Батістіна, невимушено спокійна, сіла з лівого боку.

Єпіскоп благословив трапезу і, своїм звичаєм, почав розливати суп. Подорожній заходився жадібно їсти.

- Але на цьому столі, мені здається, бракує чогось,- раптом сказав єпіскоп.

І дійсно, мадам Маглуар поставила тільки три необхідних прибори. Але коли в єпіскопа вечеряв хтось, на стіл завжди ставили всі шість срібних приборів. Ця мила подоба розкоші у будинку, такому ласкавому і такому суворому, була чарівними, наївними дитячими хвастощами, що підносили бідність до високої гідності.

Зрозумівши натяк, мадам Маглуар мовчки вийшла, і за хвилину ще три прибори виблискували на скатертині, симетрично розставлені перед кожним з присутніх.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
ПОДРОБИЦІ ПРО ПОНТАРЛЬЄРСЬКІ СИРОВАРНІ

Щоб дати уявлення про те, що відбувалося за цим столом, краще буде навести тут уривок з листа мадмуазель Батістіни до мадам Буашеврон, де з наївною докладністю переказана розмова між каторжником і єпіскопом.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Чоловік той не звертав жодної уваги ні на кого. Він їв з пожадливістю зголоднілого. А після вечері він сказав:

- Пане кюре ласкавого бога, все це - занадто добре для мене, але я мушу зазначити, що візники, які не схотіли дозволити мені повечеряти з ними, їдять куди краще, ніж ви.

Це зауваження, між нами кажучи, трохи образило мене. Брат же мій відповів:

- Вони втомлюються більше, ніж я.

- Ні,- заперечив той чоловік,- у них більше грошей. Ви, я добре бачу, людина бідна. Ви, може, навіть і не кюре. Та чи кюре ж ви? А втім, якби бог був справедливий, ви мусили б бути кюре.

- Бог більше ніж справедливий,- сказав брат.- Ви прямуєте до Понтарльє, пане Вальжан? - помовчавши, спитав він.

- По приписаному мені маршруту.

Саме так, гадаю, і відповів той чоловік, додавши потім:

- Завтра на світанку я маю вже вирушати. А подорожувати тепер важко. Ночі - холодні, зате вдень жарко.

- Ви йдете до багатого краю,- сказав брат.- Під час революції родина моя була розорена, я подався спершу до Франш-Конте і деякий час жив там трудами рук своїх. Бажання в мене було. Роботу я зумів знайти. Доводилось тільки вибирати. Там є паперові й шкіряні фабрики, гуральні, олійні, фабрики годинників, стальні, мідні фабрики, принаймні двадцять залізоробних заводів, і чотири з них - у Лоді, Шатільйоні, Оденкурі і Бері - великого розміру...

Здається, брат назвав самі ці імена, а потім, перебивши самого себе, звернувся до мене:

- У нас нема родичів у тому краю, сеструню?

- Були,- відповіла я.- І серед них пан де Люсен, що за старого режиму⁸⁶ служив у Понтарльє.

- Правда,- сказав брат,- але в 93-му році родичів ми більше не мали; мали тільки власні руки. Я працював. Навколо Понтарльє, куди ви йдете, пане Вальжан, існує промисловість, цілком патріархальна⁸⁷ і чудова, сеструню. Це - сироварні.

І тут мій брат, не перестаючи частувати свого гостя, почав докладно описувати йому ті понтарльєрські сироварні, які бувають двох родів: одні належать якомусь одному власникові, що має по сорок-п’ятдесят корів і виробляє за літо від семи до восьми тисяч кружал сиру. Другі - сироварні товариства - належать бідним. Власники їх - селяни з гір, які спільно утримують своїх корів і ділять між собою прибутки. Вони наймають сировара, що зветься грюрен. Цей грюрен тричі на день одержує від членів товариства молоко і зарубками на двох дощечках відзначає кількість принесеного йому молока. Робота сировара починається наприкінці квітня й кінчається в середині червня, коли сировари женуть своїх корів на гірські пасовища.

За вечерею наш гість пожвавішав. Брат раз-у-раз підливав йому мовського вина, якого сам не п’є, бо воно, мовляв, дороге. Про всі ці деталі брат розказував йому з відомою вам у нього щирою веселістю, домішуючи до своїх слів милі зауваження на мою адресу. Він часто згадував про гарне становище того грюрена, немов бажав, щоб той чоловік, і без одвертої, нечемної поради йому, зрозумів, що для нього це був би вихід. Вразило мене одне. Чоловік той - такий, яким я вам його описала. А мій брат, якщо не вважати кількох сказаних їм слів про Ісуса, коли прийшов наш гість, ні за вечерю, ні за цілий вечір жодним натяком не нагадав йому, ні хто такий той, ні хто такий мій брат. А це ж, здавалося б, була добра нагода напутити його трохи і впливом єпіскопа на каторжника відзначити його перебування у нас. Декому могло би здатись, що, мавши так близько від себе цього нещасного, годилося б дати поживу не лише тілу його, але й душі і висловити йому кілька докорів, приправлених мораллю та порадами, або, показавши йому своє співчуття, умовити його поводитися краще в дальшому. Брат же не спитав навіть ні звідки він родом, ні його біографії. В житті нашого гостя була якась помилка, і брат уникав усього, що могло б йому нагадати про неї. Дійшло до того, що, розповідаючи про понтарльєрських верховинців, які працюють близько від неба, і сказавши, що вони щасливі, бо - невинні, брат раптом зупинився, боячись, чи нема в цих словах, які випадково вихопились у нього, чогось образливого для гостя. Подумавши, я зрозуміла, що робилося в серці брата. Він безсумнівно гадав, що той чоловік, Жан Вальжан на ім’я, і так занадто добре пам’ятає про свою лиху долю, і що краще розважити його, нехай хоч на мить показавши своєю звичайною поведінкою, що й він така ж людина, як інші. Хіба це не правильне розуміння милосердя? Хіба нема чогось справді євангельського в делікатності, яка утримує від проповідей та натяків, і найкращого виду жалощів в тому, щоб абсолютно не доторкатись до місця, яке болить? Так, здається мені, думав і мій брат.

В усякому разі можу сказати, що коли в нього й були такі думки, то він нічим не виявив їх, навіть передо мною. Він в усьому був таким, яким буває кожен вечір, і вечеряв у товаристві цього Жана Вальжана з таким виглядом та поводячись так, немов він вечеряє з паном Жеденом, пробстом, або з якимось кюре своєї єпархії.

Коли ми кінчали вже вечеряти і їли інжир, постукали в двері. То була тітка Жербо з своїм малим на руках. Брат поцілував дитину в лоб і позичив у мене п’ятнадцять су, які були при мені, щоб віддати їх тітці Жербо. Наш гість не звернув на все це уваги. Він більше не розмовляв і здавався дуже втомленим. Коли сердешна Жербо пішла, брат проказав подячну молитву, а потім, звернувшись до нашого гостя, промовив: «Ви, певно, дуже хочете спати». Мадам Маглуар швидко прибрала посуд. Я зрозуміла, що ми мусимо йти, щоб дати поспати подорожньому, і обоє піднялися до себе нагору. Незабаром, проте, я послала мадам Маглуар віднести на ліжко тому чоловікові козячу шкуру з Шварцвальда, яка лежить у моїй кімнаті. Брат купив її, коли був у Німеччині, в Тотлінгіні, біля верхів’я Дуная, так само як і ніж з слоновою ручкою, яким я користаюсь за столом.

Повернулася мадам Маглуар майже зараз же.

Ми помолились богу у вітальні, де розвішуємо білизну, а тоді розійшлися по своїх кімнатах, нічого не сказавши одна одній.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
СПОКІЙ

Сказавши надобраніч сестрі, монсеньйор Б’єнвеню взяв з стола один з срібних свічників, другий дав гостеві і сказав йому:

- Я проведу вас до вашої кімнати, пане.

Подорожній пішов слідом за ним.

Як читач міг уже помітити, помешкання єпіскопа було розплановане так, що потрапити до молельні з альковом або вийти з неї можна було тільки через спальню єпіскопа.

Коли вони проходили через спальню, мадам Маглуар саме ставила срібний посуд у стінну шафу в головах у ліжка. То була її остання робота перед сном.

Єпіскоп підвів гостя до алькова. Там була приготована свіжа, чиста постіль. Подорожній поставив свічник на столик.

- Ну, спіть собі добре,- сказав єпіскоп.- Вранці, перед тим, як будете йти, вип’єте чашку молока прямо спід наших корів.

- Спасибі, пане абат,- подякував подорожній.

Але ледве вимовив він ці мирні слова, як раптом непослідовно зробив дивний рух, який вжахнув би обох святих жінок, коли б вони були присутні при цьому. Ще й сьогодні нам важко з’ясувати, що керувало ним у той момент. Хотів він застерегти або загрожував? Чи, може, корився якомусь інстинктивному імпульсові, незрозумілому для нього самого? Він зненацька повернувся: до єпіскопа, схрестив на грудях руки і, диким поглядом дивлячись на свого хазяїна, вигукнув хрипким голосом:

- А! То ви влаштовуєте мене на ніч тут, зовсім біля вас?!

Він зупинився, а потім, з сміхом, в якому було щось жахливе, додав:

- А чи добре ви обміркували все? Хто казав вам, що я не був- убивцею?

- Це - справа божа,- відповів єпіскоп.

І врочисто, ворушачи губами, як людина, що молиться або каже щось до себе, він випростав два пальці правої руки, благословив подорожнього, який навіть не нахилив голови, і, не оглядаючись, повернувся в свою кімнату.

Коли в алькові спали, велика саржева запона через усю мо- лельню відділяла престол. Проходячи перед цією запоною, єпіскоп став навколюшки і проказав коротку молитву.

За хвилинку він був у себе в садку, де гуляв, мріючи та споглядаючи, душею й думками занурений у величні таємниці, що їх уночі бог показує тим, у кого очі залишаються відкритими.

Подорожній же і справді був такий утомлений, що навіть не скористався з гарних білих простирал. Він задув свічку носом, як; то роблять каторжники, одягнений упав на ліжко і зараз же заснув глибоким сном.

Була північ, коли єпіскоп повернувся з садка до своєї кімнати.

Ще за кілька хвилин у маленькому будинку спало все.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
ЖАН ВАЛЬЖАН

Уночі Жан Вальжан прокинувся.

Жан Вальжан був з бідної селянської родини в Бріе. Читати в дитинстві він не навчився. Дорослим він підрізав у Фавроллі дерева. Мати його звали Жанною Матьє; батька - Жаном Вальжаном, або Влажаном, можливо від скороченого Voilà Jean.⁸⁸

Вдача у Жана Вальжана була задумлива, але не сумна, що властиво люблячим натурам. Проте - на вигляд, принаймні - цей Жан Вальжан являв собою щось досить сонне і досить незначне. І батька і матір він утратив, коли був малою дитиною. Мати померла від молочниці, яку погано лікували. Батька, що так само, як і він, підрізав дерева, задавило дерево. У Жана Вальжана залишилась тільки сестра, старша за нього, вдова з сімома дітьми - хлопцями і дівчатами. Ця сестра й виховувала Жана Вальжана, а поки був живий її чоловік, то й годувала свого молодшого брата і давала йому квартиру. Чоловік помер. Старшому з семи дітей було вісім років, молодшому - рік. Жанові Вальжану минуло тоді двадцять п’ять років. Він заступив дітям батька і в свою чергу підтримував сестру, що колись виховувала його. Робилось це дуже просто, як обов’язок - і навіть з деякою буркотнею з боку Жана Вальжана. Молодість його проходила, отож, у важкій і погано оплачуваній праці. «Приятельок» його ніхто ніколи не знав. Він не мав часу закохатися.

Втомлений повертався він увечері додому і мовчки з’їдав свою юшку. Сестра, тітка Жанна, поки він їв, часто вибирала з його миски кращий кусень - шматочок м’яса, сала, качан капусти,- щоб віддати їх комусь з своїх дітей. Жан Вальжан, не кидаючи їсти, схилившись над столом, з головою майже в юшці, з довгим волоссям, яке висіло над мискою й ховало його очі, здавалось, не помічав нічого і не протестував. У Фавроллі, недалеко від хатинки Вальжана, на другому боці вулички, жила фермерка, Марі-Клод на ім’я. Діти Вальжана, завжди голодні, іноді позичали в неї, від імени своєї матері, кринку молока, яку й випивали десь за загорожею або в якомусь кутку під деревами, видираючи глечик одне від одного і так похапливо, що маленькі дівчинки розливали молоко собі на фартухи. Коли б мати дізналася про це, вона, безперечно, суворо покарала б винних. Жан Вальжан, запальчастий і буркотун, платив за молоко замість матері, і дітей не карали.

У сезон підрізування дерев він заробляв по вісімнадцять су на день, потім наймався як жнець, як чорнороб, як погонич волів. Він робив усе, що доводилось. Його сестра теж працювала, але що його робити з сімома малими дітьми? То була жалюгідна купка людей, яку нужда гнітила дедалі більше. Одна зима випала особливо сувора. Роботи в Жана не було. Родина не мала хліба. Не мала хліба. Буквально! І семеро дітей.

Одного неділішнього вечора Мобер Ізабо, пекар на майдані в Фавроллі, вкладаючись спати, почув міцний удар у загратоване вікно своєї крамниці. Прибігши, він устиг ще побачити руку, простромлену в пробиту кулаком дірку в гратах і шибці. Рука схопила хлібину і забрала її. Ізабо кинувся на вулицю: злодій тікав на всі заставки. Ізабо погнався за ним і затримав його. Злодій кинув хліб, але рука в нього була закривавлена. То був Жан Вальжан.

Було це в 1795 році. Жана Вальжана віддали під суд за крадіжку уночі, з заселеного будинку. У нього знайшли рушницю, якою він користався, будучи трохи браконьєром.⁸⁹ Це йому пошкодило. Проти браконьєрів існує законне упередження. Браконьєр, як і контрабандист,- дуже близько сусідить з розбійником. Відзначимо, проте, що між цими сортами людей і мерзенним убивцею у місті лежить ще ціла прірва. Браконьєр живе в горах, контрабандист - у горах або біля моря. Міста роблять людей жорстокими, бо вони розбещують людей. Гори, море, річки роблять людей дикунами. Вони розвивають у них і жорстокість, але не знищують людяності.

Жана Вальжана оголосили винним. Вимоги закону були категоричні. В нашій цивілізації є страшні години. Це - тоді, коли карна система виносить катастрофічний присуд. Що то за траурна хвилина, коли суспільство відходить геть і цим закінчує непоправне відчуження мислящої істоти! Жана Вальжана засудили на п’ять років галер.

22 квітня 1796 року в Парижі вигукували про Монтенотську перемогу,⁹⁰ здобуту головнокомандувачем італійської армії - генералом Буона-Парте, як називає його датоване 2 флореалем IV року повідомлення від Директорії до П’ятисот. Того ж таки дня в Бісетрі закували в кайдани велику партію засуджених. У цій партії був і Жан Вальжан. Один старий брамник в’язниці, якому тепер щось із дев’яносто років, чудово пам’ятає того нещасного, прикутого до кінця четвертого ланцюга в північній частині двору. Він сидів на землі разом з іншими. Він, здавалося, не розумів нічого в своєму становищі, крім того, що воно - жахливе. Можливо, проте, що своїми заплутаними думками цілком темної, нещасної людини він здогадувався про щось надмірне. Поки дужими ударами молотка заклепували на ньому залізний нашийник, він плакав, сльози душили його, заважали йому говорити, і він лиш повторював час від часу: «Я підрізував дерева у Фавроллі». Потім, все ще ридаючи, він сім разів підряд підіймав і опускав праву руку, неначе по черзі доторкався до семи голів на неоднаковій відстані від землі. І з цього жесту вгадували, що зроблене ним він учинив, бажаючи нагодувати та вдягти семеро малих дітей.

Його відправили в Тулон. Він прибув туди через двадцять сім днів, на возі, з ланцюгом на шиї. У Тулоні його вдягли в червону куртку... Все минуле в його житті стерлося. Навіть ім’я. Він не був уже Жаном Вальжаном. Він був номер 24601. Що сталось з його сестрою? Що сталося з сімома дітьми? Хто дбав за них? Що стає з жменею листя з молодого дерева, підпиленого коло самого кореня?

Завжди повторюється одна й та ж історія. Бідолашні живі істоти, ці створіння божі, віднині без підтримки, без керівника, без притулку, порозбрелися хто знає куди і поволі заглибились у цей холодний туман, що поглинає самотні долі; в темний морок, де, в похмурому поступі людства, зникають одна по одній стільки безталанних голів. Вони покинули рідний край. Дзвіниця того, що було колись їхнім містечком, забула їх. Межові знаки на тому, що було колись їхнім полем, забули їх. Забув їх навіть Жан Вальжан, проживши кілька років на каторзі. В серці, де була рана, утворився тепер рубець. Ось і все. За весь час свого перебування в Тулоні чув він про сестру хібащо один раз. Це було на четвертому році його ув’язнення. Не знаю, яким шляхом дійшли до нього відомості про неї. Хтось, що знав їх удома, бачив її. Вона була в Парижі й жила на вбогій вулиці Женуар біля Сен-Сюльпіс. З нею була одна лиш дитина - маленький хлопчик, останній. Куди поділись решта шестеро? Цього, мабуть, вона й сама не знала. Щоранку йшла вона до друкарні на вулиці Сабо, № 3, де фальцювала та брошурувала папір. Там треба було бути на шосту годину ранку; задовго до світанку взимку. У тому ж таки будинку містилася школа, куди вона відводила свого семирічного хлопчика. Тільки тоді як друкарня відчинялась о шостій, до школи пускали лише на сьому, і дитина мусила годину чекати на дворі. Взимку, цілу годину, вночі, під відкритим небом! У друкарню малого не пускали, бо він там, казали, заважає. Ідучи на роботу, робітники бачили ранками, як ця маленька істота, падаючи від сну, навпочепки сиділа на бруку, схилившись над своїм кошиком. Коли падав дощ, стара швейцарка з жалощів брала малого до себе в свій закамарок, де стояло лиш убоге ліжко, прядка та два дерев’яні стільці. Хлопчик спав у кутку, тулячись, щоб було тепліше, до кішки. О сьомій годині відкривали школу, і дитина йшла туди. Ось що розповіли про них Жанові Вальжану. То був один лиш момент, блискавка, немов одчинилось вікно, з якого раптом показали йому долю істот, що їх він любив колись; потім усе зачинилося знову. Він не чув уже більше про них, не чув ніколи. Жодна звістка про них не дійшла до нього; він жодного разу не зустрів їх, і в нашому сумному оповіданні про них не буде більше мови.

Наприкінці того ж таки четвертого року випала нагода тікати й Жанові Вальжану. Товариші, як воно ведеться в цих скорботних місцях, допомогли йому. Він утік. Два дні блукав він полями, вільний, якщо бути вільним значить бути переслідуваним, мов звір, що за ним женуться; щомить обертатися назад; здригатись при найменшому шумі; боятись усього: диму над дахом, прохожого, гавкання собаки, галопу коня, дзвону дзигарів - вдень тому, що видно, вночі тому, що не видно; боятись шляху, стежки, куща, сну. Ввечері другого дня його впіймали. Тридцять шість годин він нічого не їв і не пив. Морський суд продовжив йому термін на три роки, що становило вже вісім років. На шостому році йому знову випала нагода тікати. Він використав її, але не міг використати втечі. Він не озвався на перекличці. Дали постріл з гармати, і вночі вартові знайшли його під кілем будованого корабля. Сторожам, які схопили його, він поставив опір. Цей випадок, передбачений спеціальним параграфом закону, карається додатковими п’ятьма роками, що з них два роки в подвійних кайданах. Тринадцять років. На десятому році - знову нагода. Він знову скористався з неї. Наслідки були не кращі. За цю нову спробу - ще три роки. Шістнадцять років. Нарешті, востаннє спробував він тікати на тринадцятому, здається, році, але йому знову не пощастило, і після чотирьох годин відсутності його впіймали знову. Три роки за ці чотири години. Дев’ятнадцять років. В жовтні 1815 року його звільнили з каторги. Потрапив він туди в 1796 році за те, що розбив шибку і взяв хлібину.

Тут, до речі, буде одне зауваження в дужках. Це вже другий раз, коли, вивчаючи питання про карні злочини й прокляття законом, автор цієї книги зустрічає крадіжку хлібини, як відправний пункт недолі. Хлібину вкрав Клод Ге; хлібину вкрав Жан Вальжан. Англійська статистика встановлює факти, що в Лондоні з п’ятьох крадіжок чотири безпосередньою причиною мали голод.

На каторгу Жан Вальжан увійшов з сльозами і з трепетом, вийшов він звідти байдужим до всього. Увіходячи, він був у розпачі; вийшов звідти похмурим.

Що ж відбувалося в його душі?

РОЗДІЛ СЬОМИЙ.
В ГЛИБИНАХ ОДЧАЮ

Спробуймо розповісти.

Конче потрібно, щоб суспільство придивилось до цих речей, бо воно само творить їх.

Він був, казали вже ми, людина темна; але він був не дурень. Світло природного розуму горіло в ньому. Нещастя, в якому теж є своє світло, збільшило невеличку іскру, що жевріла в його душі. Під ударами палиці, під вагою кайданів, у карцері, під тягарем утоми, під пекучим сонцем каторги, на ліжку з голих дощок - він занурився в самого себе, почав роздумувати.

Він улаштував сам судовий трибунал.

Він почав з суду над собою.

Він визнав, що не був невинним і несправедливо покараним. Він признався собі, що вчинок його був надзвичайно поганий і заслуговував на догану; що, якби він попросив, то йому, може, не відмовили б у тому хлібі; що, в усякому разі, йому краще було б дожидати або милосердя, або роботи; що це зовсім не беззаперечний довід сказати: чи можна ж дожидати, коли голодний? По- перше, в буквальному розумінні цього слова, помирають від голоду дуже рідко, а подруге - на щастя чи на нещастя - людина зроблена так, що може довго і дуже страждати морально та фізично і не вмирати; що треба було бути терплячим; що так воно вийшло б навіть на краще для тих бідолашних малих дітей; що з боку його, жалюгідного нещасливця, було безумством хапати за комір це суспільство і думати, ніби крадіжкою позбудешся не- статків; що в усякому разі вихід із злиднів, через який вступаєш у неславу,- поганий вихід; що, зрештою, він був неправий.

Потім він запитав себе:

Чи один він винний у цій фатальній історії? Чи не жахливо було, що він - робітник - не мав роботи, він - трудівник - не мав хліба? Чи не була жорстокою та надмірною кара після того, як він визнав свою провину? Чи, наклавши на нього таку кару, не допустився закон більшого злочинства, ніж допустився винуватець у своєму незаконному вчинку? Чи не була важчою одна з шальок терезів правосуддя, і саме та, де лежить спокутування? Чи надмірна кара не викреслювала самого злочину, не мала наслідком перекручування становища, коли провину злочинця заступає провина карних заходів, коли винуватець стає жертвою, дебітор - кредитором, а правота остаточно переходить на бік того, хто зламав закон? Чи ця покара, посилена додатковими обтяженнями за спроби втечі, не обертається, нарешті, на якийсь замах сильнішого на слабкішого, на злочин з боку суспільства проти індивідуума; злочин, який поновлювався щодня і тривав дев’ятнадцять років?

Він запитував себе, чи має право людське суспільство змушувати однаково страждати своїх членів іноді від його нерозумної непередбачливості, а іноді від його безжальної завбачливості і довічно затискувати бідняка між нестачею та надміром: нестачею роботи і надміром кари?

Чи не є жахливою несправедливістю, що саме так суспільство поводиться з тими своїми членами, які були найменше обдаровані при розподілі благ і, значить, були найбільш варті уважного до себе ставлення?

Поставивши ці питання та розв’язавши їх, він осудив і засудив суспільство.

Він засудив його на свою ненависть.

Він зробив його винним за долю, якої зазнав, і сказав собі, що не завагається, мабуть, зажадати колись у нього звіта в цьому. Він сказав собі, що шкода, яку він учинив, і шкода, яку вчинили йому - не врівноважуються. Нарешті, він прийшов до висновку, що накладена на нього кара, коли й не була несправедливістю, то, безперечно, була беззаконством.

Гнів може бути безглуздим та абсурдним. Можна розлютитись безпідставно. Обурюються лише тоді, коли бувають праві хоч з якогонебудь боку. Жан Вальжан почував себе обуреним.

До того ж людське суспільство робило йому саме зло. У нього він завжди бачив тільки розгніване обличчя, яке воно називає своїм правосуддям і показує лише тим, кого вражає ударами. Люди доторкались до нього лиш для того, щоб завдати йому рани. Кожен дотик до них був ударом для нього. Ніколи, від самого дитинства, ні від матері, ні від сестри - ніколи не чув він від них дружнього слова, не бачив привітного погляду. Переходячи від страждання до страждання, він поступово переконався, що життя - війна, і в цій війні він - переможений. Він мав єдину зброю - свою ненависть. Він вирішив вигострити її на каторзі й забрати з собою, виходячи на волю.

В Тулоні існувала утримувана братами ігнорантигцями⁹¹ школа для каторжників, де того з цих нещасних, хто хотів, навчали найнеобхіднішого. Жан Вальжан був з числа охочих. Він вступив до школи, мавши вже сорок років, і навчився читати, писати та рахувати. Він відчув, що зміцнювати свій розум - значить зміцнювати свою ненависть. У певних випадках освіта і знання стають додатком до зла.

Сумно казати, але, осудивши суспільство, що було причиною його нещастя, він судив потім провидіння, яке створило суспільство, і засудив і його.

Отак протягом дев’ятнадцяти років катувань і рабства ця душа водночас і піднялась, і впала. В неї з одного боку ввійшло світло, а з другого - морок.

Від природи Жан Вальжан, як ми бачили, був не погана людина. Він був добрим ще й тоді, коли прибув на каторгу. Там він засудив суспільство і відчув, що стає злим. Там він засудив провидіння і відчув, що стає безбожником.

Тут важко утриматись і не поміркувати трохи.

Чи може натура людська перетворитись цілком, зверху донизу? Чи може людина, створена богом доброю, стати злою через людину таки? Чи може доля переробити грунтовно душу і зробити її лихою, якщо лиха й сама доля? Чи може серце під впливом надмірного нещастя викривитися і набути невигойних потворностей та недуг, як спинний хребет під занадто низьким склепінням? Чи нема в душі кожної людини - і зокрема в душі Жана Вальжана - природженої іскри, божественного елемента, який некрушимий в цьому світі і є безсмертний в іншому; що його добро може розвинути, розпалити й змусити горіти жарким полум’ям, а зло ніколи неспроможне погасити зовсім?

Це - важкі та важливі питання, і на останнє з них усякий фізіолог, можливо, відповів би негативно і не вагаючись, якби побачив Жана Вальжана в Тулоні в години відпочинку, що були для нього годинами мріяння. Охопивши руками штангу кабестана,⁹² засунувши в кишеню кінець своїх кайданів, щоб вони не волочилися, похмурий, мовчазний, серйозний і замислений, сидів цей каторжник, цей парія⁹³ законів, що гнівно дивився на людину; цей проклятий цивілізацією, що суворо дивився на небо.

Звичайно, і ми не хочемо ховати цього, такий спостерігач-фізіолог побачив би тут непоправне, безпорадне нещастя. Може, він і пожалів би цього хворого через закони чоловіка, але він не намагався б навіть лікувати його. Він одвернув би голову від невиразно побачених їм каверн у цій душі і, як Данте біля дверей пекла, закреслив би в його існуванні слово, що його палець бога написав, проте, на чолі кожної людини: Надія.

Чи той стан його душі, який ми пробували оце проаналізувати, був такий же ясний для нього самого, яким ми силкувались зробити його для нашого читача? Чи Жан Вальжан виразно бачив, поки вони формувалися і коли вони вже сформувалися, всі елементи, з яких складалось його моральне убозтво? Чи ця груба, неписьменна людина добре усвідомлювала послідовність думок, які поступово, то піднімаючи, то опускаючи, привели її до безпросвітних поглядів, що стільки вже років становили внутрішній горизонт її духу? Чи усвідомлював він усе те, що відбувалося в ньому, усе, що в ньому ворушилося? Ми не наважились би сказати цього; цього ми навіть і не думаємо. У Жані Вальжані було забагато неуцтва, щоб навіть після стількох нещасть в ньому не залишилось багато неясного. Моментами він навіть не розумів як слід, що саме він відчуває. Жан Вальжан перебував у мороці. У мороці вій страждав, у темряві ненавидів. Можна сказати, ненавидів він усе, що було перед ним. Він завжди жив у цій темряві, мацаючи круг себе, як сліпець і як мрійник. Тільки подеколи, раптом, під впливом якогось зовнішнього чи внутрішнього поштовху - припадку гніву, надмірного страждання - бліда блискавка на мить освітлювала всю його душу, і в проблисках жахливого світла, скрізь навколо себе - спереду і ззаду - бачив він бридкі провалля й похмурі перспективи своєї долі.

Блискавка гасла, знову падала ніч. Де був він тепер? Він і сам не знав уже цього.

Властивість кар такого роду; кар, де переважає безжальне, тобто те, що притуплює, це - поволі, якимись безглуздими змінами, перетворювати людину на дику, іноді - хижу тварину. Упертих кількаразових спроб Жана Вальжана тікати було досить, щоб довершити цю дивну роботу, яку закон проводить над душею людини. Жан Вальжан відновляв би ці абсолютно некорисні та безглузді спроби кожен раз, коли випадала б нагода, ні на момент не задумуючись ні над можливими наслідками їх, ні над готовим уже досвідом. Він тікав із запалом, як вовк, що бачить свою клітку відчиненою. Інстинкт казав йому: рятуйся! Розсудок казав йому: залишайся! Але перед такою великою спокусою розсудок зникав, лишався самий інстинкт. Діяв лише звір. А нові суворі заходи, що їх застосовували до нього, спіймавши, тільки лякали його ще більше.

Ми не повинні оминути ще однієї подробиці - його величезної фізичної сили, якої не мав жоден з його товаришів по каторзі. На важкій роботі - тягнучи канат або повертаючи кабестан - Жан Вальжан був вартий чотирьох. Він підіймав і витримував на спині надзвичайно важкі речі, а при нагоді заступав прилад, що його раніш називали «гордістю»⁹⁴ і що від нього, скажемо мимохідь, походить назва вулиці Монторгейль біля паризького ринку. Товариші прозвали його Жаном Домкратом. Одного разу, коли ремонтували балкон тулонської ратуші, від стін будинка відійшла і загрожувала падінням одна з чудових каріатид роботи Пюже. Жан Вальжан, який на той час був там, підтримав каріатиду плечем і дав робітникам змогу підбігти. Його спритність навіть перевершувала його силу. Дехто з каторжників, які безперестанку мріють про втечу, створюють кінець-кінцем справжню науку з комбінування сили та спритності. Це - наука мускулів. В’язні, що завжди заздрять мухам і птицям, щодня вправляються в цілій таємничій статиці. Піднятись по вертикальній лінії і знайти точку опори там, де бачиш ледве помітний виступ, було за іграшку для Жана Вальжана. Коли перед ним був ріг якоїсь стінки, він, напружуючи спину і коліна, п’ятами та ліктями залазячи в нерівності каменя, здирався на четвертий поверх. Іноді він злазив так на самий дах в’язниці.

Говорив він мало. Не сміявся. Потрібне було якесь надзвичайне збудження, щоб раз чи два на рік викликати в нього похмурий сміх каторжника - цю неначе луну реготу демона. Коли глянути на нього, то здавалось, ніби він безперестану дивиться на якусь жахливу річ.

І справді, його поглинало щось.

Крізь болісні сприймання своєї недосконалої натури і пригніченого розуму він невиразно відчував, що на ньому лежить щось потворне. У тьмяній сутіні, в якій він плазував, кожен раз, коли Жан Вальжан витягав шию й намагався зирнути вище, він завжди, з гнівом та з жахом, бачив, як над ним, скільки сягає око, стоять страшелезні нагромадження різних речей, законів, упереджень, людей і вчинків. Контури їх вислизали від нього, маса їх його лякала, і все це разом було ні що інше, як та колосальна піраміда, яку ми називаємо цивілізацією. У цій кипучій, безформній сукупності, то там, то тут - то близько від себе, то далеко, на неприступних верховинах - він розпізнавав якусь групу, якусь яскраво освітлену деталь: іноді то був доглядач з палицею, іноді жандарм з шаблею, іноді архієпіскоп у митрі, а вгорі, в якомусь сонці - імператор у короні і сліпучо ясний. Ці далекі блискучі речі замість того, щоб розсіяти темряву навколо нього, робили її, здавалось йому, ще похмурішою, ще чорнішою. І все це - закони, упередження, вчинки, люди, речі - ширяли над ним, корячись складному, таємничому рухові, якого бог надає цивілізації, ішли по ньому й топтали його з якоюсь лагідністю в своїй жорстокості і невблаганністю в своїй байдужості. Душі, упалі на саме дно можливої недолі; нещасні, загублені на самому споді цього чистилища, відчувають, як усією своєю вагою тисне на їхні голови людське суспільство, таке колосальне для того, хто стоїть зовні, і таке жахливе для тих, хто під ним.

Бувши в такому становищі, Жан Вальжан думав. Якого ж характеру могли бути його думки?

Якби зернина проса під жорном могла думати, думки її безперечно були б такі, як і в Жана Вальжана.

Все це: дійсність, повна привидів; фантасмагорії, повні дійсності, утворили, нарешті, в ньому настрій, який майже не можна описати.

Іноді, посеред своєї каторжної роботи, він зупинявся. Він починав думати. Розсудок його, водночас більш дозрілий і більш затуманений, ніж раніше, обурювався. Все, що сталося з ним, здавалося йому безглуздим; все, що його оточувало, здавалось йому неможливим. Це - сон, казав він собі. Він дивився на тюремного доглядача, що стояв за кілька кроків від нього. Доглядач здавався йому привидом. І раптом привид завдавав йому удар палицею!

Видима природа майже не існувала для нього. Буде майже правдою, коли сказати, що для Жана Вальжана не було ні сонця, ні прекрасних літніх днів, ні променистого неба, ні свіжих квітневих світанків. Не знаю, світло з якого отвору осявало звичайно його душу.

Резюмуючи на закінчення те, що можна резюмувати й подати як позитивні результати щойно указаного нами, ми обмежимось встановленням факту, що через дев’ятнадцять років Жан Вальжан - смирний підрізальник дерев у Фавроллі і небезпечний галерник у Тулоні - завдяки способові, яким обробляла його каторга, став здатним до таких двох поганих вчинків: поперше, лихого вчинку, раптового, необміркованого, несвідомого, інстинктивного немов відплати за зло, що його він зазнав; подруге, лихого вчинку, обдуманого, сумлінно зваженого підказаного хибними поглядами, як наслідком такого нещастя. Його попередні міркування проходили через три послідовні фази, що бувають тільки в людей певної вдачі: роздумування, воля, впертість. За спонуку ставали йому постійне обурення, гіркота в душі, глибоке відчуття вчинених йому несправедливостей, реакція навіть проти добрих, невинних і справедливих людей, якщо такі існують. А вихідним, і заключним пунктом всіх його міркувань була ненависть до закону людського. Та ненависть, що, коли розвиток її не зупинить якийсь щасливий випадок, стає з часом ненавистю до суспільства, потім ненавистю до роду людського, потім ненавистю до всього створеного і виявляється в невиразному, безперестанному та брутальному бажанні чинити шкоду будьякій - не має значення, якій саме - живій істоті. Ми бачимо, що паспорт не безпідставно кваліфікував Жана Вальжана, як дуже небезпечну людину.

Рік-у-рік ця душа висихала чимраз більше; повільно, але фатально. Сухому серцю відповідали сухі очі. Коли він виходив з каторги, очі його дев’ятнадцять уже років не вилили жодної сльози.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ.
ХВИЛЯ І ТУМАН

Людина впала в море!

Дарма! Корабель не зупиняється. Вітер бурхає. Цей похмурий корабель іде маршрутом, якого мусить додержувати. І він проходить мимо.

Людина зникає, потім показується знову, занурюється у воду й виринає на поверхню, кличе, простягає руки - її не чують. Корабель, здригаючись під поривами урагану, весь захоплений маневруванням. Матроси, пасажири не бачать уже втопаючого. Його безталанна голова - тепер лиш крапка на безмежності хвиль.

Втопаючий кидає в глибини розпачливі зойки. Яке страшне видовище - цей парус, що віддаляється! Він дивиться на нього. Дивиться нестямно. Парус, віддаляється, блідне, зменшується. Він тільки но був там; він становив частину екіпажу судна; він ходив по палубі разом з іншими; він теж мав право дихати, любуватися сонцем. Він був живий. Що ж воно трапилось? Він послизнувся, упав. Кінець!

Він - у воді. Під ногами в нього все тікає і завалюється. Порізані, пошматовані вітром хвилі огидно оточують його; гойдання безодні перемагає його; навколо його голови хвилюється вода; чернь - хвилі плюють йому в обличчя; неясні провалля наполовину поглинають його. Кожен раз, занурюючись у воду, він бачить повні мороку прірви; страшні невідомі рослини хапають його, зв’язують йому ноги, тягнуть до себе. Він почуває, що стає безоднею, робиться частиною піни, хвилі перекидають його одна до одної: він п’є гірку чашу; підлий океан силкується втопити його; безкрай бавиться його агонією. Здається, ніби вся ця вода - ненависть.

А він усе ж таки бореться.

Він намагається захищатися; він намагається триматися; він робить зусилля; він пливе. Жалюгідна сила, яка зараз же вичерпується, змагається з невичерпним.

А де ж корабель? Он там. Його ледве видно в блідій темряві обрію.

Бурхає вітер, піна заливає його. Він підводить очі й бачить тільки мертвотну синяву хмар. Конаючи, він присутній при колосальному шаленстві моря. Це безумство мучить його. Він чує шуми, незнайомі людині. Вони виходять, здається, споза землі, невідомо з якої жахливої потойбічної далини.

Серед хмар ширяють птахи; так само як над нещастями людськими ширяють ангели. Але що можуть зробити вони для нього? Вони літають, співають, а він... він хрипить.

Він почуває себе похованим між двома нескінченностями: океаном і небом. Одне - яма, друге - саван.

Надходить ніч. Він пливе вже кілька годин, сили його доходять кінця. Корабель, та далека річ, де люди, зник. Він - сам у страшній присмерковій безодні. Він занурюється у воду, випростується, корчиться. Він почуває над собою потворні хвилі невидимого; він кличе.

Людей більше нема. Де ж бог?

Він кличе. Хоч хтонебудь! Хтонебудь! Він усе кличе.

На горизонті - нічого. В небі нічого.

Він благає простір, хвилю, водорості, піну. Вони - глухі. Він благає бурю. Байдужа буря кориться тільки безкраю.

Навколо нього морок, туман, самотність, несвідомий бурхливий гомін, непевне гойдання диких вод. У ньому - жах і втома. Під ним - падіння. Жодної точки опори. Він думає про загадкові пригоди трупа в безмежній темряві. Холод паралізує його. Кулаки його то стискаються, то розтискаються й хапають небуття. Вітри, хмари, урагани, непотрібні зорі! Що робити? Він у розпачі, виснажений, вирішає вмерти. І ось він назавжди опускається в похмурі глибини.

О, невблаганний поступ суспільства людського! Втрата людей і душ на дорозі! Океан, куди падає все, чому дозволяє впасти закон. Зловісне зникнення помочі! О, моральна смерть!

Море - це сувора соціальна темрява, куди кидає своїх засуджених карна система. Море - це безмежні злидні.

Душа, кинута напризволяще в цю безодню, може стати трупом. Хто воскресить її?

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ.
НОВІ НЕПРИЄМНОСТІ

Коли настала година звільнення з каторги, коли Жан Вальжан почув над своїм вухом чудні слова: «Ти вільний», момент цей здався йому неймовірним і неможливим. Промінь живого світла, промінь справжнього світла живих раптом пронизав його. Але цей промінь незабаром зблід. Думка про волю засліпила Жана Вальжана. Він почав мріяти про нове життя, але скоро побачив, що то за воля, якій дають жовтий паспорт.

І до того ж багато інших неприємностей. Жан Вальжан рахував, що сума зароблених їм на каторзі грошей мусить доходити до ста семидесяти франків. Слід додати, що він забув завести до своїх розрахунків вимушений відпочинок неділями та святковими днями, що за дев’ятнадцять років дало зменшення загальної суми приблизно на двадцять чотири франки. В усякому разі капітал той, після різних відраховань, зійшов усього на сто дев’ять франків і п’ятнадцять су, які йому й видали при виході.

Він не розумів нічого і вважав, що його скривдили; скажемо просто: обікрали.

На другий по своєму звільненні день, він біля воріт парфюмерної фабрики у Трасі побачив людей, які розвантажували вози. Він запропонував свої послуги. Робота була спішна, і його прийняли. Він був кмітливий, дужий і проворний, працював запопадливо; хазяїн здавався задоволеним. Коли він працював, повз проходив жандарм, помітив його і зажадав документів. Довелося показати йому жовтий паспорт. Потім Жан Вальжан знову став до роботи. Незадовго перед цим він спитав у одного з робітників, скільки заробляють вони за день на такій роботі. Йому відповіли: «Тридцять су». Ввечері, будучи змушений вирушати ранком у дальшу путь, він пішов до хазяїна фабрики й попросив розрахуватися з ним. Не кажучи ні слова, той дав йому п’ятнадцять су. Жан Вальжан запротестував. Йому відповіли: «Для тебе і цього досить». Він напосідав. Хазяїн пильно подивився на нього й сказав: «Стережись в’язниці!».

Тут, вважав він, його теж обікрали.

Суспільство, держава, зменшуючи суму зароблених їм на каторзі грошей, обкрадали його у великому масштабі. Тепер настала черга окремої особи, яка вкрала у нього дрібні гроші.

Звільнення не є визволення. Позбавляєшся каторги, але не осуду.

Ось що сталося з ним у Трасі. Ми бачили вже, як прийняли його в Діні.

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ.
ПОДОРОЖНІЙ ПРОКИНУВСЯ

Отож, коли на дзигарях собору пробило другу годину ночі, Жан Вальжан прокинувся.

Прокинувся він тому, що ліжко було занадто зручне. Ось уже майже двадцять років, як він не спав на ліжку, і відчуття його, хоч він і не роздягався, не могло не перебити йому сон.

Спав він понад чотири години. Втома пройшла. Він звик не віддавати багато годин відпочинкові.

Він розплющив очі, хвилину яку вдивлявся в темряву навколо і заплющив їх знову, щоб заснути.

Коли вдень вас хвилювали різні враження, коли голова заклопотана важливими думками, ви засипаєте швидко, але, прокинувшись, не можете заснути знову. Сну легше прийти, ніж повернутись. Так сталося й з Жаном Вальжаном. Він не міг заснути знову й почав думати.

Він був у такому стані, коли думки плутаються. У мозку його була якась метушня. Спогади про давно минуле й про те, що відбувалось тільки но, зустрічалися там, змішувались у щось невиразне, гублячи свої форми, надмірно зростаючи, потім зникаючи немов у розбурханій каламутній воді. Багато думок крутилося в його голові, але одна з них залишалася весь час і проганяла інші. То була думка... ми зараз скажемо: Жан Вальжан звернув увагу на шість срібних приборів і ополоник, що їх мадам Маглуар подавала на стіл.

Ці шість срібних приборів не давали йому спокою. Вони були там. За кілька кроків від нього. Коли він проходив сусідню кімнату, стара служниця ставила їх у маленьку стінну шафу в головах ліжка... Він добре запримітив шафу. З правого боку, як увіходиш до їдальні... Посуд був масивний... І старовинний... Разом з ополоником його можна було б продати щонайменше за двісті франків... Удвоє проти того, що він заробив за дев’ятнадцять років. Правда, він заробив би більше, якби його не обікрала адміністрація.

Довгий час у мозку його щось хвилювалося й відбувалася якась боротьба. Пробило три години. Він знову розплющив очі, рвучким рухом випростався, простиг руки й намацав кинутий ним у куток алькова ранець. Потім спустив ноги, поставив їх на підлогу і, несвідомо для самого себе, сів.

Деякий час він, замислившись, зберігав це положення, що могло б здатися зловісним, якби хтось у такій темряві побачив його - єдиного, що не спав у цьому будинку. Раптом він нахилився, скинув черевики, обережно поставив їх на рогожку біля ліжка і потім знову прибрав свою замислену позу.

Посеред огидних міркувань, думки, про які ми щойно сказали, невгамовно крутилися в його мозку, вступали туди, виходили, увіходили знову, неначе гнітили його. Потім, сам не знаючи чому, він машинально згадав про одного каторжника, Бреве на ім’я, з яким зустрічався в Тулоні і в якого штани трималися на одній лиш в’язаній підтяжці. Рисунок у квадратики на цій цідтяжці невідступно повертався в його уяву.

У такому положенні він залишався б, може, до самого світанку, якби дзигарі не пробили один удар - чверть чи пів якоїсь години. Цей удар неначе сказав йому: «Ходім!»

Він звівся на ноги, одну мить вагався і прислухався. В будинку все мовчало. Тоді, ступаючи дрібними кроками, він попрямував до баченого ним вікна. Ніч була не дуже темна. Місяць був повний, і по ньому перебігали гнані вітром хмари. Це спричинялось до чергувань світла з темрявою; затемнення, потім прояснення, а в переміжках немов присмерк. Цей присмерк, достатній, щоб орієнтуватися, скидався на блідо-синяве світло, що надає з отвору льоха, перед яким ходять вперед і назад випадкові прохожі. Підійшовши до вікна, Жан Вальжан пильно оглянув його. Воно було без грат, виходило в сад і, за місцевим звичаєм, зачинялося тільки на маленький засув. Він розчинив його, але в кімнату враз увійшло свіже, холодне повітря, і тому він зараз же зачинив вікно знову. Він дивився на сад уважним поглядом, який більше вивчає, ніж дивиться. Сад був обгороджений білим муром, досить низьким, через який легко було б перелізти. Далі, поза муром, він побачив верховіття дерев, що стояли на однаковій відстані одне від одного, а це показувало, що мур відділяв сад від якогось бульвару або засадженої деревами вулички.

Кинувши цей погляд, він рухом людини, яка вирішила зробити щось, підійшов до алькова, взяв свій ранець, пошукав у ньому, витяг щось звідти, поклав витягнене на ліжко, сунув в одну з кишень свої черевики, закрив ранець, завдав його собі на плечі, надів на голову кашкет, прикривши козирком собі очі, навпомацки розшукав свою палицю, поклав її на підвіконня, а тоді повернувся до ліжка й забрав покладену ним туди річ. Це скидалось на короткий залізний брус, загострений з одного боку, як спис.

У такій темряві важко було розглянути, яке призначення міг мати оброблений так кусок заліза. Може - важіль. А може - кийок

Удень же в ньому побачили б звичайний свічник гірняка. За тих часів каторжників посилали іноді видобувати каміння з високих горбів навколо Тулона, і в їхньому розпорядженні нерідко бували гірничі прилади. Гірничі свічники зроблені з масивного заліза і закінчуються внизу вістрям, що допомагає заганяти їх у камінь.

Жан Вальжан взяв свічник у праву руку і, затримуючи подих, приглушуючи кроки, попрямував до дверей суміжної кімнати - кімнати єпіскопа, як ми знаємо. Підійшовши до дверей, він виявив, що вони - прочинені. Єпіскоп не зачиняв їх.

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ.
ЩО ВІН ЗРОБИВ

Жан Вальжан прислухався. Шуму ніякого.

Він штовхнув двері.

Штовхнув кінчиком пальця, легенько, з неспокійною, боязкою делікатністю кішки, яка хоче ввійти.

Двері піддалися поштовхові й мовчазно, непомітно ворухнулися; отвір трохи поширився.

Він почекав хвилинку, потім штовхнув двері вдруге, уже сміливіше.

Двері продовжували мовчки піддаватись. Тепер отвір був досить широкий, щоб він міг пройти. Але коло дверей стояв столик і стояв так, що заставляв прохід.

Жан Вальжан урахував це. Треба було за всяку ціну поширити отвір ще більше.

Він наважився і штовхнув двері втретє, енергійніше, ніж перед тим.

На цей раз недостатньо підмащена завіса зненацька кинула в темряву хрипкий, тривалий крик.

Жан Вальжан здригнувся. Скрипіння завіси пролунало в його вухах різким, страшним звуком, немов сурма на страшному суді.

Через химерні перебільшення перших хвилин, йому мало не здалося, ніби двері ожили, раптом виповнилися якимось жахливим життям і починають гавкати, мов пес, застерігаючи всіх і будячи поснулих.

Він зупинився, тремтячий, розгублений, і, замість того, щоб стояти навшпиньки, опустився на п’яти. Він чув, як, неначе два ковальські молоти, стукає кров в артеріях на висках, і йому здалося, ніби подих виходить з його грудей з шумом вітру, що вилітає з печери. Йому здавалось неможливим, щоб жахливий зойк розгніваної дверної завіси не струсив, неначе землетрус, увесь будинок. Двері, які він штовхнув, ударили на сполох і покликали на допомогу. Старий священик устане з ліжка, жінки закричать, зараз прибіжать люди рятувати їх, за чверть години переполохається все місто і жандарми будуть на ногах. Один момент він вважав себе за пропащу людину.

Він прикипів до місця, закам’янівши, немов соляний стовп, не насмілюючись зробити жодного руху.

Минуло кілька хвилин. Двері розчинилися навстіж. Він наважився зазирнути в сусідню кімнату. Там ніщо не ворушилося. Він почав прислухатися. В будинку скрізь було тихо. Скрипіння дверної завіси не розбудило нікого.

Перша небезпека минулася, але в душі його залишалася ще страшна тривога. А втім, він не відступив. Не відступив, навіть вважаючи себе за пропащу людину. Він думав лише про те, щоб скорше скінчити. Жан Вальжан зробив крок і вступив у кімнату.

В кімнаті стояла цілковита тиша. Тут і там виднілись якісь невиразні силуети, які при денному світлі виявилися б розкиданими по столу паперами, розгорненими фоліантами, томами книг, нагромадженими на табуреті, кріслом з одягом на ньому, налоєм. Все це в таку пору здавалося лиш туманними купками та білястими предметами. Жан Вальжан посувався обережно, боячись наткнутися на меблі. В глибині кімнати він чув рівне, спокійне дихання сплячого єпіскопа.

Раптом Жан Вальжан зупинився. Він був біля ліжка. Добрався він туди швидше, ніж сподівався.

Природа своїми силами й своїми картинами вплутується іноді в наші дії з якоюсь похмурою та розумною доречністю, немов хоче змусити нас поміркувати. Вже з півгодини велика хмара вкривала небо. Ту мить, коли Жан Вальжан спинився навпроти ліжка, хмара ця, неначе навмисно, розірвалась, і місячний промінь, просмикнувшись крізь високе вікно, зненацька освітив бліде обличчя єпіскопа. Він спокійно спав. Через холодні ночі нижніх Альп, він лежав у ліжку майже цілком одягнений у костюм з коричневої вовняної матерії, рукава закривали до кистей його руки. Голова його, відкинута назад, спокійно відпочивала на подушці; з ліжка, оздоблена пастирським перснем, звисала його рука, що зробила стільки добрих діл і благочестивих вчинків. Все обличчя його освітлював вираз задоволення, надії та блаженства. Це було більше ніж усмішка, майже сяйво. На чолі його лежав якийсь невимовний відблиск невидимого світла. Душа праведника під час сну споглядає таємниче небо.

На єпіскопі лежав відблиск цього неба.

В той же час то була якась променяста прозорість, бо небо було в ньому самому. Це небо була його совість.

У мить, коли місячний промінь наклався, сказати б, на цю внутрішню ясність, сплячий єпіскоп показався немов у німбі. Німб той, проте, сяяв ніжним світлом і був завуальований несказанною сутінню. Цей місяць у небі, ця заснула природа, цей сад, що стояв не ворушачись, цей такий спокійний будинок, нічна пора, даний момент, тиша надавали чогось особливо врочистого спочинкові цієї людини, осяваючи величним чистим ореолом і це сиве волосся, і ці заплющені очі, і це обличчя, де все дихало надією та довірою, і цю стару голову, і цей дитячий сон.

В цій людині, такій величній, невідомо для неї самої, було щось майже божественне.

Жан Вальжан з своїм свічником у руці непорушно стояв перед цим променястим старим. Він ніколи не бачив нічого подібного. Така довірливість лякала його. В моральному світі не може бути величнішого видовища, ніж збентежена, неспокійна совість, що стоїть на порозі лихого вчинку і споглядає сон праведника.

В цьому сні, самотньому і в сусідстві з такого людиною, як він, було щось високе, і Жан Вальжан відчував його невиразно, але владно.

Ніхто, навіть він сам, не міг би сказати, що діялось в його душі. Щоб зрозуміти це, треба уявити собі найбільш несамовите в присутності найбільш лагідного. Нічого певного не можна було б прочитати і глянувши на його обличчя. То був якийсь розгублений подив. Він дивився. Ось і все. Але що він думав? Здогадатись про це було неможливо. Очевидно було одне: він був схвильований і вражений. Але що то було за хвилювання?

Очі його не відривались від старого. Єдине, про що ясно свідчила його поза та фізіономія - це про якусь дивну нерішучість. Можна було б сказати, що він вагався між двома безоднями - тією, в якій гинуть, і тією, де спасаються. Він, здавалося, був готовий і провалити цей череп, і поцілувати цю руку.

Зі кілька секунд ліва рука його повільно підвелась до чола, він зняв свій кашкет, потім рука опустилася вниз з тією самою повільністю, і Жан Вальжан знову занурився в споглядання, з кашкетом в лівій руці, з залізною палицею у правій і з наїженим над лютим обличчям волоссям.

Єпіскоп під цим страшним поглядом продовжував мирно спати...

Відблиск місяця невиразно освітлював розп’яття над каміном, яке, здавалось, відкривало свої обійми їм обом, благословляючи одного, прощаючи другого.

Жан Вальжан раптом надів на голову й насунув на лоб кашкет, потім, не дивлячись на єпіскопа, похапцем пройшов попід його ліжком прямо до стінної шафи. Він підняв свій залізний свічник, немов щоб зламати замок, але там був ключ. Він одчинив шафу. Перший впав йому в очі кошик з срібним посудом. Він узяв його, великими кроками перетяв кімнату, не боячись уже знімати шум, добрався до дверей, увійшов знову в молельню, відчинив вікно, схопив свою палицю, переступив через підвіконня, поклав срібло в свій ранець, жбурнув кошик, пройшов сад, перестрибнув, неначе тигр, через мур і кинувся бігти.

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ.
ЄПІСКОП ПРАЦЮЄ

На другий день уранці монсеньйор Б’єнвеню прогулювався в своєму садку, коли до нього підбігла вкрай схвильована мадам Маглуар.

- Монсеньйор, монсеньйор! - кричала вона.- Чи не знає ваше преосвященство, де кошик спід срібла?

- Знаю,- відповів єпіскоп.

- Слава богу! - сказала вона.- А я не знала, куди він подівся.

Єпіскоп підняв кошик з грядки й передав його мадам Маглуар.

- Ось він.

- Але всередині його нічого нема,- зауважила мадам Маглуар.- А де ж срібло?

- А! Вас цікавить срібло? Де воно, я не знаю.

- Боже милии! Його вкрадено! Це вкрав його той учорашній чоловік.

З усією швидкістю тривоги стара кинулась у молельню, ввішла в альков і повернулась до єпіскопа. Єпіскоп, нахилившись і зітхаючи, розглядав квітку кохлеарії, що її зламав, падаючи на грядку, кошик. Почувши крик мадам Маглуар, він випростався.

- Монсеньйор! Чоловік пішов! Срібло вкрадено!

Погляд її, коли вона вигукувала це, упав на куток саду, де залишились сліди втечі. Гребінь муру був зламаний.

- Дивіться! Он куди він тікав! Він перестрибнув на вуличку Кошфіле! О, мерзенство! Він украв наше срібло!

Єпіскоп хвилинку помовчав, а потім підвів свої серйозні очі й ласкаво спитав мадам Маглуар:

- Перш за все, чи срібло це належало нам?

Мадам Маглуар була спантеличена. Знову впала мовчанка; потім єпіскоп провадив далі:

- Мадам Маглуар, я давно вже незаконно тримав це срібло у себе. Воно належало бідним. А хто був той чоловік? Очевидно, бідний.

- Господи Ісусе! - скрикнула мадам Маглуар.- Але срібло ж не для мене і не для мадмуазель. Нам воно непотрібне. Воно для вас. З якого посуду їстимете ви тепер, монсеньйор?

Єпіскоп здивовано глянув на неї.

- А! Хіба ж нема олов’яного посуду?

Мадам Маглуар знизала плечима.

- У олова неприємний запах.

- Тоді - залізного?

Мадам Маглуар зробила виразисту гримасу.

- Залізо дає присмак.

- Ну, так дерев’яного - сказав єпіскоп.

Через кілька хвилин він снідав за тим самим столом, за яким напередодні сидів Жан Вальжан. Снідаючи, монсеньйор Б’єнвеню веселим тоном зауважив сестрі, яка не казала нічого, і мадам Маглуар, яка стиха бурчала, що для того, щоб умочувати хліб у чашку молока, зовсім не потрібні ні ложка, ні виделка, навіть дерев’яні.

- Гарна була ідея! - бурчала то приходячи, то виходячи, мадам Маглуар.- Приймати до себе якусь невідому людину. Класти її спати поруч з собою! Він тільки вкрав; і то вже щастя. О, боже мій! Навіть подумавши про це, я вся тремчу.

Коли брат з сестрою збирались уставати зза столу, постукали в двері їдальні.

- Увіходьте,- запросив єпіскоп.

Двері відчинилися. На порозі з’явилась незвичайна, дика група. Троє чоловіків тримали за комір четвертого. Троє чоловіків були жандарми, четвертий - Жан Вальжан.

Жандармський бригадир, що, здавалось, очолював цю групу, ступив у кімнату і по-військовому привітав єпіскопа.

- Монсеньйор...- почав він.

При цьому слові похмурий і пригнічений Жан Вальжан з здивованим виглядом підвів голову.

- Монсеньйор! - пробурмотів він.- То це не кюре...

- Замовчи! - сказав один з жандармів.- Це - пан єпіскоп.

Тим часом монсеньйор Б’єнвеню підійшов до них з жвавістю, яку дозволяли йому його літа.

- А, це ви! - скрикнув він, дивлячись на Жана Вальжана.- Радий вас бачити. Але ж я дав вам і свічники. Вони теж із срібла, як і решта, і вам неважко буде продати їх за двісті франків. Чому ви не забрали їх разом з посудом?

Жан Вальжан широко розкрив очі й дивився на поважного єпіскопа з таким виразом, який не може віддати жодна людська мова.

- Монсеньйор,- спитав жандармський бригадир,- значить, чоловік цей казав нам правду? Ми зустріли його. Він мав вигляд людини, що тікає. Ми заарештували його, щоб з’ясувати, і знайшли при ньому срібний посуд.

- А він,- усміхаючись, перебив його єпіскоп,- сказав, що його віддав йому якийсь старий добродушний священик, у якого він ночував? Я розумію. І ви привели його сюди. Це - непорозуміння.

- Виходить, ми можемо звільнити його? - спитав бригадир.

- Безсумнівно,- відповів єпіскоп.

Жандарми пустили Жана Вальжана, і той відступив назад.

- Невже мене справді звільняють? - промовив він майже не- членоподільно і так, немов говорив уві сні.

- Так, тебе звільняють; хіба не чуєш? - сказав один з жандармів.

- Перше, ніж іти, друже,- звернувся до нього єпіскоп,- ось ваші свічники. Візьміть їх.

Він підійшов до каміна, узяв два срібні свічники й приніс їх Жанові Вальжану. Жінки дивились на нього і не сказали ні слова, не зробили жодного жеста, не кинули жодного погляду. Це могло б стурбувати єпіскопа.

Жан Вальжан тремтів усім тілом. Він машинально, з розгубленим виглядом узяв обидва свічники.

- Ідіть тепер з миром,- мовив єпіскоп.- До речі, якщо ви колись повернетесь сюди, то вам не треба буде йти садом. Ви завжди зможете увійти і вийти через двері на вулицю. І вдень, і вночі вони зачинені тільки на клямку. Можете йти, панове,- додав він, повертаючись до жандармів.

Жандарми пішли.

Жан Вальжан, здавалося, мав от-от знепритомніти.

Єпіскоп наблизився до нього і пошепки сказав:

- Не забувайте, ніколи не забувайте даної мені вами обіцянки ужити це срібло на те, щоб стати чесною людиною.

Жан Вальжан, який не пам’ятав, щоб він давав йому будьяку обіцянку, стояв остовпілий. Слова ці єпіскоп промовив з особливим притиском і урочисто додав:

- Жан Вальжан, брате мій; тепер ви належите вже не злу, а добру. У вас я купую вашу душу. Я забираю її від лихих думок та духу погибелі і віддаю богові.

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ.
МАЛИЙ ЖЕРВЕ

Жан Вальжан вийшов з міста так, неначе тікав звідти. З усією швидкістю йшов він шляхами та стежками, на які натрапляв у полі, і не помічав, що раз-у-раз повертає назад. Так блукав він цілий ранок, нічого не ївши і не відчуваючи голоду. Його опанувала сила нових вражень. Якийсь гнів кипів у ньому; він не знав, проти кого. Він не міг сказати, почуває він себе розчуленим чи приниженим. Часом його охоплювала якась дивна ніжність, але він боровся з нею й протиставив їй свою зачерствілість останніх двадцяти років. Такий настрій знесилював його. З тривогою побачив він, як похитнулася в ньому страшна байдужість, до якої спричинилась незаслуженість його нещасть. Що заступить її? - питав він себе. Іноді він щиро волів сидіти в тюрмі, аби те, що трапилося з ним, не відбулося. Тоді він хвилювався б менше. Не зважаючи на глибоку осінь, в живоплотах збереглися ще подекуди запізнілі квіти, і запах їх, коли Жан Вальжан проходив повз них, викликав у ньому спогади з часів дитинства. Спогади ці були майже незносні для нього - такий довгий час не знав він їх.

Невисловні думки цілий день хвилювали його.

Коли сонце, заходячи, подовжувало на землі тінь найменшого камінчика, Жін Вальжан сидів за кущем на широкій, рудій, абсолютно безлюдній рівнині. На обрії виднілись тільки Альпи. Не було навіть дзвіниці якогось далекого села. До Діня було, може, льє зо три. Стежка, що перетинала рівнину, проходила за кілька кроків від того куща.

Посеред міркувань, що не малою мірою наклали на цю обшарпану людину вигляд, який мусив налякати кожного, хто зустрівся б з ним, Жан Вальжан почув веселий голос.

Він повернув голову й побачив маленького савояра⁹⁵ років десяти на вигляд, з своєю в’єлею⁹⁶ при боці і з бабаком у клітці - за спиною. То був один з тих милих веселих хлопчиків, що переходять з краю до краю і світять колінами з дірок у штанях.

Не перестаючи співати, хлопчик час від часу зупинявся й грався у кремушки кількома монетами, які були у нього в жмені; імовірно, все його багатство. Серед монет була одна в сорок су.

Не бачачи Жана Вальжана, хлопчик зупинився біля куща й заходився підкидати вгору жменю своїх монет, досить зграбно ловлячи їх на тильний бік кисті.

На цей раз монета в сорок су впала на землю й докотилась до Жана Вальжана.

Жан Вальжан поставив на неї ногу.

Хлопчик стежив поглядом за своїми грошима і побачив Жана Вальжана.

Він ані трохи не здивувався й прямо підійшов до нього.

Місце було цілком безлюдне. Скільки кинути оком, ні на рівнині, ні на стежці не було нікого. Долинали тільки ледве чутні крики зграй мандрівних птахів, які летіли страшенно високо в небі. Хлопчик повернувся спиною до сонця, що золотило його волосся й кривавим світлом багрянило дике обличчя Жана Вальжана.

- Пане,- мовив маленький савояр з дитячим довір’ям, яке складається з недосвідченості і невинності,- де моя монета?

- Як тебе зовуть? - спитав Жан Вальжан.

- Малий Жерве, пане.

- Іди собі геть!

- Поверніть мені мої гроші, пане,- попросив малий.

Жан Вальжан опустив голову й не відповів нічого.

- Поверніть мої гроші, пане,- повторив хлопчик.

Жан Вальжан не зводив очей з землі.

- Мою монету! Мою білу монету! Мої срібні гроші!

Жан Вальжан, здавалося, не чув. Хлопчик узяв його за комір блузи і смикнув. У той же час він намагався зсунути з місця важкий черевик, який стояв на його скарбах.

- Віддайте мені мою монету! Мою монету в сорок су!

Хлопчик плакав. Жан Вальжан підвів голову, не встаючи з місця. Очі його були тьмяні. Він з якимось здивованням глянув на хлопчика, потім простяг руку до своєї палиці й жахливим голосом гукнув:

- Хто там?

- Я, пане,- відповів хлопчик.- Малий Жерве! Я! Та я ж! Поверніть мені мої сорок су, будьте ласкаві. Заберіть, пане, прошу, вашу ногу!

Потім розгнівано, майже загрозливо, хлопчик додав:

- А, так! Здійміть же вашу ногу! Заберіть її! Чуєте?

- То ти все ще тут! - сказав Жан Вальжан, раптом зриваючись на ноги, але тримаючи свій черевик на монеті.- Тікай!

Наляканий хлопчик подивився на нього, потім почав тремтіти всім тілом і, по кількох секундах остовпіння, кинувся бігти щодуху, не насмілюючись ні повернути голову, ні крикнути.

На деякій відстані, проте, задиханий хлопчик мусив зупинитись, і Жан Вальжан, хоч і замислений, почув його ридання.

Через кілька хвилин малий зник.

Сонце сідало.

Навколо Жана Вальжана лягала сутінь. Він не їв цілий день. Можливо, його трусила пропасниця.

Він стояв, не змінивши пози, відтоді як хлопчик кинувся тікати. Його груди здіймалися від нервового, уривчастого дихання. Очі, втуплені в черепок голубого фаянсу, що лежав у траві на кілька кроків далі, здавалося, пильно придивлялися до його форми. Раптом він задрижав. Він відчув вечірню прохолоду.

Жан Вальжан насунув на лоб кашкет, машинально застебнув комір блузи, ступив крок і нахилився підняти свою палицю.

У цю мить він побачив монету в сорок су, яка блищала між камінців, наполовину втоптана його ногою в землю.

Для нього то був немов удар гальванічного струму. «Що це таке?», пробурмотів він крізь зуби. Він відступив на три кроки назад і зупинився, неспроможний одірвати погляд від точки, яку секунду тому топтав ногою, неначе ця блискуча в темряві річ була якимось оком, що пильно дивилось на нього.

За кілька хвилин він несамовито кинувся до монети, схопив її і, випроставшись, став дивитися в далину, на рівнину, охоплюючи поглядом увесь обрій, тремтячи, як наляканий звір, який шукає, де сховатися.

Він не бачив нічого. Надходила ніч; рівнина була холодна й ледве видима; густий фіолетовий туман підіймався в присмерковій ясності.

- А! - сказав він до себе й швидкою ходою подався в тому напрямі, де зникла дитина. Зробивши кроків тридцять, він зупинився, придивився й не побачив нічого.

- Малий Жерве! Малий Жерве! - щосили закричав тоді Жан Вальжан.

Він зупинився, дожидаючи.

Жодної відповіді.

Рівнина лежала перед ним пустинна і похмура. Його оточував простір. Навколо нього був тільки морок, де губився його погляд, і мовчанка, де губився його голос.

Віяв холодний вітер, надаючи якоїсь зловісної життєвості речам навколо. Маленькі деревця з неймовірною люттю вимахували своїми маленькими тоненькими вітами. Можна було подумати, ніби вони загрожують комусь і переслідують його.

Жан Вальжан пішов знову, потім побіг, іноді зупиняючись та гукаючи в цю самотність голосом, в якому чувся незвичайний жах і розпач: «Малий Жерве! Малий Жерве!».

Якби хлопчик почув його, він безперечно налякався б і не насмілився показатися. Але хлопчик, нема чого й казати, був уже дуже далеко.

Жан Вальжан зустрів священика, що їхав верхи на коні. Він підійшов до нього і спитав:

- Чи не бачили ви хлопця, пане кюре?

- Ні,- відповів священик.

- Такого собі Малого Жерве?

- Я не бачив нікого.

Жан Вальжан витяг з своєї дорожної сумки дві п’ятифранкові монети й передав їх священикові.

- Це - для ваших бідних, пане кюре... То - мале, пане кюре, років десяти, з бабаком і в’єлею. Він ішов пішки. Савояр, знаєте.

- Я не бачив його.

- Малий Жерве? А він не з тутешніх сіл? Чи не можете ви сказати?

- Це, очевидно, якась чужа дитина. Вони проходять тут. Ми їх не знаємо.

Жан Вальжан вийняв ще два екю й теж передав їх священикові.

- Вашим бідним,- пояснив він і нестямно додав,- звеліть заарештувати мене, пане абат. Я - злодій.

Священик пришпорив коня й від’їхав дуже настраханий.

Жан Вальжан побіг знову.

Він пробіг чималу відстань, роздивляючись, кричачи та гукаючи, але не зустрів більше нікого. Два чи три рази кидався він до чогось, що здавалось йому живою істотою, яка лежала або сиділа в полі навпочепки. То були лиш або кущі, або камені. Нарешті, на тому місці, де перехрещувались стежки, він зупинився. Зійшов місяць. Вдивляючись у далечінь, він востаннє гукнув: «Малий Жерве! Малий Жерве! Малий Жерве!» Крик завмер у густому тумані, навіть не збудивши луни. «Малий Жерве!», пробурмотів він слабким голосом і майже нечленоподільно. То було останнє зусилля з його боку; коліна його раптом підігнулися, немов на нього всією своєю вагою враз натиснула його лиха совість. Знесилений, упав він на великий камінь, запустив у волосся руки, заховав обличчя між колінами і скрикнув: «Я - мерзотник!».

Тут серце його не витримало, і він заплакав. Плакав він уперше за дев’ятнадцать років.

Коли Жан Вальжан виходив від єпіскопа, думки його, як ми бачили, були зовсім не ті, що мав він їх доти. Він не міг усвідомити, що робилося в ньому. Він обурювався з ангельського вчинку та лагідних слів єпіскопа. «Ви обіцяли мені стати чесною людиною. Я купую у вас вашу душу. Я забираю її від лихих думок та духу погибелі й віддаю богові». Ці слова раз-у-раз згадувались йому. Цій небесній поблажливості він протиставив гордість, яка живе в нас, мов фортеця зла. Він невиразно почував, що прощення того священика було найсильнішим нападом і найстрашнішою атакою, яких він зазнавав доти; що зачерствіння, якщо він ставитиме опір цьому милосердю, залишиться в ньому назавжди; що коли він поступиться, йому доведеться зректися ненависті, якою через вчинки інших людей стільки років було повне його серце; що тепер треба або перемогти, або залишитись остаточно переможеним, і що розпочалась велетенська рішуча боротьба між його злостивістю і добрістю того священика.

Ці душевні просвітління неначе п’янили його. Чи ясно розумів він, ідучи отак, з блудним поглядом нестямних очей, до яких наслідків могла привести пригода його в Діні? Чи чув він усі ці таємничі шуми, які в певні моменти життя застерігають розум або надокучають йому? Чи шептав йому якийсь голос, що він тільки но пережив урочисту в його долі годину; що тепер для нього нема середини; що віднині, якщо він не стане найкращим з людей, він буде найгіршим; що тепер він повинен, сказати б, або піднятись вище за єпіскопа, або впасти нижче за каторжника; що схотівши бути добрим, він неодмінно стане ангелом, а схотівши залишитись лихим, неодмінно стане страхіттям.

Тут знову треба поставити собі поставлені нами раніше запитання: чи майнула в його свідомості нехай тінь усього цього? Безперечно, нещастя, як ми вже казали, виховує розумові здібності; але досить сумнівно - чи був Жан Вальжан здатний розібратися в указуваному тут нами? Якщо такі ідеї й спадали йому на думку, то це були скорше здогадки, ніж думки, і вони тільки призводили його до незрозумілого йому самому і майже болісного замішання. Після виходу з того огидного мороку, що зветься каторгою, єпіскоп завдав його душі такого болю, якого по виході з темряви завдає очам занадто ясне світло. Майбутнє життя, життя, що розгорталося тепер перед ним, можливо, чисте і променисте, виповнювало його трепетом і тривогою. Він не розумів, де він. Доброчесність засліпила й неначе затуманила каторжника, як то буває з совою, коли вона раптом побачить сонце на сході.

Певним було - і він не мав жодного сумніву в цьому - що він не був уже тією людиною, якою був раніше: все в ньому змінилось, він не міг зробити так, ніби ні слів єпіскопа, ні дотику його до нього не існувало.

Бувши в такому настрої, він зустрівся з Малим Жерве і вкрав у нього сорок су. Навіщо? Цього він, безперечно, не міг би пояснити. Був то останній вплив і немов останнє зусилля лихих думок, винесених їм з каторги, залишок імпульсу, наслідок того, що у фізиці називають інерцією? Воно було всім цим, а може, було й чимсь меншим. Скажемо просто: украв не він; то була не людина, то був звір, який з звички та інстинктивно, по-дурному поставив свою ногу на монету в той час, як розум його борсався серед нових, цілком невідомих, уїдливих думок. А коли розум прокинувся й побачив цей звірячий вчинок, тоді Жан Вальжан, вжахнувшись, відступив, і у нього вирвався крик розпачу.

Дивне і можливе тільки при його настрої явище: крадучи гроші в цієї дитини, він зробив учинок, на який не був уже більше здатний.

Та хоч що там було, а цей останній лихий вчинок справив на Жана Вальжана вирішне враження. Він розсіяв хаос в його мозку, відсунув в один бік густий туман, в другий - світло і вплинув на його душу, як деякі хемічні реактиви впливають на каламутну суміш, осаджуючи одну складову частину і очищаючи другу.

Насамперед, перше навіть ніж розібратись та обміркувати, розгублений і неначе шукаючи порятунку, він намагався знайти малого, щоб повернути йому гроші, а коли побачив, що це - неможливо, кинув ці спроби й впав у розпач. Коли він кричав: «Я - мерзотник!», він саме перед цим помітив, що настільки вже відділився від самого себе, що самому собі здавався лиш привидом з плоті та кісток, який стояв перед ним у вигляді бридкого галерника Жана Вальжана з палицею в руці, в блузі, з повним краденого ранцем на спині, з енергійним похмурим обличчям і з підлими намірами в думках.

Надто великі страждання зробили з нього, як ми помітили, до певної міри ясновидця. І то було немов видіння. Він справді побачив перед собою цього Жана Вальжана з його зловісним обличчям. Один момент він мало не спитав себе, хто такий цей чоловік, і вжахнувся.

Мозок його був у тому вкрай збудженому, але разом з тим і надзвичайно спокійному, стані, коли замріяння - таке глибоке, що поглинає дійсність. Не бачиш речей, які дійсно стоять перед тобою, зате, неначе живі, бачиш образи, які існують лише в уяві.

Він споглядав себе, сказати б, око в око, але в той же час - крізь це видіння, і в таємничій глибині бачив якесь світло, яке здалося йому спершу факелом. Приглядаючись пильніше до цього світла, яке засяяло в його свідомості, він упізнав у ньому форми людини; факел той був єпіскоп.

Свідомість його по черзі розглядала обох чоловіків, які стояли перед нею: єпіскопа і Жана Вальжана. Щоб затьмарити другого, потрібний був принаймні перший. Дивним способом, властивим такому збудженню, під час його галюцінації єпіскоп ставав більшим і променистішим, а Жан Вальжан зменшувався і затушковувався. Настав момент, коли він здавався тільки тінню. Потім він раптом зник. Залишився тільки єпіскоп.

Він виповнив усю душу цього нещасливця пречудовим світлом.

Жан Вальжан плакав довго. Він плакав пекучими сльозами, схлипуючи з більшою безпорадністю, ніж жінка, і з більшим розпачем, ніж дитина.

Поки він плакав, в його мозку займався день, день незвичайний, день чарівний і водночас - жахливий. Минуле його життя; перша його провина; довготривале покутування; його зовнішнє здичавіння, його внутрішнє зачерствіння; визволення, прикрашене стількома планами помсти; те, що сталось в будинку єпіскопа; крадіжка сорока су у дитини, злочин тим підліший і потворніший, що він мав місце після прощення його єпіскопом,- все це знову пройшло перед ним і здалося ясним, але в ніколи не баченому світлі. Він озирнувся на своє життя, і воно здалось йому відразливим; поглянув на свою душу, і вона здалась йому жахливою. А над цим життям і над цією душею сяяв ласкавий день. Жанові Вальжану здалося, ніби він бачить сатану в світлі раю.

Скільки годин плакав він так? Що робив після того? Куди пішов? Про це ніколи не дізналися. Доведено нібито тільки, що тієї ж ночі кучер карети, яка ходила тоді до Гренобля й прибувала, в Дінь о третій годині ранку, бачив на вулиці, де жив єпіскоп, людину, що в молитовній позі стояла навколюшки на бруку перед дверима будинку монсеньйора Б’єнвеню.

КНИГА ТРЕТЯ.
В 1817 РОЦІ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
1817 РІК

1817-й це рік, що його Луі XVIII з королівським апломбом, не позбавленим зарозумілості, називав двадцять другим роком свого королювання. Це - рік слави пана Брюгьєра де Сорсума. Всі перукарні, власники яких надіялись на моду на пудру та на повернення королівського птаха, були пофарбовані в блакитне й прикрашені геральдичними ліліями. То були наївні часи, коли граф Ленч, як титар, щонеділі сидів на лаві в церкві Сен-Жермен-де-Пре в костюмі пера⁹⁷ Франції, у своїй червоній стрічці, з своїм довгим носом і з величним профілем, властивим людині, яка вчинила геройство. Геройство, вчинене паном Ленчем, полягало ось у чому: бувши мером Бордо, він 12 березня 1814 року трохи зарано здав місто герцогові Ангулемському.⁹⁸ Звідти і його перство. У 1817 році мода ховала маленьких чотирьох- і шестирічних хлопців під величезні капелюхи з вичиненої під сап’ян шкіри, досить подібні до ковпаків ескімосів. Французьку армію вдягали за австрійським зразком - у біле; полки називались легіонами: замість цифр їм дали імена департаментів. Наполеон жив на острові Святої Елени і, оскільки англійці не давали йому зеленого сукна, наказував перелицьовувати свої мундири. У 1817 році Пеллігріні співав, мадмуазель Біготтіні танцювала. Потьє царював, Одрі не існував ще, мадам Сакі заступала Форіозо.⁹⁹ У Франції стояли ще прусаки. Пан Делало був видатною фігурою. Законність починала вгрунтовуватись, спершу відрубавши Пленьє, Карбонно та Толлерону кисті рук, а потім стявши їм голови. Князь Таллейран, оберкамергер, і абат Луі, намічений на посаду міністра фінансів, перезиралися, сміючись сміхом авгурів. Обоє вони 14 липня 1790 року правили на Марсовому полі месу на честь федерації. Таллейран правив її як єпіскоп, Луі - як диякон. У 1817 році в бокових алеях того ж таки Марсового поля лежали під дощем і гнили в траві великі дерев’яні циліндри. Вони були пофарбовані колись у блакитний колір, і на них залишались ще сліди орлів і бджіл,¹⁰⁰ з яких пооблізла позолота. То були колони, що два роки тому підтримували імператорську трибуну на травневому параді. Подекуди вони почорніли від бівуачних огнів австрійського війська, що стояло біля Гро-Каю. Дві чи три колони згоріли в тих огнях і гріли величезні руки цісарських солдатів. Травневий парад відзначався тим, що відбувався в червні і на Марсовому Полі. В цьому 1817 році популярні були дві речі: вольтерівські крісла і табакерки à la charte.¹⁰¹ Найостаннішу паризьку сенсацію становив злочин Дотена, який кинув голову свого брата в басейн у Квітковому ринку. У морському міністерстві почали збирати відомості про нещасливий фрегат «Медузу», який мусив укрити славою Жеріко і ганьбою Шомаре. Полковник Сельв вирядився до Єгіпта, щоб стати там Солейманом Пашею. Термський палац на вулиці Гарп правив за майстерню бондаря. На помості восьмикутньої башти в отелі Клюні можна було ще бачити маленьку дощану комору, де за часів Луі XVI була обсерваторія Месьєра - астронома військового флоту. Герцогиня де Дюрас у своєму будуарі з блакитними меблями читала трьом-чотирьом друзям невидану «Уріку». В Луврі зішкрябували літери N.¹⁰² Аустерліцький міст було перейменовано на міст Королівського саду - подвійна загадка, що водночас приховувала і Аустерліцький міст і Ботанічний сад. Луі XVIII, який, одзначаючи кінчиком нігтя уступи в Горації, дуже цікавився героями, що стають імператорами, і саботьєрами,¹⁰³ що стають дофінами, непокоїли двоє: Наполеон і Матюрен Брюно. Французька Академія давала на премію тему: «Щастя, що його приносить учення». Пан Бельяр бував офіціально красномовним. Спостерігали, як у холодку під ним зароджується майбутній товариш прокурора де Брое, що мав стати мішенню сарказмів Поля Луі Кур’є. Був лже-Шатобріан, який звався Маршанжі, перед тим як мав з’явитись лже-Маршанжі, що зватиметься д’Арленкур. «Клер д’Альб» і «Малек Адель» були шедеврами. Мадам Котен було проголошено першим письменником епохи. Інститут викреслив з списка академіків Наполеона Бонапарта. Королівський наказ відкривав в Ангулемі морську школу, бо герцог Ангулемський був генерал-адміралом, і місто Ангулем, очевидно, мусило мати всі прикмети морського порту, інакше постраждали б монархічні принципи. У раді міністрів обговорювали питання, чи дозволити віньєтки з зображеннями канатоходців, які прикрашували афіші Франконі і збирали навколо себе вуличних роззяв. Пан Паер, автор «Агнеси», добродій з квадратним обличчям і з бородавкою на щоці, диригував на маленьких інтимних концертах маркізи де Сасней, на вулиці Вій Евек. Всі молоді дівчата співали «Сентавельського Відлюдника», слова Едмонда Жеро. Газета «Жовтий карлик» перетворилася на «Дзеркало». Кафе Лемблен було за імператора, проти кафе Валуа, яке було за Бурбонів. Тільки но повінчали з однією сіцілійського принцесою герцога Беррійського, що на нього з глибини мороку дивився вже Лувель. Рік тому вмерла мадам де Сталь. Лейбгвардійці освистували мадмуазель Марс. Великі газети стали зовсім маленькими. Формат їх був звужений, зате свобода була широка. «Конституціоналіст» був конституціоналістичний. Газета «Мінерва» називала Шатобріана Chateaubriant’ом.¹⁰⁴ Це давало буржуазії привід сміятися з великого письменника. В продажних газетах проститутки-журналісти ображали вигнанців 1815 року.¹⁰⁵ У Давіда не було вже таланту, в Арно - розуму, в Карно - чесності; Сульт не виграв жодної битви. Правда, і Наполеон не був уже генієм. Всім відомо, що листи, послані поштою на адресу вигнанця, доходять до нього досить рідко, бо поліція вважає за свій святий обов’язок перехопити їх. Факт цей не новий; ще Декарт, живши у вигнанні, скаржився на нього. Отож, коли Давід, в одній бельгійській газеті, висловив незадоволення тим, що не одержує адресованих йому листів, це здалося смішним деяким роялістським листкам, і вони з цієї нагоди багато кепкували з вигнанця. Сказати царевбивці чи вотанти,¹⁰⁶ казати вороги чи союзники; казати Наполеон чи Буонапарте - розділяло людей більше, ніж прірва між ними. Всі розсудливі люди згоджувались на тому, що завдяки Луі XVIII, прозваному «безсмертним автором хартії»,¹⁰⁷ революційна доба закінчилась назавжди. На майдані Нового Моста на п’єдесталі, що чекав статую Генріха IV, вирізьблювали слово Redivivus.¹⁰⁸ Вожді правої, бувши в серйозних обставинах, говорили: «Треба написати Бако». Пани Канюель, О’Магоні та Шапделен, дещо з ухвали брата короля, накреслювали те, що згодом мало стати «Береговою змовою». «Чорна Шпилька»¹⁰⁹ конспірувала й собі. Делавердрі бачився і змовлявся з Трогофом. Пан Деказ, розум певного мірою ліберальний, домінував. Шатобріан, в панталонах з штрипками, в туфлях, з шовковою пов’язкою на сивому волоссі, з повним припасом зуболікарських інструментів біля себе, втупивши очі в дзеркало, щоранку стояв перед своїм вікном, вулиця Сен-Домінік, № 27, чистив свої чарівні зуби й диктував своєму секретареві, панові Пілоржу, варіанти «Монархія за хартією». Критика авторитетно давала перевагу Лафонові перед Тальмою. Пан де Фелец підписувався А.; пан Гофман підписувався Z. Шарль Нодьє писав «Терезу Обер». Розлуки між подружжями були скасовані. Ліцеї називались колежами. Учні колежів носили золоту лілію на комірі і пишалися цим, згадуючи про короля Римського.¹¹⁰ Поліція королівського палацу доносила її королівській високості герцогіні Беррійській про виставлений скрізь портрет пана герцога Орлеанського, який у своєму мундирі гусарського генерал-полковника виглядав гарнішим, ніж герцог Беррійський у мундирі генерала-полковника драгунів - серйозна незручність. Місто Париж своїм коштом золотило знову купол на Домі Інвалідів. Поважні люди питали себе, що в такому чи в такому випадку зробив би пан Тренкелаг. Пан Клозель де Монталь в багатьох пунктах розходився з паном Клозелем де Куссерг. Пан де Салаберрі був невдоволений. Актор Пікар, член академії, членом якої не міг зробитись актор Мольєр, ставив свої «Два Філібери» в Одеоні, де на фронтоні можна було ще прочитати: «Театр імператриці», дармащо літери були зірвані. Стояли за або проти Кюньє де Монтарло. Фав’є був крамольником, Баву був революціонером. Вільнодумець Пелісьє видавав Вольтера під назвою «Твори Вольтера, члена Французької Академії». «Це приваблює покупців», казав цей наївний видавець. Загальною думкою було, що пан Шарль Луазон - геній свого сторіччя. Йому починали дошкуляти заздрістю - ознака слави, і про нього складено такий вірш:

«Навіть коли Луазон літає,¹¹¹ почуваєш, що в нього є лапи».

Кардинал Феш відмовився піти у відставку, і ліонською єпархією правив пан де Пен, архієпіскоп Амазійський. Через доповідну записку капітана, згодом генерала Дюфура, між Францією та Швейцарією розпочалася суперечка ізза Дапської долини. Невідомий Сен-Сімон будував свою величну мрію. В Академії наук був якийсь славетний Фур’є, що його забуло потомство, а на якомусь горищі жив другий незрозумілий Фур’є, якого пам’ятатиме майбутнє. Лорд Байрон починав іти вгору: в одній поемі Мільвуа його представлено Франції такими словами: один такий лорд Байрон. Давід Анжерський пробував надавати форму мармурові. Абат Кароп, у вузькому колі семінаристів у провулку Феянтін, висловлював похвальну думку про невідомого тоді священика Фелісіте Робера, який пізніше став Ламене. Якась річ, що диміла й хлюпала в Сені, мов собака шмигала під вікнами Тюільрійського палацу, від Королівського моста до моста Луі XV. То була машина, варта не багато чого, своєрідна іграшка, мрія занадто палкого винахідника, утопія: пароплав. Парижани байдужно дивились на що нікчемність. Пан де Воблан, який реформував Інститут з допомогою державного перевороту, наказів та призначень, видатний творець багатьох академіків, ніяк не міг стати ним, хоч сам понаробив їх чимало. Сен-Жерменське передмістя й Марсан бажали бачити префектом поліції благочестивого пана Делаво. Дюпюітрен і Рекам’є сперечалися в амфітеатрі Медицинського факультету і сварилися один на одного кулаками з приводу божественності Ісуса Христа. Кюв’є, одним оком поглядаючи на книгу Буття, а другим на природу, намагався сподобатись побожній реакції, погоджуючи копалини з текстами святого письма і підлещуючись до Мойсея з допомогою мастодонтів. Пан Франсуа де Нефшато, гідний хвали поклонник Пармантьє, робив тисячу зусиль, для того, щоб pomme de terre¹¹² вимовлялося parmentière, і не мав жодного успіху. Абат Грегуар, колишній єпіскоп, колишній член Конвенту, колишній сенатор, в роялістській полеміці зійшов на становище «підлого Грегуара». Цей щойно вжитий нами вираз «зійти на становище» був викритий паном Роє Кояром як неологізм. Під третьою аркою Ієнського моста білістю своєю вирізнявся новий камінь, яким два роки тому заткнули дірку, зроблену Блюхером для міни, що мала висадити міст у повітря. Юстиція притягла до суду чоловіка, який, бачивши, як граф д’Артуа входить у собор Паризької богоматері, голосно сказав: «Чорт візьми! Шкодую я за тим часом, коли бачив, як Наполеон під руку з Тальмою увіходили на народний бал». Бунтарська фраза! Шість місяців тюрми. Зрадники розперезувались. Люди, що напередодні бою переходили до ворога, не ховалися з одержаною за це нагородою і безсоромно, з цинізмом багатства та почестей, показувалися всім. Дезертири Ліньі та Ватерлоо, діставши плату за свої мерзенства і розстебнувши на собі всі гудзики,- оголяли свою відданість монархові, забуваючи про напис на стінах в англійських громадських убиральнях: Please adjust your dress before leaving.¹¹³

Ось, загалом, те, що залишилося на поверхні пам’яті від 1817 року, тепер уже забутого. Історія зневажає майже всі ці подробиці і не може робити інакше: її захопила б безконечність. А втім, ці деталі, помилково названі маловажними - в історії людства нема маловажних фактів, як у рослини нема маловажних листків - корисні. Образ сторіччя складається з фізіономії окремих років.

У цьому 1817 році четверо молодих парижан утнули «дотепний жарт».

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ДВА КВАРТЕТИ

Парижани ці були родом один з Тулузи, другий з Ліможа, третій з Кагора і четвертий з Монтобана. Але вони були студенти, а сказати студент - однаково, що сказати парижанин. Учитись у Парижі - значить родитися в Парижі.

То не були якісь особливі молоді люди. Такі обличчя бачили всі; чотири зразки лершого-ліпшого: ні добрі, ні погані; ні вчені, ні неуки; ні генії, ні тупиці, гарні тим чарівним квітнем, що зветься двадцять років. То були чотири Оскари, бо в той час Артури ще не існували. «Куріть йому арабські аромати», говорив романс, «Оскар наближається, і я бачитиму його». Виходили з Оссіана, елегантним уважалось скандинавське та каледонійське. Чистий англійський жанр став брати гору тільки пізніше, і перший з Артурів - Веллінгтон - тільки но виграв битву при Ватерлоо.

Ці Оскари звались: один Фелікс Толомієс з Тулузи, другий - Лістольє з Кагора, третій - Фамейль з Ліможа і останній - Блаш- вель з Монтобана. У кожного, природно, була своя коханка. Блашвель кохав Фавуріту; Лістольє обожував Далію, яка за псевдонім собі вибрала назву квітки;¹¹⁴ Фамейль поклонявся, мов ідолу, Зефіні - скорочене Жозефіна; а Толомієс мав Фантіну, прозвану Білявою, бо в неї було гарне волосся золотавого кольору сонця.

Фавуріта, Далія, Зефіна і Фантіна були чотири чарівні дівчини, напахчені та променясті, досі ще трохи ремісниці, які не зовсім розлучилися з голкою. Заклопотані любов’ю, вони мали, проте, на обличчі рештки ясності, що її дає робота, а в душі - той цвіт чесності, який у жінки переживає її перше падіння. Одну з чотирьох звали юною, бо вона була наймолодша, а одну - старою, бо вона була старша віком. Стара мала двадцять три роки. Щоб ні з чим не таїтися, скажемо, що три перші були досвідченіші, легковажніші й більше захоплювались шумом життя, ніж Фантіна, яка переживала свою першу ілюзію.

Ні Далія, ні Зефіна, а надто - Фавуріта, не могли сказати цього про себе. Їхній, ледве розпочатий роман, налічував не один уже епізод, і коханець, що в першому розділі звався Адольфом, показувався як Альфонс у другому і як Постав - у третьому. Бідність і кокетство - два фатальні радники. Одна бурчить, друге лестить; гарні дівчата з народу мають обох їх, і обоє вони шепчуть їм на вухо, кожне з свого боку. Ці погано стережені душі слухають їх. Звідси - їхні падіння і камені, якими кидають у них. Їм дорікають блиском усього того, що не має плям і неприступне. Але що було б з Юнгфрау,¹¹⁵ якби вона голодувала?

Фавуріта бувала в Англії, і тому Зефіна з Далією були її поклонницями. Вона з дуже молодих літ жила самостійно. Батько її, старий учитель математики, грубий і хвалько, ніколи не був одружений і, не зважаючи на свій вік, бігав по приватних лекціях. Замолоду цей учитель побачив, як одна покоївка зачепилась сукнею за грати на каміні. В наслідок цього з’явилась Фавуріта. Час від часу вона зустрічала свого батька, і той вітався з нею. Одного ранку до неї ввійшла святобожна на вигляд стара жінка й спитала:

- Ви не знаєте мене, мадмуазель?

- Ні.

- Я - твоя мати.

Потім стара відчинила буфет, поїла, попила, звеліла привезти свій матрац і оселилась в неї. Ця буркотлива й святобожна мати ніколи не говорила з Фавурітого, цілими годинами не вимовляла й слова, снідала, обідала та вечеряла за чотирьох і мала салон унизу в швейцара, де лихословила про свою дочку.

Далію до Лістольє, до інших, до неробства спонукали її занадто гарні рожеві нігті. Як змушувати працювати такі нігті? Хто хоче залишатися чеснотливим, не повинен жаліти свої руки. Щодо Зефіни, то вона підкорила собі Фамейля своєю задирливою й ласкавого манерою казати: «Oui, monsieur».¹¹⁶

Молоді люди були товариші, молоді дівчата - приятельки. Такі любощі завжди підшиті такою дружбою.

Розважливий і філософ - це дві різні речі, і, зробивши відповідні застереження про ці маленькі незаконні подружжя, ми скажемо, що Фавуріта, Зефіна й Далія були дівчини-філософи, а Фантіна розважлива дівчина.

Розважлива? - запитають нас.- А Толомієс? Соломон відповів би, що кохання становить частину розважливості. Ми обмежимося тим, що скажемо: любов Фантіни була її першим коханням, коханням єдиним, вірною любов’ю.

Їй - єдиній з чотирьох - «ти» говорив лише один.

Фантіна була однією з тих істот, що розквітають, сказати б, в надрах народу. Вийшовши з найбездонніших глибин соціального мороку, вона мала на своєму чолі печать анонімного та невідомого. Народилась вона в Монтрейлі-на-морі. Хто були її батьки? Хто може сказати це? Ні батька, ні матері її ніхто не знав. Звалась вона Фантіна. Чому Фантіна? А іншого її імени ніколи не знали. Під час її народження існувала ще Директорія. Не було прізвищ - не мала прізвища й вона. Не хрестили дітей - і церков сюди не втручалася. Назвали її так, як припало до вподоби першому, хто зустрів її зовсім маленькою, коли вона боса бігала по вулиці. Ім’я своє вона прийняла так само, як приймала воду, що падала з хмар на її чоло, коли падав дощ. Назвали її маленькою Фантіною. Більше ніхто нічого не знав про неї. Це створіння людське так і ввійшло в життя. Десяти років Фантіна покинула місто й поступила на службу до околишніх фермерів. П’ятнадцяти років вона приїхала в Париж «шукати долі». Фантіна була гарна й залишалася чистою так довго, як могла. Це була гарненька блондинка з прекрасними зубами. Вона мала перла та золото як посаг; але її золото було в неї на голові, а перлини - в її роті.

Вона працювала, щоб жити. Потім, знов таки щоб жити - бо зазнає голод і серце - вона покохала.

Покохала вона Толомієса.

Для нього кохання було забавою, для неї - життям. Вулиці Латинського кварталу, де, як у мурашнику, кишить життя студентів і гризеток,¹¹⁷ бачили початок цього кохання. В лабіринті горба Пантеони, де зав’язується та розв’язується стільки пригод, Фантіна довгий час уникала Толомієса, але уникала таким способом, що постійно зустрічала його. Буває таке уникання, що схоже на шукання. Коротко кажучи, мала місце еклога.¹¹⁸

Блашвель, Лістольє і Фамейль складали гурток, на чолі якого стояв Толомієс. Він був найрозумніший.

Теломієс був старовинний тип вічного студента. Він був багатий: мав чотири тисячі франків на рік. Це був блискучий скандал на горі святої Женев’єви.¹¹⁹ Толомієс був тридцятирічний гуляка, який погано зберігся. Він був увесь у зморшках, без зубів і мав пліш, про яку, не журячись, казав: «Плішина в тридцять, коліно в сорок років». Шлунок його травив помірно, і одне око сльозилося. Але в міру того, як згасала його молодість, Толомієс розпалював свою веселість. Свої зуби він замінив жартівливими витівками, волосся - веселістю, здоров’я - іронією, а сльозаве його око завжди сміялося. Він був потріпаний, але весь у квітах. Його молодість, дуже передчасно пакуючи свій багаж, відступала в повному порядку, сміялась, і в ньому бачили самий вогонь. Він написав п’єсу, яку не прийняли у театр Водевіль. Скрізь він писав вірші. До того ж він велично сумнівався в усьому, що слабким здається великою силою. Отож, він головував, бо був іронічний і лисий. Iron по-англійському значить залізо. Чи не звідси походить слово «іронія»?

Одного дня Толомієс, відвівши вбік трьох інших, зробив жест оракула й промовив:

- Незабаром буде рік, як Фантіна, Далія, Зефіна і Фавуріта просять нас зробити їм якийсь сюрприз. Ми врочисто обіцяли їм його. Вони раз-у-раз говорять про це нам і особливо мені. Як у Неаполі старі жінки кричать святому Януарію: «Жовте обличчя, покажи нам своє чудо!», так і наші красуні безперестанку кажуть мені: «Коли ж нарешті розродишся ти від свого сюрпризу, Толомієс?» Водночас пишуть нам і наші батьки. Пиляють з обох боків. Момент, здається мені, настав. Побалакаймо.

Тут Толомієс стишив голос і таємниче виклав їм щось таке веселе, що всі чотири роти враз захоплено розреготалися, а Блашвель скрикнув:

- Оце так ідея!

Побачивши повний тютюнового диму ресторанчик, вони ввійшли туди, і кінець їхньої наради загубився в темряві.

Наслідком цієї темряви була блискуча загородня прогулянка, яка відбулася найближчої неділі і на яку четверо молодих людей запросили чотирьох молодих дівчат.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ЧОТИРИ ПАРИ

Важко уявити собі сьогодні, якою була сорок років тому загородня прогулянка студентів з гризетками. Околиці Парижа вже не ті; за останнє півстоліття цілком змінилась фізіономія того, що можна було б назвати припаризьким життям. Там, де були кукушки,¹²⁰ ходять тепер вагони; там, де плавали на паташах,¹²¹ тепер плавають на пароплавах. Тепер кажуть - Фекан, як раніше говорили - Сен-Клу.¹²² Париж 1862 року - це місто, для якого ціла Франція - околиці.

Чотири пари сумлінно зробили всі можливі тоді дачні дурниці. Починались канікули, і літній день був гарячий та ясний. Напередодні Фавуріта, єдина з дівчат, яка вміла писати, написала Толомїєсові від усіх чотирьох: «Виїздити рано - це щастя». Через це студенти встали о п’ятій ранку. Потім вони диліжансом поїхали до Сен-Клу; подивились на фонтани, кажучи: «Воно мусить бути надзвичайно гарно, коли з них б’є вода!»; поснідали в ресторанчику «Чорна голова», куди не заходив ще Кастень; зіграли партію в серсо біля великого басейна; піднялись на Діогенів ліхтар,¹²³ пограли на марципани в рулетку, що біля Севрського моста; нарвали собі букетів у Пюто; купили трубочок і бісквітів у Нельі; скрізь їли яблучні оладки і були абсолютно щасливі.

Дівчата щебетали та цвірінькали, мов вільшанки, що їх випустили на волю. Все це захоплювало їх. Час від часу вони злегка штовхали молодих людей. Сп’яніння ранку життя! Чудесні літа! Тріпотіння крил бабки! Чи розсували ви, гуляючи в хащах, гілки, щоб не зачепилась за них чарівна голівка, яка йде слідом за вами? Чи зслизали колись, сміючись, з мокрого від дощу горбка разом із коханою жінкою, яка тримає вас за руку і скрикує: «А мої нові черевики! Що з ними буде!».

Зазначимо до речі, що ця маленька неприємність - дощ - обминула це веселе товариство, хоч при виїзді Фавуріта повчальним, матернім тоном і прорікала: «По доріжках повзають слимаки. Це - ознака майбутнього дощу, діти мої».

Всі четверо дівчат були безумно гарні. Один старий класичний, славетний тоді, поет - добродій, в якого була своя Елеонора - шевальє¹²⁴ де Лабуіс, блукав того дня під каштанами Сен-Клу, побачив їх там щось о десятій ранку і, згадавши про грацій, вигукнув: «Одна зайва!».¹²⁵ Коханка Блашвеля - Фавуріта, стара, що мала двадцять три роки, бігла попереду під зеленими гілками, перестрибувала через канавки, пробиралась через кущі і з запалом юної лісової богині командувала веселою компанією. Зефіна і Далія, краса яких випадково доповнювала і підкреслювала одна одну, не розлучались ні на мить, більше з кокетства, ніж з дружби, і, спираючись одна на одну, прибирали англійські пози. Тоді тільки починали з’являтись перші кіпсеки,¹²⁶ меланхолія ставала модою для жінок, як пізніше байронізм для чоловіків, і зачіски прекрасної статі починали набувати вигляду плакучого дерева. Лістольє і Фамейль, зайшовши в суперечку з приводу своїх професорів, пояснювали Фантіні різницю між паном Дельвенкуром і паном Блондо.

Блашвель, здавалося, був створений спеціально для того, щоб неділями носити на руці шаль Фавуріти.

Толомієс ішов позаду й керував усіма. Він був у дуже гарному настрої, але в ньому відчувався ватажок. В його веселості було щось диктаторське. Головною оздобою його були широченні нанкові панталони із штрипками з мідного дроту; в руці він мав товсту тростину з індійського очерету, вартістю в двісті франків, а в роті - бо він дозволяв собі все - якусь чудну річ, звану сигарою. Для нього не було нічого забороненого: він курив.

- Він просто дивна людина,- почтиво казали інші.- Які панталони! Скільки енергії!

Фантіна була сама веселість. Її блискучі зуби, очевидно, дістали від бога призначення сміятися. Свій солом’яний капелюшок з довгими білими стрічками їй більше подобалось носити в руці, ніж на голові. Її буйне золотаве волосся, яке схильне було розпускатися та падати їй на плечі і яке безперестанно доводилось зашпилювати, нагадувало Галатею під вербами. Її рожеві губки чарівно лепетали. Куточки її рота, задерті вгору, як на античній масці Ерігони, здавалося, підохочували сміливців. Зате довгі густі вії, скромно опущені вниз, немов зупиняли їх. В усьому її туалеті було щось співуче та блискуче. На неї була барежева світлофіолетова сукня, коричневі черевички - котурни з перехрещеними на ажурних білих панчохах стрічками і той мусліновий спенсер, марсельський винахід, що назва його «канзу», попсоване канеб’єрською вимовою quinze août,¹²⁷ означає гарну годину, тепло і південь. Троє інших, не такі, казали ми, скромні, були дуже декольтовані, що влітку та ще під укритими квітами капелюшками надає багато граціозності і пікантності. Але поруч з їхніми сміливими костюмами канзу золотокудрої Фантіни своєю прозорістю, нескромністю й недоговореністю, що водночас приховувало і виявляло, здавалось задирливою знахідкою для пристойності. І славетний «двір любові», під головуванням віконтеси де Сетт, яка мала очі кольору моря, видав би, може, премію за кокетство саме цьому канзу, якби воно конкурувало на приз за скромність. Найбільш наівний буває іноді найдосвідченішим.

Надзвичайно гарна, з тонким профілем, з темноголубими очима, з довгими густими віями, з маленькою, з високим підйомом, ніжкою, з прекрасної форми кистями рук та щиколотками, з білою шкірою, крізь яку світились подекуди блакитні жилки, з свіжими, молодими щоками, з міцною шиєю Юнони, з тугою, гнучкою потилицею, з неначе вирізьбленими Кусту плечима, посере дині яких спід мусліну виднілися ямочки, весела з холодком замріяності, скульптурно прекрасна,- така була Фантіна. Під тканинами та стрічками, що були на ній, відчувалася статуя, а в цій статуї відчувалась душа.

Фантіна була гарна, сама не знаючи про це. Рідкі мрійники, таємничі жерці прекрасного, що потай все порівнюють з досконалістю, у цій маленькій ремісниці під прозорою паризькою граціозністю побачили б античну священну гармонію. Вона була гарна і з погляду стилю, і з погляду ритму. Стиль - це форма ідеалу; ритм - це його рух.

Ми казали вже, що Фантіна була сама веселість; але вона була й сама невинність.

Хто став би пильно вивчати її, неодмінно помітив би під цим сп’янінням молодості, пори року та кохання непереможний вираз стриманості та скромності. Вона завжди ніби дивувалася. Цей невинний подив і є той нюанс, який відрізняє Псіхею від Венери. У Фантіни були довгі й тонкі білі пальці весталки,¹²⁸ що золотою шпилькою перегрібає попіл священного вогню. Хоч Толомієсові - ми згодом занадто добре переконаємося в цьому - вона не відмовила б ні в чому, проте обличчя її в хвилину спокою було надзвичайно чисте. Іноді її раптом охоплювала якась серйозність, свідома своєї гідності, і навіть суворість; бачити ж, як швидко погасає її веселість, а зосередженість безпосередньо заступає бурхливу нестримність,- було просто дивно і зворушливо. Ця раптова серйозність, подеколи особливо підкреслювана, нагадувала зневагу богині. В її лобі, носі і в підборідді була гармонія ліній. Вона дуже відмінна від гармонії пропорцій і обумовлює гармонію обличчя. В характерному проміжку між низом носа й верхньою губою у неї була та невловима і чарівна складка, той таємничий знак чистоти, який змусив Барбарусу закохатись у статую Діани, знайдену при розкопках в Іконії.

Кохання, кажуть,- помилка. Нехай і так. Фантіна була невинністю, що плаває на поверхні помилки.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
ТОЛОМІЄСОВІ ТАК ВЕСЕЛО, ЩО ВІН СПІВАЄ ІСПАНСЬКУ ПІСНЮ

Цілий той день був, мов ранішня зоря. Вся природа, здавалося, була у відпустці й сміялася. Квітники Сен-Клу дихали ароматом; вітрець з Сени шелестів листям, гілки жестикулювали від подувів вітру; бджоли грабували квітки жасміну; цілі рої метеликів пурхали серед деревію та конюшини; у величному парку короля Франції були купи бродяг - птахів.

Чотири веселі пари, змішавшися з сонцем, з полями, з квітами, з деревами, почували себе чудово.

І в цьому раю, розмовляючи, співаючи, бігаючи, танцюючи, полюючи на метеликів, збираючи дзвіночки, промочуючи у високій траві свої гарні рожеві ажурні панчохи, дуріючи, свіжі, благодушно настроєні,- всі вони діставали поцілунки від усіх. Не діставала їх тільки Фантіна, яка замкнулася в своє неясне, мрійливе, дике відчуження і яка кохала. «У тебе,- казала їй Фавуріта,-завжди якийсь чудний вигляд».

Такі ті радощі. Ці щасливі парочки, з’являючись, таємничим способом посилають виклик життю і природі і звідусюди виманюють пестощі та світло. Жила колись фея, що творила луки і дерева спеціально для закоханих. Це й породило вічну лісову школу закоханих, яка без кінця поновлюється і існуватиме доти, поки існуватимуть кущі та учні. Звідси ж походить і захоплення весною з боку мислителів. Патрицій і поденник, герцог, пер і судовий посіпака, придворні і городяни, як казали за старих часів,- всі вони підданці цієї феї. Люди сміються, шукають один одного, у повітрі витає якась ясність апофеозу. Як перетворює кохання! Клерки¹²⁹ нотаря стають богами. Вищання, погоня один за одним по траві, лепетання, що здаються мелодією, освідчення, що вихоплюються в якомусь одному особливо вимовленому складі, вишні, що їх ротом видирають з рота... все це палає й переходить в небесне блаженство. Гарні дівчата ласкаво грабують самих себе. Здається, ніби все це ніколи не скінчиться. Філософи, поети, художники, дивлячись на такий екстаз, не знають, як назвати його, так засліплює він їх. Від’їзд на Кітеру,- каже Ватто;¹³⁰ Ланкре, художник простого люду, споглядає цих буржуа, які відлетають у блакить; Дідро простягає руки до всіх цих закоханих,¹³¹ а д’Юрфе домішує сюди ще й друідів.¹³²

Після сніданку наші парочки подались до так званої Королівської грядки поглянути на нову, прибулу з Індії рослину - назву її ми зараз забули - яка в той час притягала до Сен-Клу весь Париж. То було гарненьке деревце в високим стовбуром, незліченними, скуйовдженими, тоненькими, мов нитки, гілками без листя, вкрите масою маленьких білих розочок. Це надавало деревцю вигляду шевелюри, припудреної квітами. Ним завжди милувався цілий натовп.

Коли вони подивились на деревце, Толомієс запропонував проїхати на ослах, і, умовившися з погоничем їх, вони повернули назад через Ванв і Іссі. Парк, національне майно, а тоді - власність Бургена, випадково був відкритий. Вони проїхали в середину, відвідали манекен пустинника в печері, зазнали на собі таємничих вражень від славетного кабінету дзеркал - химерна пастка, гідна сатира, що став мільйонером, або Тюркаре, оберненого на Пріапа. Студенти сильно хитали гамак, прив’язаний до двох каштанів, оспіваних колись абатом де Берні. Гойдаючи в ньому по черзі всіх красунь і, під загальний сміх, змушуючи розлітатись їхні спідниці, що дуже сподобалось би Грезові, тулузець Толомієс, трохи іспанець (бо Тулуза - двоюрідна сестра Толоси), співав сумну мелодію - стару іспанську гальєгу навіяну, імовірно, видовищем якоїсь гарної дівчини, яка літала на шворці між двома деревами:

Soy de Badajoz.

Amor me llama.

Toda mi alma

Es en mi ojos

Porque enseñas

A tus piernas.¹³³

Гойдатися відмовилась тільки Фантіна.

- От не люблю я таких манірниць! - досить ущипливо пробурмотіла Фавуріта.

Коли позлазили з ослів,- нова розвага: вони на човні переїхали Сену, а з Пасі пішки пройшли до застави Етуаль. На ногах вони були, ми знаємо, від п’ятої години ранку. Та «неділішьої втоми не існує,- казала Фавуріта,- у неділю втома теж відпочиває». Близько третьої вечора, щасливі до нестями, вони покаталися з російських гір - чудернацької споруди, яка займала тоді вершини Божон і звивиста лінія якої видна була над деревами Єлісейських полів.

- А сюрприз? Я хочу сюрпризу! - час від часу скрикувала Фавуріта.

- Май терпіння,- відповідав Толомієс.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
У БОМБАРДА́

Покатавшись досхочу на російських горах, стали думати про обід, і вся весела компанія, трохи вже втомлена, осіла нарешті в ресторанчику Бомбарда́-філії, відкритій на Єлісейських полях славнозвісним Бомбарда́, що мав головний ресторан на площі Рі- волі поруч з пасажем Делорма.

Велика, але незатишна кімната з альковом і ліжком у ньому (зважаючи на те, що у неділю було багато публіки, доводилось миритись с таким приміщенням); два вікна, з яких крізь берести видно було набережну і річку; розкішне серпневе сонце, що промінням своїм освітлювало кімнату; два столи: на одному - тріумфальна гора букетів уперемішку з чоловічими та жіночими капелюхами, за другим - чотири пари навколо веселого нагромадження блюд, тарілок, пляшок і склянок, пиво та крюшон поруч з вином, мало ладу на столі; деякий безлад під столом.

Під столом вони ногами

Шум страшний знімали й галас,-

як казав Мольєр.

Ось у якому стані була пів на п’яту дня пастораль, розпочата о п’ятій ранку. Сонце сідало, апетит угамовувався.

На Єлісейських полях були самі курява та світло - дві речі, з яких складається слава. В золотавій куряві зводились і ржали мармурові коні Марлі. Проїздили в обох напрямках екіпажі. По авеню Нельі спускався ескадрон блискучих гвардійців з сурмачем на чолі. Білий прапор, трохи рожевіючи проти сонця на сході, маяв на куполі Тюільрійського палацу. Площа Згоди, названа знову площею Луі XV, кишіла задоволеною публікою. На багатьох були срібні лілії, почеплені до білих муарових стрічок, які тоді - в 1817 році - не зовсім ще зникли з петельок. Серед груп прохожих танцювали маленькі дівчатка, виспівуючи модну тоді бурбонську пісню, призначену громити Сто Днів, яка закінчувалась приспівом:

Поверніть із Гента нашого батька,

Поверніть його нам.

На Великій площі і на площі Маріньі юрби жителів передмість, причепурені по-неділішньому, іноді теж з геральдичними ліліями, як і в горожан, грали в персня і крутились на дерев’яних кониках каруселі. Дехто пив. На декому з учнів друкарень були паперові ковпаки, чути було їхній сміх. Всі аж сяяли від щастя. То був період безперечного мирного настрою й глибокої безпеки для королівської влади. То був період, коли таємна, спеціальна доповідна записка префекта поліції¹³⁴ Англеса на ім’я короля, складена ним з метою схарактеризувати становище передмість, закінчувалась такими рядками:

«Зваживши все це, сір, боятись цих людей абсолютно нема чого. Вони - безтурботні та ліниві, як кішки. Простий люд у провінції хвилюється; в Парижі він спокійний. Це народ низькорослий. Треба двох таких, щоб зробити з них одного з ваших гренадерів. Столична чернь не викликає жодного побоювання. Слід відзначити, що за останні п’ятдесят років вона стала ще меншою на зріст, і населення паризьких передмість нижче тепер, ніж було перед революцією. Воно зовсім безпечне. Зрештою - це непогані людці».

Префект поліції вважав за неможливе, щоб кішка обернулась на лева. А воно, проте, буває, і це - дивна особливість парижан. А втім, кішка, до якої так зневажливо ставився граф Англес, була у великій пошані в античних республіках. Для них вона була втіленням волі і, відповідно до безкрилої Мінерви в Піреї, на головній площі Корінфа стояла колосальна бронзова кішка. Наївна поліція часів реставрації бачила парижан у занадто «прикрашеному» вигляді. Це зовсім не такі вже «непогані людці». Парижанин у французів - те саме, що афінець у греків. Ніхто не спить краще за нього, нема нікого легковажнішого та лінивішого ніж він; ніхто, здається, не забуває так скоро, як він. Але звірятись на нього не можна. Він здатний бути безтурботним, як ніхто; зате, побачивши десь славу, він може виявити страшну лютість. Дайте йому спис, він учинить вам 10 серпня;¹³⁵ дайте йому рушницю - матимете Аустерліц.¹³⁶ Він точка опори для Наполеона і ресурс, з якого черпає Дантон. Ідеться про батьківщину - він записується у військо. Ідеться про волю - будує з бруку барикади. Бережіться! Його наїжене гнівом волосся - епічне; його суконна блуза - це хламіда. Стережіться! З першої-ліпшої Гренетської вулиці він зробить Кавдінську ущелину.¹³⁷ Прийде його час - і цей житель передмістя виросте, цей маленький чоловік підійметься, погляд його буде жахливим; подих його стане бурею, і з цих слабких грудей вихопиться вітер, достатній, щоб розгладити складки Альп. Саме завдяки цьому парижанинові передмість революція, з’єднавшися з армією, завоювала Европу. Він співає, і в цьому його радість. Погодьте його пісню з його природою - і побачите. Поки за приспів у нього карманьйола, він скидає тільки Луі XVI. Змусьте його заспівати Марсельєзу - він визволить світ.

Зробивши цю нотатку на полях рапорта Англеса, ми повертаємось до наших чотирьох пар. Вони, казали ми, закінчували свій обід.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
РОЗДІЛ, ДЕ КОХАЮТЬСЯ

Розмови за столом і любовні розмови. Перші - невловимі так само, як і другі. Любовні розмови,- це хмари; розмови за столом - туман.

Фамейль і Далія наспівували, Толомієс пив, Зефіна сміялась, Фантіна всміхалася, Лістольє дув у дерев’яну сурму, куплену в Сен-Клу. Фавуріта, ніжно дивлячись на Блашвеля, казала:

- Я обожую тебе, Блашвель.

Ці слова викликали запитання з боку Блашвеля:

- А що зробила б ти, Фавуріта, якби я перестав кохати тебе?

- Я! - скрикнула Фавуріта.- О, не кажи цього навіть жартома! Якби ти перестав любити мене, я би кинулась на тебе, подряпала б тебе, розшматувала, кинула б у воду, змусила б заарештувати тебе.

Блашвель усміхнувся з похітливим фатовством людини, якій полоскотали її самолюбство.

- Так, так,- вела далі Фавуріта.- Я стала б бити на сполох. О, я б не поцеремонилася! Каналія ти!

Блашвель у захваті відкинувся на спинку стільця й гордовито заплющив обидва ока.

- Ти, значить, обожуєш свого Блашвеля? - стиха спитала Да- лія, скориставшись з загального гамору й не перестаючи їсти.

- Я? Та я ненавиджу його,- тим же тоном відповіла Фавуріта, знову беручись за виделку.- Він - скупий. Я люблю того, що живе навпроти мене. Він - дуже милий молодий чоловік. Ти його знаєш? Він, очевидно, хотів би бути актором... Я люблю акторів. Тільки він повернеться додому, як мати його говорить: «А, боже ж мій! Пропав мій спокій. Знову почне галасувати. Але, голубчику, ти провалиш мені голову». Бо він ходить по всьому дому, лазить на горище, спускається в льох і співає, декламує та кричить так, що його чути внизу. Він заробляє вже по двадцять су на день, переписуючи якісь скарги в одного адвоката. Він - син колишнього півчого з церкви св. Якова. А, він такий милий! Він так обожує мене, що, побачивши якось, як я готую тісто на пиріжки, сказав мені: «Зробіть оладки з ваших рукавичок, мадмуазель, і я з’їм їх». Таке може сказати тільки артист. О, він дуже милий! Я незабаром збожеволію через нього. Але я однаково кажу Бла- швелеві, що обожую його. Як я брешу! О, як я брешу!

Фавуріта зробила паузу і закінчила:

- Ти бачиш, я - сумна, Даліє. Ціле літо йшов дощ; вітер мене дратує ще більше, Блашвель скнара, на ринку ледве дістанеш горошку, не знаєш, що його їсти, у мене сплін, як кажуть англійці, масло - таке дороге! І до того ж - глянь - ми обідаємо в кімнаті, де стоїть ліжко, і це отруює мені життя.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ.
МУДРІСТЬ ТОЛОМІЄСА

Поки одні співали, інші дуже голосно розмовляли, в кімнаті стояв шум. Взяв слово Толомієс.

- Не будьмо говорити ні навмання, ні занадто швидко,- сказав він.- Будьмо обмірковувати свої слова, якщо хочемо вразити. Забагато імпровізації спорожнює й тупить розум. На пиві, коли воно тече, не збирається піна. Не поспішайте, панове. З’єднаймо нашу бесіду з величністю. Будьмо їсти поважно. Бенкетуймо поволі. Не поспішаймо. Подивіться на весну: коли весна поспішає, вона неодмінно обпечеться, тобто повернуться морози. Надлишок старанності губить персикові та абрикосові дерева. Надлишок старанності вбиває принадність і веселощі доброго обіду. Не старайтесь занадто, панове. Грамо де ла Рейніер додержується однієї з Талейраном думки.

Приглушений протест почувся серед його слухачів.

- Дай нам спокій, Толомієс! - попросив Блашвель.

- Геть тирана! - скрикнув Фамейль.

- Бомбарда, Бомбанс і Бамбош!¹³⁸ - вигукнув Лістольє.

- На те й неділя,- додав Фамейль.

- Ми - тверезі,- сказав Лістольє.

- Ти ж подивись, який я спокійний, Толомієс,- промовив Блашвель.

- Ти і тримаєшся, як маркіз Монкальм,¹³⁹ - відповів Толомієс.

Ця не дуже дотепна гра словами справила враження кинутої в болото каменюки. Маркіз Монкальм був славетний тоді рояліст.¹⁴⁰ Всі замовкли.

- Друзі,- вів далі Толомієс тоном людини, що повернула собі владу, заспокойтеся.¹⁴¹ Не треба приймати з таким остовпінням цей упалий з неба каламбур. Все, що потрапляє до нас таким способом, не завжди гідне захоплення та пошани. Каламбур - це послід гострого розуму. Дотеп падає кудись, а розум, народивши дурницю, злітає в блакить. Біла пляма, що розплющується об скелю, не заважає кондорові ширяти в небі. Але я далекий від того, щоб паплюжити каламбур. Все, що є найбільш величного, найбільш високого і найбільш прекрасного в людства - а може, і поза людством - не гребувало каламбурами. Ісус Христос сказав каламбур на святого Петра, Мойсей на Ісаака, Есхіл на Полініка, Клеопатра на Октавія. І зауважте собі, що каламбур Клеопатри був до битви коло Акціума і що без того каламбуру ніхто не пам’ятав би про місто Торіну - грецьке ім’я, яке означає ополоник. Відзначивши це, я повертаюсь до моєї промови. Повторюю вам, браття мої, не будьте запопадливі, не старайтесь занадто, не переборщуйте ні у веселощах, ні в розвагах, ні в каламбурах. Слухайте мене. Я розважливий, як Амфірай, і лисий, як Цезар. Межі потрібні й у ребусах. Est modus in rebus.¹⁴² Межі потрібні навіть під час обіду. Ви, медам, любите яблучні оладки; не зловживайте ними. І ївши оладки, треба мати здоровий розум і почуття міри. Ненажерливість карає ненажеру. Gula punit gulax.¹⁴³ Нетравленню бог доручив давати науку шлункам. І запам’ятайте собі - кожна з наших пристрастей, навіть кохання, має шлунок, який не слід переповнювати. В усякій справі треба вчасно написати слово finis.¹⁴⁴ Треба стриматися, коли це стає необхідним, замкнути на засув свій апетит, посадити в холодну свою фантазію й відвести себе самого на гауптвахту. Майте трохи довір’я до мене. З того, що я, як свідчать мої екзамени, розуміюся дещо на праві; з того, що я знаю різницю між питанням обговорюваним і питанням знятим; з того, що я латинською мовою захищав дисертацію на тему про способи катування в Римі за часів, коли Мунацій Деменс був квестором у справах отцевбивства; з того, що я, здається, незабаром буду доктором - зовсім не випливає, що я неодмінно не дурень. Раджу вам поміркованість у ваших бажаннях. Промовляю я добре. Це така ж істина, як те, що мене звуть Феліксом Толомієсом. Щасливий той, хто слушного часу приймає героїчну ухвалу і зрікається влади, як Сулла або Оріген!

Фавуріта слухала його дуже уважно.

- Фелікс! - повторила вона.- Яке гарне ім’я! Воно мені подобається. Це - латинське слово. І означає воно «щасливий».

- Квіріти, джентльмени, кавайерос, друзі! - продовжував То- ломієс.- Хочете ви ніколи не відчувати любовного шалу, обходитися без шлюбного ложа й глузувати з кохання? Нема нічого простішого. Ось вам рецепт: лимонад, надмірна фізична праця, робота з примусу; знесилюйтесь, тягайте брили, не спіть, пильнуйте, напихуйтесь різними азотистими напоями та настоянками з латаття, пийте емульсії маку та волоської верби, присмачуйте все це суворою дієтою, помирайте з голоду, додавайте сюди ще холодні ванни, пояси з трави, вішайте на себе свинцеві пластинки, обмивайтеся сатурновою рідиною і робіть припарки з води з оцтом.

- Щодо мене, то я волію мати жінку - сказав Лістольє.

- Жінку! - повторив Толомієс.- Стережіться її. Горе тому, хто звіряється на мінливе серце жінки! Жінка - зрадлива і в’юнка. Вона ненавидить змія з професіональних заздрощів. Змій - це її конкурент.

- Толомієс, ти п’яний! - закричав Блашвель.

- Нічого подібного,- відповів Толомієс.

- Тоді веселися,- порадив Блашвель.

- З цим я згоден,- відповів Толомієс.

Потім він наповнив свою склянку й підвівся з свого стільця.

- Слава вину! - проголосив він.- Nunc te, Bacche, canam!¹⁴⁵ Вибачте, медмуазель; це іспанська мова. А ось вам і доказ, сень- йорас:¹⁴⁶ який народ, така й бочка. У кастільський ароб увіходить шістнадцять літрів, в алікантський кантаро - дванадцять, у каїрській алмуд - двадцять п’ять, в балеарський квартін - двадцять шість, в чобіт царя Петра - тридцять. Хай живе цар, що був великий, і його чобіт, який був ще більший! Медам, дружня порада: помиляйтесь вашими сусідами, коли воно вам до серця. Коханню властиво помилятися. Кохання створено не для того, щоб повзати та дичавіти, як англійська служниця, що від натирання підлог має мозолі на колінах. Воно створено не для цього. Воно помиляється весело, миле кохання. Медам, я обожую вас усіх. О, Зефіно, о Жозефіно, з більше ніж пом’ятим обличчям; ви були б чарівні, якби воно не було у вас таке покривлене. Ви нагадуєте гарненький писок, на який помилково сіли. Тепер Фавуріта; о німфи і музи! Одного дня, переходячи через ручаєць на вулиці Терен Буассо, Блашвель побачив чарівну дівчину в білих, туго натягнених панчохах, яка показувала свої ноги. Цей вступ йому сподобався, і Блашвель покохав. Та, кого він покохав, звалась Фавуріта. О, Фавуріто, у тебе іонійські губи. Був грецький художник, Евфоріон на ім’я, якого називали художником губ. Тільки цей грек і був би гідний малювати твій рот. Слухай, перед тобою не було нікого, гідного цього імени. Ти створена на те, щоб одержати яблуко, як Венера, або щоб з’їсти його, як Єва. Початок краси в тобі. Я тільки но говорив про Єву; це ти створила її. Ти заслуговуєш на диплом за винахід гарної жінки. О, Фавуріто! Я перестаю казати тобі «ти», бо переходжу від поезії до прози. Ви щойно говорили про моє ім я. Це розчулило мене, але, хоч хто ми будемо, не покладаймося на імена. Вони можуть помилитися. Я звуся Феліксом, але я нещасливий. Імена брешуть. Не будемо приймати наосліп вказівки, що їх вони нам дають. Було б помилкою писати до Льєжа, щоб одержати звідти корки, або до По, щоб мати рукавички. Вами бувши, міс Даліє, я називався б ро- зою. Квітка мусить мати аромат, а жінка - розум. Я не кажу нічого про Фантіну. Це - мрійниця, що завжди думає; якась мімоза. Це - фантом, який має образ німфи і чистоту черниці; вона живе життям гризетки, але шукає собі притулку в своїх ілюзіях. Вона співає, плаче, дивиться в небесну блакить, не усвідомлюючи того, що бачить і що робить, і, втупивши очі в небо, блукає в саду, де птахів більше, ніж їх існує. Знайте, о Фантіно: я, Толомієс,- теж ілюзія... Але вона не чує мене, білява діва химер. Зрештою, все в ній - свіжість, ніжність, молодість, люба ясність ранку. О, Фантіно! Дівчина, гідна називатись стокроткою або перлиною, ви - одна з найкращих жінок сходу. Друга порада, медам,- не одружуйтесь. Шлюб, як живець, прищеплюється або добре, або погано. Уникайте цього риску. Та ба! Чого це я розвожуся? Я тільки гаю час. Дівчата в питанні шлюбу - невигойні; і все, що казатимемо ми, мудреці, не перешкодить жилетницям та шевчихам мріяти про чоловіків, оздоблених діамантами. Нехай тоді так воно й залишається. Але запам’ятайте, красуні: ви їсте забагато цукру. У вас, о жінки, є єдина вада; це - гризти цукор. О, стать гризунів! Твої маленькі білі зубки обожують цукор. Але цукор, занотуйте собі, це - як сіль. Всяка сіль сушить. А цукор сушить більше, ніж будьяка сіль. Він висмоктує крізь жили рідину крові; звідси походить згущення, а потім - затвердіння крові; звідси каверни в легенях; звідси - смерть. Ось чому цукрова хвороба сусідить з сухотами. Отож, не гризіть цукру і житимете. Звертаюся до чоловіків. Здобувайте перемоги, панове. Без ніяких мук сумління. Крадьте коханок одні в одних. Міняйтеся дамами, як у кадрилі. В коханні немає друзів. Скрізь, де є гарна жінка, там і воєнні дії. Ніякої пощади: війна до кінця. Гарна жінка - це casus belli;¹⁴⁷ гарна жінка - це гарячий вчинок. В історії людства всі вторгнення на чужу територію були викликані спідницями. Ромул викрадав сабінянок, Вільгельм - саксонок, Цезар - римлянок. Чоловік, якого не кохають, неначе шуліка кружляє над коханками інших. Щождо мене, то я всім нещасливцям-вдовцям кидаю чудовий виклик, запозичений з прокламації Наполеона до його італійської армії: «Солдати, вам бракує всього. А у ворога все є».

Толомієс зупинився.

- Зведи дух, Толомієс,- сказав Блашвель.

І Блашвель, з допомогою Лістольє та Фамейля, завів сумну мелодію однієї з пісень, що їх співають робітники - плетиво слів, то римованих, то ні, позбавлених сенсу, як розгойдування дерев або подуви вітру,- слів, що зароджуються в димі люльок і розвіюються та зникають разом з ним. Ось яким куплетом відповіли вони на промову Толомієса:

Les pères dindons donnèrent

De l’argent à un agent

Pour que Mons Clermont Tonnerre

Fût fait pape a la Saint-Jean

Mais Clermont ne put pas être

Fait pape, n’étant pas prêtre;

Alors leur agent rageant

Leur rapporta leur argent.¹⁴⁸

Але й це не могло вгамувати імпровізаторський настрій Толомієса, який спорожнив свою склянку, наповнив її знову і знову розпочав своєї.

- Геть мудрість! Забудьте все, що я казав вам. Не будьмо ні дріб’язкові, ні розважливі, ні абсолютно чесні. Я проголошую тост за веселість. Будьмо веселі! Доповнімо наш курс права безумствами та їжею. Хай живе нетравлення і травлення! Нехай Юстініан буде мужчиною, а Ріпайль жінкою. Хай радість панує аж до найбільших глибин усесвіту. Живи, о створене! Світ - це великий діамант. Я - щасливий. Птахи - дивоглядні. Яке свято скрізь! Соловейко - безплатний Елевіу. Вітаю тебе, о літо! О, Люксембург! О, жоржини з вулиці Мадам і з бульвара Обсерваторії! О, замріяні пішаки! О,чарівні бонни, що, доглядаючи дітей, розважаються тим, що роблять нових! Пампаси Америки були б до серця мені, якби я не мав аркад Одеона. Душа моя летить до пралісів і до саван. Все - прекрасне. Мухи дзижчать у променях сонця. Сонце чхнуло і породило колібрі. Поцілуй мене, Фантіно!

Він помилився і поцілував Фавуріту.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ.
СМЕРТЬ КОНЯ

- В Едона дають кращі обіди, ніж у Бомбарда́,- зауважила Зефіна.

- А я віддаю перевагу Бомбарда́ перед Едоном,- заявив Бла- швель.- Тут більше розкоші. Більше в азіатському дусі. Подивіться на залу внизу. Там навіть дзеркала висять на стінах.

- Я волію мати їх на моїй тарілці,¹⁴⁹ - сказала Фавуріта.

- А гляньте на ножі,- вів далі Блашвель.- Держаки у Бомбарда́ - срібні, а в Едона - з кості. А срібло ж цінніше за кість.

- За винятком тих, у кого срібне підборіддя,- зауважив Толомієс.

У той момент він дивився на купол Дому Інвалідів, який було видно з вікон Бомбарда́.

Запала мовчанка.

- Толомієс! - закричав Фамейль.- Ми щойно мали дискусію з Лістольє.

- Дискусія - річ гарна,- відповів Толомієс,- а суперечка ще краща.

- Ми дискутували філософські питання.

- Ну, і добре.

- А кому віддаєш ти перевагу - Декартові чи Спінозі?

- Дезож’є,- сказав Толомієс.

Винісши цей вирок, він випив і почав говорити знову.

- Я згоден жити. Поки можна робити безрозсудливі вчинки, на землі не все ще скінчено. Я складаю за це подяку безсмертним богам. Брешеш, але смієшся. Твердиш, але маєш сумнів. Несподіване виникає з силогізму.¹⁵⁰ Це - прекрасно. Є ще в нас істоти людські, які вміють весело зачиняти та відчиняти скриньку з парадоксами. Те, що ви, медам, п’єте з таким байдужим виглядом,-мадера з Кураль дас Фрейраських виноградників, розташованих на височині трьохсот сімнадцяти туазів над рівнем моря. Пийте обережно. І пан Бомбарда́, чудовий ресторатор, дає вам ці триста сімнадцять туазів за чотири франки п’ятдесят сантимів.

- Ти - авторитет для нас, Толомієс,- знову перебив його Фамейль.- Скажи, хто твій улюблений автор?

- Бер...

- Кен?

- Ні. Шу.

І Толомієс повів далі:

- Честь і слава Бомбарда́. Він дорівнював би Мунофісові Еле- фантському, якби міг дістати для мене Алмею, і Тігеліонові Херо- нейському, якби міг привести мені гетеру,¹⁵¹ бо - о медам! - були свої Бомбарда́ і в Греції, і в Єгіпті. Про це каже нам Апулей. Але нового нема нічого, і завжди бувало одне й те саме. З творів творця не залишилось нічого невиданого. «Nil sub sole novum»¹⁵² Каже Соломон. «Amor omnibus idem»,¹⁵³ каже Віргілій. І в Сен- Клу Карабен сідає в човен з Карабіною так само, як Аспазія пливла з Самоса з Періклом. Останнє слово. А чи знаєте ви, хто була та Аспазія, медам? Хоч жила вона за тих часів, коли жінки не мали ще душі, в Аспазії була душа з рожевим і пурпуровим відтінками, жаркіша за вогонь, свіжіша за вранішню зорю. Аспазія була створінням, де стикалися дві жіночі крайності; то була богиня, що проституювала. Сократ з додатком Манон Леско. Аспазію створили про той випадок, коли Прометеєві була б потрібна розпусниця.

Толомієс, розпочавши свою промову, замовчав лише тому, що саме в цей момент на набережній упав кінь. Поштовх зупинив і віз, і оратора. То була стара, худа і гідна шкуролупа босеронська кобила, яка тягла дуже навантажений віз. Змучена та знесилена, кобила перед ресторанчиком Бомбарда́ відмовилась іти далі. Ця пригода зібрала натовп. Не встиг обурений візник вимовити з належною енергією сакраментальне слово «шкура!», підперши його невблаганним ударом батога, як бідолашна шкапа впала, щоб не вставати більше. Почувши гомір на вулиці, веселі слухачі Толомієса повернули голови, і Толомієс скористався з цього, щоб заключити свою промову такою меланхолійною строфою:

Elle était de ce monde où coucous et carrosses

Ont le même destin,

Et rosse, elle a vécu ce que vivent les rosses

L’espace d’un mâtin.¹⁵⁴

- Бідолашний коник! - зітхнула Фантіна.

А Далія закричала:

- Он Фантіна починає вже вболівати за кіньми! Ну, чи можна ж бути такою дурною?

Фавуріта, схрестивши на грудях руки і відхиливши назад голову, рішуче глянула на Толомієса.

- Ну, а коли ж сюрприз?

- Правильно. Час настав,- відповів Толомієс.- Панове, прийшов час здивувати наших дам. Медам, заждіть хвилинку.

- Починається воно з поцілунку,- сказав Блашвіль.

- У лоб,- додав Толомієс.

Кожен з серйозним виглядом поцілував у лоб свою коханку, потім, поклавши палець на рот, всі четверо низкою пішли до дверей.

Коли вони вийшли, Фавуріта заплескала в долоні.

- Це вже цікаво,- сказала вона.

- Не дуже баріться,- прошептала Фантіна.- Ми чекаємо вас.

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ.
ВЕСЕЛЕ ЗАКІНЧЕННЯ ВЕСЕЛОГО ДНЯ

Залишившися самі, молоді жінки стали по-двоє біля вікон і, перехилившись через підвіконня, перемовлялись одна з одною.

Вони бачили, як студенти, взявшись під руки, вийшли з ресторанчика, потім повернули голови, сміючись, помахали до них руками і зникли в неділішній метушні, яка щотижня буває на Єлісейських полях.

- Не баріться ж! - гукнула Фантіна.

- Цікаво, що принесуть вони нам? - сказала Зефіна.

- Щось гарне, напевне,- висловила гадку Далія.

- Я хотіла б, щоб воно було з золота,- мовила Фавуріта.

Невдовзі вони захопилися спогляданням руху на березі річки, видимого їм крізь віти дерев, і це дуже розважало їх. То була година від’їзду мальпостів і диліжансів.¹⁵⁵ Майже всі поштові карети, що йшли на схід і південь, проїздили тоді через Єлісейські поля. Більшість їхали набережною і в’їздили в Париж через заставу в Пассі. Щохвилини пофарбований у жовте та чорне важкий екіпаж, повний пасажирів, потворний через гори скринь, тюків та чемоданів, повний голів, що мелькали у вікнах, трощачи каміння бруку, викреслюючи з нього іскри, мов у кузні, і здіймаючи хмари куряви, як навіжений, мчав через натовп. Ця метушня й гамір потішали молодих жінок.

- Який грюкіт! - сказала Фавуріта.- Можна подумати, відлітає купа кайданів.

Одна з карет, ледве видна крізь густу зелень берестів, на хвилинку зупинилась і зараз же галопом поїхала далі. Це вразило Фантіну.

- Дивно,- мовила вона.- А я думала, що диліжанс ніде не зупиняється.

- Чудна ця Фантіна,- знизала плечима Фавуріта.- На неї просто цікаво дивитися. Її вражають найзвичайніші речі. Уяви собі: я - пасажир і кажу кондукторові: «Я піду вперед, а ви заберете мене по дорозі, на набережній». Вони бачать мене, зупиняються і беруть до себе. Так буває щодня. Ти не знаєш життя, моя люба.

Минуло ще кілька часу. Раптом Фавуріта зробила рух, немов прокинулася:

- Ну, а сюрприз?

- І правда, де ж славетний сюрприз? - повторила Далія.

- Довго вони не йдуть,- зітхнула Фантіна.

Не встигла вона закінчити фрази, як увійшов лакей, який прислуговував їм. В руках у нього було щось подібне до листа.

- Що це? - спитала Фавуріта.

- Лист, який ці пани залишили для вас.

- Чому ж не принесли ви його відразу?

- Бо ці пани,- відповів лакей,- звеліли передати його вам тільки через годину.

Фавуріта вихопила папір з рук лакея. То, і справді, був лист.

- Е, та він без адреси! - здивувалась Фавуріта.- Але на ньому написано:

Це - сюрприз

Вона похапцем розпечатала лист, витягла його з конверта і прочитала (Фавуріта вміла читати):

«О, наші кохані!

Хай буде вам відомо, що в нас є батьки. Що таке батьки - ви знаєте не дуже добре. Так в цивільних, наівних і чесних законах називають батька і матір. Отож, ці батьки стогнуть, ці старі неза- доволені з нас, ці добрі люди - чоловіки і жінки - називають нас блудними синами, хочуть, щоб ми повернулись додому, і обіцяють заколоти для нас тельців. Ми коримось їм, бо ми - доброчесні. В той час, коли ви читатимете ці рядки, п’ятеро баских коней мчатимуть нас до наших татунь та мамунь. Ми даємо драла, як каже Боссюе. Ми від’їжджаємо; ми поїхали. Ми летимо в обіймах Лафіта і на крилах Каяра. Тулузький диліжанс витягає нас з безодні, а безодня - це ви, о гарні наші малята! Ми повертаємось до суспільства, до наших обов’язків і до порядку - риссю, роблячи по три льє на годину. Батьківщина вимагає, щоб ми, як і всі, стали префектами, батьками родин, польовими сторожами, державними радниками. Поважайте нас. Ми жертвуємо собою. Хутенько оплакуйте нас і швиденько заміняйте нас іншими. Якщо цей лист роздирає вам серце, відплатіть йому тим самим. Прощайте.

Протягом майже двох років ми робили вас щасливими. Не гнівайтесь на нас за це.

Підписали: Блашвель, Фамейль, Лістольє, Фелікс Толомієс.

Постскриптум.¹⁵⁶ За обід заплачено».

Чотири жінки перезирнулися.

Фавуріта порушила мовчанку перша.

- Ну, а все ж таки дотепний жарт! - скрикнула вона.

- Комедія! - зауважила Зефіна.

- Напевне, вигадав цю штуку Блашвель,- сказала Фавуріта.- Я навіть ладна закохатись у нього. Як тільки поїхав, зараз і полюбила. Оце так історія!

- Ні,- заперечила Далія,- це вигадка Толомієса.- Воно почувається.

- Тоді,- відповіла Фавуріта,- смерть Блашвелю і хай живе Толомієс.

- Хай живе Толомієс! - гукнули Далія і Зефіна.

І вони вибухнули сміхом.

Сміялася разом з усіма й Фантіна.

Через годину, повернувшись до себе в кімнату, вона заплакала. То було, як ми казали, перше її кохання. Вона віддалась Толомієсові як дружині і мала від нього дитину, бідолашна.

КНИГА ЧЕТВЕРТА.
ДОВІРИТИ ОЗНАЧАЄ ІНОДІ - ВИДАТИ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
МАТИ, ЩО ЗУСТРІЧАЄ ДРУГУ МАТІР

У першій чверті цього сторіччя в Монфермейлі, біля Парижа, була щось ніби харчівня, якої тепер не існує. Держали ту харчівню Тенардьє - чоловік і жінка. Стояла вона на вуличці Буланже. Над дверима її, прибита цвяхами до муру, висіла дошка. На цій дошці було намальоване щось, схоже на чоловіка, який несе на спині другого чоловіка з густими, позолоченими генеральськими еполетами, прикрашеними великими срібними зірками. Червоні плями означали кров. Решта картини була вкрита димом і зображала, імовірно, якусь битву.

Внизу можна було прочитати: «Ватерлооський Сержант».

Нема нічого звичайнішого за бідку або візок перед дверима харчівні. А втім, екіпаж, чи вірніше - уламки екіпажа, які одного весняного вечора в 1818 році захаращували вулицю перед «Ватерлооським Сержантом», напевне, притягли б до себе уяву художника, якби він проходив там.

То був передок бендюгів, якими в лісових місцевостях перевозять товсті дошки та стовбури дерев. Передок цей складався з масивної залізної осі із стрижнем для важкого дишла і з двома колосальними колесами. Все це було незграбне, безформне та потворне і нагадувало лафет велетенської гармати. Колії шляху залишили на колесах, на ободах, на маточинах, на осі й на передку шар твані - гидку подобу жовтуватої клейової фарби, якою так люблять фарбувати собори. Під гряззю не видно було дерева, а під іржею заліза. Під віссю, немов драпрі, висів товстий ланцюг, гідний бути кайданами полоненого Голіафа. Цей ланцюг примушував думати не про колоди, які він мав підтримувати, а про мастодонтів і мамонтів, яких легко можна було запрягти в нього. Він нагадував про каторжну тюрму, але тюрму циклопічну, надлюдську, і здавалося, зняли його з якоїсь потвори. Гомер посадив би на той цеп Поліфема, а Шекспір Калібана.

Чому ж цей передок з бендюгів стояв там? Тому, поперше, щоб захаращувати вуличку, і подруге - щоб братися ржею. Застарілий наш соціальний устрій має силу таких інституцій, які зустрічаєш на кожному кроці і які не мають інших причин для свого існування.

Середня частина цепу під віссю звисала майже до землі, і на ній, немов на гойдалці, сиділи того вечора прегарною групою дві дівчинки. Одній було приблизно два з половиною роки, другій - півтора. Старша тримала на колінах молодшу. Щоб вони не впали, їх майстерно обв’язали хусткою. Побачивши цей страшелезний ланцюг, якась мати сказала собі: «О! Гарна була б іграшка для моїх дітей».

Дуже мило і навіть дещо вишукано вдягнені дівчинки аж сяяли. Вони скидались на троянди в купі старого заліза. Їхні оченята випромінювали радість; їхні свіжі щічки сміялися. Одна була шатенка, друга брюнетка. Їхні наівні личка виявляли подив і захоплення. Квітучий кущ неподалеку зустрічав прохожого ароматом, який, здавалось, виходив не від квітів, а від дітей. Півторарічна дівчинка показувала свій голий животик з невинною непристойністю дитинства. Гігантський передок, чорний, поржавілий, майже страшний своїми заплутаними звивами та рогами, немов вхід до печери, вигинався над цими ніжними голівками, що, охоплені щастям, купалися в сонячному світлі. За кілька кроків від них, на порозі харчівні, сиділа навпочепки їхня мати, жінка мало приємна взагалі, але зворушлива в той час, на вигляд. З допомогою довгої шворки вона гойдала дітей, не спускаючи з них блаженного і разом з тим неспокійного, властивого всім матерям, погляду тварини, що боїться якогось нещастя. При кожному своєму русі гидкий ланцюг видавав пронизливе скрипіння, що нагадувало крик гніву. Дівчата були в захваті, сонце на заході приєднувалось до їхньої радості, і не могло бути нічого принаднішого за цей каприз випадковості, який кайдани титанів перетворив на гойдалку херувимів.

Колисаючи дітей, мати, фальшивлячи, наспівувала дуже модну тоді пісню:

Треба так, казав вояка...

Співання і доглядання дітей заважало матері бачити і чути те, що робилось на вулиці.

А до неї, коли вона розпочинала перший куплет, підійшов хтось, і раптом вона почула голос, що зовсім близько від її вуха казав:

- Які гарні у вас діти, мадам!

- Гарній, ніжній Імогені,

відповіла мати, продовжуючи співати, а потім повернулася.

За кілька кроків від неї стояла теж жінка. І в цієї жінки теж була дитина, яку вона несла на руках.

Крім того вона несла ще й торбу, здавалось, дуже важку.

Дитина цієї жінки була чудовим створінням: дівчинка двох- трьох років. Щодо кокетливості свого вбору, то вона могла б змагатися з тими двома малятками. На ній був чепчик з тонкого полотна, обшитий стрічками, і шапочка, прикрашена валансьєнським мереживом. Трохи закочена спідниця дозволяла бачити біле, пружне стегно в ямочках. Вся вона була напрочуд рожева та здорова. Хотілось просто вкусити її в пухлі щічки. Про очі її можна було сказати лише те, що вони повинні бути дуже великі і що на них чудесні вії. Дівчинка спала.

Вона спала абсолютно спокійним сном, властивим її вікові. Руки матері - зроблені з ніжності, і діти сплять на них глибоким сном.

У матері ж був жалюгідний і сумний вигляд. Вона мала костюм робітниці, що збирається знову стати селянкою. Вона була молода. Чи була вона гарна? Може й була, але в такому вбранні це не було видно. Її волосся, біляве пасмо якого вибивалося спід потворного, туго зав’язаного під підборіддям чепця, здавалося красивим. Сміх дозволяє бачити гарні зуби, в кого вони є, але жінка зовсім не сміялася. Очі її нібито віддавна не висихали. Вона була бліда, мала втомлений і трохи хворобливий вигляд і дивилась на заснулу на її руках дівчинку тим особливим поглядом, властивим матерям, які самі вигодували свою дитину. Велика синя хустка, на зразок тих, в які сякаються інваліди, була незграбно пов’язана круг її талії. Руки в неї були засмаглі і всі в ластовинні; вказівний палець - зашкарублий і подряпаний голкою. На плечах її лежав коричневий плащ з грубої вовняної матерії; під ним виднілася полотняна сукня; на ногах вона мала важкі черевики. Це була Фантіна.

Це була Фантіна. Впізнати її було важко. А проте, краса її, якщо пильно придивитись до неї, все ще збереглася. Журна, немов іронічна, зморшка борознила її праву щоку. А туалет її, той прозорий туалет з мусліну та стрічок, зроблений, здавалося, з веселощів, безумства та музики, весь оздоблений брязкальцями і напахчений бузковими духами, вивітрився, мов та блискуча наморозь, яка проти сонця здається нам діамантами. Наморозь тане, і гілка під нею залишається зовсім чорною.

Після того «дотепного жарту» минуло десять місяців.

Що сталося протягом їх? Угадати неважко.

Після того, як він її покинув, прийшли нестатки. Фантіна зараз же впустила з очей і Фавуріту, і Зефіну, і Далію. Дружба їх закінчилася. Вони дуже здивувалися б, якби через два тижні сказати їм, що вони приятелювали. Тепер для цього не було вже підстав. Фантіна залишилась сама. Коли батько її дитини поїхав (на горе, такі розлуки - неминучі), Фантіна побачила себе цілком самотньою; її колишня звичка працювати зменшилась, а потяг до розваг збільшився. Захоплена своєю близькістю до Толомієса, вона занедбала своє ремесло й порозгубила замовців. Ресурсів до життя - жодних. Фантіна вміла трохи читати і зовсім не вміла писати. В дитинстві її навчили тільки підписувати своє прізвище. Писар написав від неї листа Толомієсові, далі - другого, потім - третього. Толомієс не відповів на жоден з цих листів. Одного дня Фантіна чула, як кумасі, дивлячись на її доньку, казали: «Хіба до таких дітей можна ставитись серйозно? Так, хібащо знижеш плечима». Фантіна подумала про Толомієса, який теж знизує плечима, згадуючи про свою дитину, і який не поставився серйозно до цієї невинної істоти; і серце її поставилось суворо до цього чоловіка. Але що його робити? Вона не знала навіть, до кого їй можна тепер звернутися. Вона провинилася, але основа її натури, як пам’ятаємо, була чиста і чеснотлива. Фантіна невиразно відчула, що вона - напередодні катастрофи і що з нею може статися ще гірше, їй спало на думку повернутись до рідного краю - в Монтрейль. Там, може, хтось визнає її й дасть їй роботу. Але для цього треба сховати свій проступок. Їй неясно вбачалась можлива необхідність нової розлуки, куди тяжчої, ніж перша. Серце її стиснулось, але Фантіна наважилась. Фантіна, як побачимо далі, сміливо билась з життям. Вона відважно відмовилась від своїх прикрас, вдяглась у холстинку, убрала доньку в увесь свій шовк, в усі свої стрічки та мережива; продала все, що в неї зоставалося, виторгувала двісті франків, сплатила невеликі борги, і їй залишилося щось із вісімдесят франків. Одного чудового весняного ранку, маючи двадцять два роки, вона покидала Париж, з дитиною за спиною. Всякий, хто побачив би їх в той момент, неодмінно пожалів би. У цієї жінки в цілому світі було одне лиш - ця дитина, а та дитина в цілому світі мала тільки свою матір. Фантіна годувала дочку сама, це підірвало їй груди, і вона трохи кашляла.

Ми не матимемо вже нагоди говорити про пана Фелікса Толомієса. Скажемо тільки, що через двадцять років, під час королювання Луі-Філіппа, він був огрядним, впливовим і заможним провінціальним авдокатом, мудрим виборцем, дуже строгим суддею і, як завжди, жуіром.

Щось опівдні, проїхавши подекуди, щоб відпочити, в так званих «каретках», які ходили по околицях Парижа, і платячи за це по три-чотири су за милю, Фантіна опинилась на вулиці Буланже в Монфермейлі.

Коли вона проходила повз харчівню Тенардьє і побачила там двох дівчаток, таких чарівних на своїй колосальній гойдалці, це видовище немов засліпило її, і вона зупинилась перед цією милою картиною.

Бувають чари. Для цієї матері ті дві дівчинки були такими чарами.

Вона дивилась на них глибоко зворушена. Присутність ангелів свідчить про близький рай. Їй здалося, ніби над цією харчівнею вона бачить таємниче слово «тут», написане провидінням. Ці двоє малих були, очевидно, щасливі. Фантіна дивилась на них і, любуючись ними, так розчулилась, що не витримала і, коли мати зводила дух між двома строфами своєї пісні, вимовила щойно прочитане нами:

- Які гарні у вас діти, мадам!

Найлютіших істот обеззброює ласкаве ставлення до їхніх малят. Мати підвела голову, подякувала і, сидячи сама на порозі, запропонувала прохожій сісти на лаву біля дверей. Жінки зняли розмову.

- Мене звуть мадам Тенардьє,- сказала мати дівчат.- Ми держимо цю харчівню,- і, повертаючись до свого романсу, знову заспівала крізь зуби:

Треба так, бо рицар я

І до Палестіни їду.

Мадам Тенардьє була руда, кремезна і вайлувата - тип жін- ки-солдата. Але, як не дивно, вона манірилась, завдячуючи цю звичку посиленому читанню романів. То була манірниця з зовнішністю чоловіка. Старі романи, розраховані на смак харчівниць, іноді діють так. Мадам Тенардьє була ще молода: їй ледве вийшло тридцять років. Якби ця жінка, яка сиділа навпочепки, випросталась, то її високий зріст і постава ярмаркового велетня налякали б, може, нашу мандрівницю, збентежили її довірливість і не дали б здійснитися тому, про що ми маємо розповідати. Доля часто залежить від того, сидить людина чи стоїть, випроставшися.

Мандрівниця розповіла свою історію, трохи змінивши її.

Що вона була ремесниця; що чоловік її вмер; що в Парижі в неї було мало роботи, і вона іде шукати її в іншому місці, у себе на батьківщині; що покинула вона Париж сьогодні ранком і йшла пішки; що, несучи дитину, дуже втомилася і, коли зустріла вільмомбльський диліжанс, сіла в нього; що з Вільмомбля до Монфермейля йшла пішки; що пройшла ніжками і її донька, але небагато, бо вона ж мала; що довелося знову брати її на руки, і вона, серденько, заснула.

По цих словах вона так палко поцілувала дівчинку, що розбудила її. Дитина відкрила очі - великі блакитні, як у матері, і глянула... на що?... та на все, тим серйозним, іноді суворим поглядом малих дітей, де захована таємниця їхньої променястої невинності серед наших сумнівних чеснот. Вони нібито почувають себе ангелами і знають, що ми - люди. Потім дівчинка почала сміятись і, хоч мати й не пускала її, зслизнула з її колін на землю з невгамовною енергією молодої істоти, що хоче побігати. Аж тут вона побачила двох інших малих на їхній гойдалці, раптом зупинилася й висунула язик на ознаку здивовання.

Тенардьє відв’язала своїх дівчат, допомогла їм злізти з гойдалки і сказала:

- Гуляйте всі втрьох!

У такому віці знайомляться швидко, і через хвилину маленькі Тенардьє з величезною насолодою гралися з гостею, копаючи в землі ямки.

Гостя була дуже весела: добра душа матері виявляється у веселості дитини. Вона взяла трісочку і, користаючись нею, мов заступом, енергійно рила ямку, куди влізла б хіба муха. Те, що робить гробокоп, стає смішним, коли це робить дитина.

Жінки продовжували розпочату розмову.

- Як звати вашу крихітку?

- Козета.

Пишеться Козета - читайте Ефразі. Дівчинка звалась Ефразі, але з Ефразі мати зробила Козету, керуючися тим делікатним, тонким інстинктом народу, який міняє Жозефу на Пепіту, а Франзуазу на Сілету. Це - одні з тих вивідних слів, які баламутять і збивають з пантелику всю філологію. Ми знали одну бабусю, яка примудрилася зробити з Теодора Гнона.

- Скільки їй років?

- Третій.

- Як і моїй старшій.

Тим часом всі троє дівчат зібралися в стривожену, але щасливу групу: трапилась подія - з землі виліз великий червяк; їм було і страшно, і вони були в захваті.

Волосся трьох голівок змішалося; вони були неначе в ореолі.

- Що значить діти! - сказала мадам Тенардьє.- Одразу ж і познайомились. Можна заприсягтись, що це - три сестри.

Останнє було іскрою, якої, імовірно, чекала друга мати. Вона схопила мадам Тенардьє за руку, пильно глянула на неї і спитала:

- Хочете залишити в себе мою дитину?

Тенардьє зробила здивований жест, який не означає ні згоди, ні відмови...

А мати Козети вела далі.

- Я, бачте, не можу брати з собою мою дочку. Робота не дозволяє цього. З дитиною не влаштуєшся на місце. Вони такі чудні в цьому краю. Це бог привів мене до вашої харчівні. Я просто збентежилась, побачивши ваших дівчат, таких гарненьких, таких чистих, таких задоволених. Та я незабаром і повернуся. Згодні ви тимчасово залишити в себе мою дочку?

- Треба подумати,- відповіла Тенардьє.

- Я платитиму по шість франків на місяць.

Тут з харчівні пролунав чоловічий голос:

- Не менше як по сім, і за шість місяців наперед.

- Шість разів по сім становить сорок два,- сказала Тенардьє.

- Я заплачу,- обіцяла мати.

- І п’ятнадцять франків додатково - на перші витрати,- додав чоловічий голос.

- Разом п’ятдесят сім франків,- вирахувала мадам Тенардьє, наспівуючи разом з тим:

Треба так, казав вояка.

- Я сплачу їх,- мовила мати.- У мене є вісімдесят франків. Залишиться досить, щоб добратися додому, ідучи пішки. Там я зароблю грошей і, як тільки матиму їх трохи, повернуся сюди по мою дорогоцінну дівчинку.

- А гардероб у малої є? - спитав чоловічий голос.

- Мій чоловік,- пояснила Тенардьє.

- А, звичайно ж, вона має його, моя голубонька. Я відразу зрозуміла, що це - ваш чоловік. І до того ж - добрий гардероб. Чудовий. Всього по дванадцять штук, і навіть є шовкові сукеньки, як у дам. Вони в моїй торбі.

- Треба віддати їх,- знову пролунав чоловічий голос.

- Звичайно, я віддам,- сказала мати.- Смішно було б, якби я залишила мою дочку зовсім голу.

Тут з’явилось обличчя харчівника.

- Тоді добре,- мовив він.

Угоду було складено. Мати переночувала в харчівні, віддала гроші, залишила дитину, зав’язала знову свою - напхану колись убраннями дівчини, а тепер легеньку - торбу і вранці вирушила в путь, сподіваючись незабаром повернутися. Такі розлуки проходять спокійно, але скільки ж у них розпачу!

Одна з сусідок Тенардьє зустріла ту матір, коли вона йшла вже з харчівні, і розповідала потім:

- Я тільки но бачила на вулиці жінку, яка плакала так, що в мене аж серце розривалось.

Коли мати Козети пішла, харчівник сказав своїй дружині:

- Ці гроші дозволять мені викупити вексель на сто десять франків, термін якому виходить завтра. Мені бракувало п’ятиде- сяти франків. Чи знаєш ти, що інакше вексель той протестували б, і я мав би справу з судовим приставом? Ти поставила їй добру пастку своїми малими.

- Сама того не підозрюючи,- сказала жінка.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ПЕРШИЙ НАРИС ДВОХ ПІДОЗРІЛИХ ОСІБ

Упіймана мишка була поганенька, але кішку радує й худорлява миша.

Хто були ці Тенардьє?

Скажемо про це зараз коротко, а пізніше доповнимо наш нарис.

Належали вони до того класу, який складається з вискочок, яким щастить, і з інтелігенції, яка занепадає. Місце його - між так званим середнім класом і так званим нижчим, і об’єднує він у собі деякі вади другого з майже всіма пороками першого, не маючи, проте, ні благородних поривів робітника, ні чесної статечності буржуа.

Вони належали до тих дрібних натур, які в сприятливих умовах стають мерзотниками. В жінці була основа тварини, а в чоловіка - зародок негідника. Обоє вони були найвищою мірою здатні розвиватися в бік погіршення. Існують душі, які постійно задкують у напрямі до мороку; в житті йдуть скорше назад, ніж уперед; використовують життєвий досвід для того, щоб збільшувати свою потворність; стають безперестанку гіршими і дедалі більше проймаються підлотою. Такі душі були й у тих чоловіка з жінкою.

Особливо багато труднощів завдав би фізіономістові чоловік. На декого досить буває подивитися, щоб відчути недовір’я до них, бо вони викликають підозру з першого ж погляду. Їхнє минуле непокоїть, а майбутнє загрожує. Є в них щось невідоме. Ручитись не можна ні за те, що вони зробили, ні за те, що зроблять. Якась тінь в їхньому погляді викриває їх. Почувши від них одне лиш слово або побачивши єдиний жест, угадуєш брудні секрети в їхньому минулому та брудні таємниці в майбутньому.

Той Тенардьє, коли вірити йому, був колись солдатом; сержантом, як казав він сам. Можливо, що він брав участь у кампанії 1815 року¹⁵⁷ і, здається, виявив досить велику відвагу. Далі ми побачимо, як воно було в дійсності. Вивіска на його харчівні натякала нібито на один з його воєнних подвигів. Намалював її він сам, бо вмів усього потроху і погано.

То була епоха, коли старовинний класичний роман, бувши перед тим «Клелією», став тільки «Лодоіскою», все ще благородним, але що далі то вульгарнішим. З рук мадмуазель Скюдері він перейшов до рук мадам Бурнон Маларм і від мадам де Лафаєт до мадам Бартелемі Гадо, запалював люблячі душі паризьких консьєржок і навіть трохи розбещував передмістя. Мадам Тенардьє була освічена саме настільки, щоб читати такого роду книжки. Вона просто годувалася ними й туманила собі свій убогий мозок. Поки вона була зовсім юна, і навіть трохи пізніше, це надавало їй якоїсь замріяності поруч з її чоловіком, досить глибокодумним шахраєм, малописьменним розбійником, грубим і тонким водночас. Він учився сентиментальності в Піго Лебрена, а «щодо питань статі», як говорив він на своєму жаргоні, то був коректний і нерозбірливий розпусник. Його жінка була років на дванадцять-п’ятнадцать молодша за нього. Згодом, коли романтично зачісане волосся її почало сивіти, коли від Памели відокремилась Мегера,¹⁵⁸ мадам Тенардьє стала звичайною огрядною, злою жінкою, що начиталася безглуздих романів. Не можна безкарно читати дурниці. В наслідок цього старшу її дочку названо Епоніною. Бідолашну молодшу мало не назвали Гюльнарою, і тільки щаслива випадковість, за яку вона повинна дякувати якомусь романові Дюкрей-Дюмініля, дозволила їй стати лише Азельмою.

А втім, скажемо мимохідь, не все було смішним та перебільшеним у ту курйозну епоху, про яку ми пишемо, і в тому, що можна було б назвати анархією імен, даних при хрестинах. Поряд з указаним нами романтичним елементом був у цьому й соціальний симптом. Тепер нерідко буває, що син різника зветься Артуром, Альфредом або Альфонсом, а віконт - якщо є ще віконти - носить ім’я Томаса, П’єра або Жака. Це переміщення «елегантного» імени на плебея, селянського на аристократа є ніщо інше, як слід від корабля рівності. Невідпорне просякнення нового духу помічається тут, як і в усьому. Під цією позірною дисгармонією ховається глибоке й величне - французька революція.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ЖАЙВОРОНОК

Для того, щоб мати успіх, не досить ще бути злим. Справи харчівні йшли погано.

Завдяки п’ятидесятьом франкам, одержаним від мандрівниці, Тенардьє спромігся сплатити по векселю і уникнути протесту. Наступного місяця їм знову забракло грошей, і харчівниця заставила в ломбарді, в Парижі, гардероб Козети за шістдесят франків. Витративши їх, Тенардьє стали вбачати в маленькій дівчинці дитину, що живе в них з милості, і відповідно до цього поводитися з нею. Гардероба в неї більше не було, і тому її вдягли в старі спіднички та старі сорочки маленьких Тенардьє, тобто в лахміття. Годували її залишками після всіх, трохи краще, ніж собаку, і трохи гірше, ніж кішку. Правда, кішка з собакою були її завждішніми співтрапезниками. Козета разом з ними їла під столом з дерев’яної миски, подібної до їхньої.

Мати, що, як побачимо далі, оселилася в Монтрейлі, щомісяця писала або, вірніше, доручала писати, запитуючи про свою дитину. Їй незмінно відповідали, що Козеті живеться якнайкраще.

Коли закінчилось перше півріччя, мати послала сім франків за сьомий місяць і досить регулярно посилала їх щомісяця й далі. Рік не встиг ще закінчитися, коли Тенардьє сказав: «Велику, подумаєш, робить вона нам милість! Що можемо ми зробити на її сім франків?» І він, написав, вимагаючи платити їм по дванадцять франків на місяць. Мати, яку вони переконували, ніби її дитина щаслива та здорова, скорилась і прислала дванадцять франків.

Бувають натури, що не можуть любити когось, не ненавидячи зате іншого. Тенардьє палко любила своїх дочок і тому ненавиділа чужу. Сумно подумати, що в матерній любові можуть бути такі гидкі сторони. Хоч як мало місця займала Козета, а їй усе здавалось, ніби вона відбирає його від її дочок і зменшує кількість повітря, яким дихають її дівчата. У цієї жінки, як і в багатьох інших жінок, подібних до неї, був певний запас пестощів і певний запас лайок та побоїв, що їх вона мала витрачати щодня. Не було би в них Козети, її дочки, хоч як обожувані нею, напевне діставали б і те, і друге. Чуже дитя зробило їм послугу, прийнявши всі удари на себе. Дочкам її випадали самі пестощі. Козета не могла зробити руху без того, щоб на її голову не впав град лютої й незаслуженої кари. Ніжне, слабке створіння, яке не знало нічого ні про цей світ, ні про бога, яке безперестанку карали, лаяли, штовхали та били,- поруч з собою бачило два такі ж маленькі створіння, що жили цілком щасливо.

Через те, що мадам Тенардьє так погано поводилася з Козетою, стали погано поводитися з нею і Епоніна з Азельмою. У такому віці діти бувають лише копією своєї матері. Вони - тільки меншого розміру; ось і все.

Минув рік, потім другий.

В містечку казали:

- Добрі люди ці Тенардьє. Самі небагаті, а виховують залишену в них бідну дівчинку.

Вони думали, ніби мати підкинула Козету.

Тим часом, довідавшись невідомо якими темними шляхами, що дитина, імовірно, позашлюбна і що мати не може взяти її, Тенардьє зажадав уже п’ятнадцять франків на місяць, кажучи, що ця «тварина» росте та забагато їсть і загрожуючи відіслати її назад. «Нехай вона краще не дратує мене!»,- кричав він,- інакше я викрию походження її дитини. Вона мусить платити мені більше». Мати почала платити по п’ятнадцять франків.

З роками дитина зростала; зростали і її муки.

Поки Козета була зовсім малою, її мучили двоє інших дітей. Як тільки вона стала підростати, тобто раніше навіть, ніж їй вийшло п’ять років, з неї зробили служницю для всього будинку.

«П’ять років,- скажуть,- але це ж неймовірно!» На нещастя, воно було так. Соціальні страждання починаються незалежно від віку. Хіба не було в нас нещодавно процесу Дюмолара, сироти, що став бандитом, який, починаючи з п’яти років, твердять офіціальні документи, залишившися сам, «працював, щоб заробити на життя, і крав»?

Козету посилали з різними дорученнями, наказували підмітати кімнати, двір, вулицю, мити посуд, навіть носити важкі речі. Тенардьє тим більше вважали себе вправі робити так, що мати, яка весь час жила в Монтрейлі, почала неакуратно платити. Затримка дорівнювала вже кільком місяцям.

Приїхавши до Монфермейля через три роки, ця мати не впі-знала б своєї дитини. Козета, що була така гарненька та свіжа, коли її віддали Тенардьє, стала тепер худорлява та бліда. В манерах її проглядав якийсь неспокій. «Прикида», казали Тенардьє.

Несправедливість зробила її дражливою, а нужда - негарною. У неї залишилися тільки гарні очі, на які боляче було дивитись, бо сум у них здавався ще більшим, такі були вони великі.

Сусіди називали її Жайворонком. Народові, який любить образи, подобалось прикладати це ім’я до маленької істоти, трохи більшої за пташку, яка тремтіла і від холоду, і від страху, ранками вставала перша в домі і в селі і завжди ще перед світанком бувала на вулиці або в полі.

Тільки цей бідолашний жайворонок ніколи не співав.

КНИГА П’ЯТА.
ЗАНЕПАДАННЯ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ІСТОРІЯ РОЗВИТКУ ВИРОБНИЦТВА ЧОРНОГО СТЕКЛЯРУСУ

А що ж сталося з матір’ю, яка, коли вірити балачкам монфер- мейльців, покинула свою дитину? Де була вона? Що робила?

Залишивши маленьку Козету в Тенардьє, Фантіна продовжувала свою подорож і прийшла в Монтрейль.

Було це, як згадує читач, у 1818 році.

Фантіна не була на батьківщині років з десять. За цей час Монтрейль дуже змінився. Тоді як справи Фантіии йшли дедалі гірше, її рідне місто процвітало.

Щось із два роки тому промисловість його зазнала зміни, що для маленької провінції становить велику подію.

Деталь ця - важлива для нашого оповідання, і ми вважаємо за корисне докладно зупинитись на ній, навіть, сказали б ми, підкреслити її.

З давніх-давен спеціальністю Монтрейля було виробництво імітованого англійського і чорного німецького стеклярусу. Через дорожнечу сировини, ця промисловість не розвивалася, що впливало на заробітну плату. Але на момент прибуття до Монтрейля Фантіни у виробництві «чорного товару» стався нечуваний переворот. Наприкінці 1815 року якомусь невідомому чоловікові, що оселився в цьому місті, спало на думку замінити камедь гумілаком, а в браслетах - не паяти, а просто скріплювати дротом окремі частини. Така невеличка заміна була цілою революцією.

Ця зовсім невеличка заміна надзвичайно зменшила вартість сировини і дозволила, поперше, збільшити заробітну платню - благодіяння для населення; подруге, поліпшити якість виробу - перевага для споживача, і потрете - здешевити товар, утроє піднявши бариші - прибуток для фабриканта.

Отож, одна ідея дала три наслідки.

Менше ніж за три роки автор цих реформ розбагатів сам, що було добре, і збагатив усю округу, що було ще краще. Він був чужинцем у тому краю. Про його походження не знали нічого, про його минуле життя - мало.

Прийшов він у місто, розповідали, з дуже маленькою сумою грошей - з кількома сотнями франків.

І цей мізерний капітал, використаний на здійснення дотепної ідеї, з допомогою порядку та розсудливості став основою його багатства і добробуту краю.

Коли невідомий прибув до Монтрейля, він мав одяг, манери і мову звичайного робітника.

Того ж таки дня, здається, коли він непомітно вступав до Монтрейля з торбою за плечима та з палицею в руках - це було надвечір у грудні - в цьому містечку зайнялася ратуша. Він кинувся в огонь і, рискуючи життям, врятував з полум’я двох дітей капітана місцевої жандармерії. Через це у нього не спитали його паспорта. Потім дізнались про його ім’я. Звався він батько Мадлен.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
МАДЛЕН

То був чоловік років п’ятидесяти, з замисленим обличчям і добрий. Оце й усе, що можна було сказати про нього.

Завдяки швидкому розвиткові так спритно реформованого ним виробництва, Монтрейль став чималим торговельним центром. Іспанія, яка споживає значну кількість стеклярусу, щороку закуповувала великі партії його. В цій галузі промисловості Монтрейль майже конкурував з Берліном та Лондоном. Бариші батька Мадлена були такі, що вже на третій рік він мав можливість збудувати велику фабрику з двома окремими майстернями для чоловіків і для жінок. Кожен голодний міг з’явитися туди і бути певним, що знайде собі там роботу і шматок хліба. Від чоловіків батько Мадлен вимагав ретельності, від жінок - чистоти звичаїв, від усіх - абсолютної чесності. Він відокремив майстерні, щоб розділити обидві статі і щоб дівчата з жінками могли залишатись розважливими. В цьому питанні він був непохитний. Це був єдиний пункт, де він був певного мірою нетерпимий. Суворість його тут мала підстави тим більше, що в Монтрейлі стояв гарнізон і випадків розпусти знали багато. Одним словом, прибуття його до Монтрейля було благодіянням, а присутність його там - добро- творною. До приїзду батька Мадлена все в тому краю так-сяк перемагалося, тепер же все жило здоровим трудовим життям. Кипуча діяльність зогрівала все і відчувалася скрізь. Безробіття і злидні стали невідомі. Не було такої кишені, де не водилося б трохи грошей; не було такого бідного житла, де бракувало б, нехай трохи, радості.

Батько Мадлен знаходив роботу для всіх і вимагав тільки єдиного: будьте чесним чоловіком; будьте чесною жінкою.

Під час такої діяльності, причиною і стрижнем якої він був, батько Мадлен, сказали ми, багатів, але, хоч як дивно воно в звичайного комерсанта, це нібито не було його головною метою. Він, здавалося, багато думав про інших і мало про себе. Знали, що в 1820 році на його ім’я у Лафіта лежало вже шістсот тисяч франків, але перше ніж заощадити ці шістсот тисяч франків для себе, він щось із мільйон витратив на місто і на бідних.

Госпіталь був бідний; він дав кошти на утримування ще десяти ліжок. Монтрейль поділяється на верхнє і нижнє місто. У нижній частині, де жив і він сам, була лише одна школа - жалюгідна халупа, що розвалювалась чимраз більше. Батько Мадлен збудував дві нові: одну для хлопців, другу для дівчат. Двом учителям він своїм коштом платив удвоє проти їхнього вбогого утримання, а коли хтось здивувався цьому, відповів: «Двоє перших службовців у державі - це мамка і шкільний вчитель». На свої гроші він відкрив ясла - заклад, тоді майже невідомий у Франції, і заснував касу допомоги для старих і хворих робітників. Фабрика його стала центром, навколо якого швидко виріс новий квартал, заселений біднотою. Він улаштував там безплатну аптеку.

Спочатку, коли він тільки розпочинав свою діяльність, добрі душі казали про нього: «Цей молодець хоче розбагатіти». Коли бачили, як він збагачує край, перше ніж розбагатіти самому, ті ж таки добрі душі вирекли: «Це - честолюбець». Здавалось воно тим імовірнішим, що батько Мадлен був людина релігійна і деякою мірою навіть побожна, чому тоді складали дуже високу ціну. Щонеділі він акуратно відвідував ранню обідню. Місцевого депутата, який скрізь боявся конкурента, незабаром почала непокоїти така релігійність. Цей депутат, колишній член Законодавчого корпусу імперії, поділяв релігійні переконання патера, відомого під ім’ям Фуше, герцога Отрантського, креатурою¹⁵⁹ і приятелем якого він був. За зачиненими дверима він злегка кепкував з бога. Побачивши ж, як багатий фабрикант Мадлен о сьомій годині ранку йде до церкви, він угледів у ньому можливого кандидата на депутатське місце і вирішив перевершити його: взяв собі за сповідача отця-єзуіта й почав відвідувати обідні і вечірні. За тих часів честолюбство було, в буквальному розумінні цього слова, перегонами до дзвіниці. Цей острах був корисним і для бога, і для бідних, бо шановний депутат й собі дав грошей на два ліжка в госпіталі, що разом становило вже дванадцять.

Року 1819 у місті одного ранку стала ширитись чутка, ніби, на подання префекта і зважаючи на заслуги батька Мадлена перед краєм, король має призначити його мером у Монтрейлі. Ті, хто оголошували батька Мадлена честолюбцем, були в захваті від цієї нагоди, якої прагнули всі вони, і заходились галасувати: «Ага, чи не казали ми?» Увесь Монтрейль хвилювався. Через кілька днів про призначення було надруковано в газеті «Монітор». На другий день батько Мадлен сповістив, що відмовляється.

Того ж таки 1819 року вироби системи батька Мадлен фігурували на промисловій виставці. На подання жюрі король вшанував винахідника орденом Почесного легіона. Знову збудження в місті. «А, то він хотів дістати хрест»! Батько Мадлен відмовився і від хреста.

Ця людина була просто загадкою. Добрі душі врятувалися з скрутного становища, кажучи: «Зрештою - це якийсь авантюрист».

Край, ми бачили, мав дякувати йому багато за що; бідні ж мали дякувати йому за все. Він був таким корисним, що кінець- кінцем його мусили таки вшанувати; і таким добрим, що кінець- кінцем його мусили полюбити. Робітники його фабрики, зокрема, обожували батька Мадлена, а він до цього обожування ставився з якоюсь журною серйозністю. Коли він став багатим, «люди порядного товариства» почали вітатися з ним, і в місті його титулували вже паном Мадленом; робітники ж з його фабрики та діти продовжували називати його батьком Мадленом, і це викликало в нього радісну усмішку. В міру того, як він ішов угору, запрошення дощем падали на нього. «Пристойне товариство» жадало його. Бундючні маленькі салони Монтрейля, які, ясна річ, були перший час замкнені для ремісника, розчинялися навстіж перед мільйонером. З ним були надзвичайно люб’язні, але він ухилявся від тих люб’язностей.

Добрі душі не замішалися й тепер. «Це - неук»,- казали вони,- і людина без ніякого виховання. Невідомо, звідки він узявся. Він не вміє триматися в «світі». Не доведено навіть, чи вміє він читати».

Коли він заробляв гроші, люди казали: «Комерсант». Коли він щедро витрачав їх, казали: «Честолюбець». Коли він відмовлявся від почестей, називали його авантюристом. Коли ухилявся від люб’язностей «світу», називали неуком і неотесою.

У 1820 році, через п’ять років по прибутті Мадлена до Монт- рейля, заслуги його перед краєм були такі колосальні, бажання народу таке однодушне, що король знову призначив його мером. Вій відмовився знову, але префект не прийняв його відмови, всі видатні громадяни прийшли просити його, народ, якого повно зібралось на вулиці, благав. Натиск був такий міцний, що він дав нарешті свою згоду. Помітили, що найбільше переконала його майже розгнівана репліка, яку одна стара жінка сердито кинула йому з порога свого дому:

- Гарний мер - корисний. Хіба годиться відступати перед можливістю зробити добро?

Це була третя фаза його звеличення. Батько Мадлен став паном Мадленом, пан Мадлен став паном мером.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ГРОШІ, ВКЛАДЕНІ ДО ЛАФІТА

А втім, жив він так само просто, як і перший день свого прибуття до Монтрейля. У нього було сиве волосся, серйозний погляд, засмагле обличчя робітника, замислений вигляд філософа. Звичайно він носив крислатий капелюх і довгополий сюртук з грубого сукна, застебнутий до підборіддя. Він виконував обов’язки мера, але поза тим жив відлюдно. Розмовляв він мало з ким. Він ховався від проявів уваги до нього, вітався здаля, ухилявся від зустрічей, усміхався, аби не розмовляти, і давав гроші, аби не всміхатися. «Який милий ведмідь», казали про нього дами. Найприємнішою розвагою було для нього гуляти в полі.

Їв він завжди сам, маючи перед собою розгорнену книгу, яку читав. У нього була маленька, добра бібліотека. Книги він любив; це - холодні, але незрадливі друзі. В міру того, як разом з статками збільшувався його вільний час, він, здавалося, використовував його на самоосвіту. Відтоді як він прибув до Монтрейля, рік-у-рік помічалося, що мова його стає дедалі гладшою, вишука- нішою та м’якшою.

Він охоче брав з собою на прогулянку рушницю, але рідко ко- ристався нею. Зате коли йому випадково доводилось вистрелити, го влучав він непомильно, просто лякаючи цим усіх присутніх. Він ніколи не вбивав нешкідливих тварин. Ніколи не стріляв маленьких пташок.

Хоч і не молодий, він, розповідали, мав колосальну фізичну силу. Кожному, хто мав у цьому потребу, він простягав руку: підіймав з землі впалого коня, витягав з грязюки вгрузле колесо, зупиняв за роги втеклого бика. Кишені його завжди бували повні грошей, коли він виходив з дому, і порожні, коли він повертався. Коли він проходив якимось селом, за ним, оточуючи його, мов зграйка мух, весело бігла обшарпана дітвора.

Думали, що колись він і сам жив на селі, бо йому були відомі всі корисні селянам секрети. Він учив їх, як знищувати хлібного кліща, оббризкуючи стіни та підлогу комори розчином звичайної солі; і радив проганяти довгоносика, розвішуючи скрізь, на стінах та під дахом, і втикаючи в землю жмутки шалвії в цвіту. Він знав рецепти, як виводити з полів різний бур’ян і паразитів, що їдять зерно. Він захищав від пацюків кролячий садок тільки тим, що садовив туди морську свинку.

Побачивши якось селян, що пололи кропиву, він глянув на купи видертої, посохлої вже рослини і сказав:

- Вона мертва. А, знаючи, можна було б мати користь і з неї. Коли кропива - молода, листки її - чудова городина. Коли вона старіє, волоконця в неї такі, як у льону або в конопель. Полотно з кропиви не гірше за конопляне. Коли посікти кропиву, нею можна годувати домашню птицю; потовкти - вона годиться для рогатої худоби. Насіння кропиви, коли домішати їх до корму, надає лиску шерсті тварин. Суміш коріння її та солі дає гарну жовту фарбу. Нарешті, це - прекрасне сіно, яке можна косити двічі на рік. А що треба кропиві? Трохи землі, ніякого догляду. Тільки насіння її важко збирати, бо воно падає на землю, як тільки достигне. Ось і все. Трохи праці - і кропива буде корисна. Не звертати на неї уваги - вона стає шкідливою. Друзі мої,- додав він помовчавши,- запам’ятайте собі, що нема ні поганої трави, ні поганих людей. Є тільки погані хазяї.

Діти любили його тому, що він умів робити прегарні штучки з соломи і з кокосових горіхів.

Він завжди увіходив у церкви, коли бачив, що двері їх задраповані чорним, і шукав похорону, як інші шукають хрестин. Ов- довіння і всяке горе інших притягало його до себе своєю великою зворушливістю. Він приєднувався до вдягнених у жалобу друзів, до родин у чорному вбранні, до священиків, що співали жалобних пісень навколо труни. Він, здавалося, охоче брав за теми своїх думок похоронні псалми, повні нагадувань про інший світ. Підвівши вгору очі, він, немов пориваючись до таємниць безкраю, прислухався до сумних мелодій, які стоять над самою безоднею смерті.

Він робив силу добрих вчинків, ховаючись, як ховаються, коли роблять лихе. Він потай заходив увечері в будинки; крався по сходах. Злидар, повертаючись до себе на своє горище, знаходив свої двері відчиненими, іноді навіть висадженими. «У мене був якийсь злодій», гукав бідолаха. Але перше, що він бачив, увійшовши, бувала золота монета, залишена на меблях. Злодій, що приходив, був батько Мадлен.

Він був лагідний і сумний. Народ казав: «Ось багач, що зовсім не пишається своїм багатством. Ось щасливець, який зовсім не має вдоволеного вигляду».

Дехто казав, що це таємнича особа, і твердив, ніби він не пускає нікого до себе в кімнату - справжню келію анахорета,¹⁶⁰ вмебльовану пісочними годинниками й прикрашену схрещеними кістками та черепами. Про це стільки говорили, що одного дня до нього завітали кілька лукавих монтрейльських модниць і звернулись до нього з проханням: «Покажіть нам вашу кімнату, пане мер. Це, переказують,- якась печера». Він усміхнувся й тут же провів їх у ту «печеру». Модниці були дуже покарані за свою цікавість. В кімнаті, виявилось, стояли прості, з червоного дерева, меблі, досить некрасивого фасону, як усі такі меблі, а стіни були виклеєні паперовими шпалерами по двадцять су кусок. В кімнаті вони побачили тільки два старомодні свічники на каміні, що скидались на срібні, «бо на них стояла проба». Розумне спостереження, характерне для маленького міста.

І все ж таки продовжували казати, ніби в ту кімнату ніхто не увіходить і що це - печера відлюдника, якийсь барліг, склеп.

Шушукалися також, що в Лафіта він поклав колосальні суми, які повинні бути видані на першу ж його вимогу, і пан Мадлен, значить, може, коли схоче, з’явитися ранком до Лафіта, підписати розписку і за десять хвилин забрати з собою свої два чи три мільйони. В дійсності, як ми говорили, ці «два чи три мільйони» являли собою шістсот тридцять чи шістсот сорок тисяч франків.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
ПАН МАДЛЕН У ЖАЛОБІ

На початку 1821 року газети сповістили про смерть мосьє Мі- ріеля, єпіскопа Діньського, відомого під ім’ям монсеньйора Б’єнвеню, що спочив смертю праведника на вісімдесят другому році.

Єпіскоп Діньський - додамо тут цю пропущену газетами де таль - кілька останніх років був сліпий і радів з своєї темності, бо сестра його не розлучалася з ним.

Бути сліпим і бути любимим (скажемо мимохідь) на цій землі, де ніщо не повне, і справді - як не дивно - одна з найвищих форм щастя. Завжди мати поруч себе дружину, дочку, сестру, якусь чарівну істоту, що не відходить від вас, бо вона потрібна вам і не може обійтися без вас; почувати себе необхідним для тієї, хто необхідна й вам; завжди мати змогу виміряти любов її кількістю віддаваного нам часу; казати собі: «Вона любить мене всім серцем, бо віддає мені весь свій час»; читати її думки, не бачачи її обличчя; переконуватись у вірності однієї людини, коли весь світ занурився в морок; сприймати шелест її сукні, як тріпотіння крил; чути, як вона ходить, приходить, виходить, повертається, говорить, співає, і почувати себе центром цих кроків, цих слів, цих співів; щохвилини виявляти своє власне прив’язання; почувати себе тим міцнішим, чим стаєш більш немічним; стати, в темряві й через темряву, світилом, круг якого обертається цей ангел,- мало яке блаженство може зрівнятися з таким. Найвище в житті щастя - це певність, що тебе люблять; люблять заради тебе самого - скажемо точніше: не зважаючи на тебе самого. Таке переконання є в сліпця. Користатися під час такого лиха чиїмось послугами - значить діставати ласку. Чи бракує чого сліпому? Ні, ти не втратив зору, коли тебе кохають. І як кохають! Любов’ю, цілком витканою з чесноти. Нема ніякої сліпоти там, де є певність. Душа навпомацки шукає іншу душу і знаходить її. І ця знайдена і випробована душа - душа жінки. Якась рука підтримує вас - то її рука; чийсь рот доторкається до вашого лоба - то її рот; ви чуєте поблизу чийсь подих - то її дихання. Діставати від неї все, починаючи від поклоніння й кінчаючи жалощами; ніколи не бути покинутим; мати захист від цієї лагідної слабкості, що допомагає вам; спиратись на цю непохитну тростину; своїми руками доторкатись до провидіння й мати змогу обійняти його - боже мій, яке блаженство! Серце, ця небесна загадкова квітка, починає таємниче квітнути. За цю сутінь не віддаси всього світла. Ангельська душа - тут, завжди тут. Якщо вона й віддаляється, то лише для того, щоб повернутися знову. Вона зникає, мов сон, і з’являється знову, як дійсність. З тепла, яке наближається, почуваєш, що вона - тут. Вас огортає ясність, веселість, захват; ви сяєте в мороці. А тисячі дрібних послуг! Дрібниці, які стають колосально великими в цій порожнечі. Невимовні нюанси жіночого голосу намагаються заколисати вас і заступають вам зниклий всесвіт. Вас пестять душею. Не бачиш нічого, але почуваєш, що тебе обожують. Це - рай у темряві.

І з цього раю монсеньйор Б’єнвеню перейшов до іншого.

Повідомлення про його смерть передрукувала й монтрейльська газета. На другий день пан Мадлен з’явився в жалобі і з крепом на капелюсі.

Цю жалобу помітили в місті, і пішли розмови. Це нібито кидало якесь світло на походження пана Мадлена. З його жалоби зробили висновок, що він мав якісь родинні зв’язки з шановним єпіскопом. «Він носить траур по єпіскопу Діньському», говорили в салонах. Це дуже піднесло пана Мадлена й здобуло йому певну повагу в благородних монтрейльських колах. Мікроскопічне місцеве Сен-Жерменське¹⁶¹ передмістя скасувало карантин, в якому тримали доти пана Мадлена, імовірного родича єпіскопа. У своєму поступі пан Мадлен пересвідчився з більшої кількості привітань з боку старих жінок і з більшої кількості усмішок з боку молодих. Якось увечері одна з найвизначніших дам цього маленького великого світу, цікава через свій старечий вік, спитала його:

- Ви, пане мер, безсумнівно, кузен покійного єпіскопа Діньсь- кого?

- Ні, мадам,- відповів мер.

- Але ви носите траур по ньому?

- Це тому, що замолоду я служив лакеєм у них в родині.

Спостерегли ще одне: кожен раз, коли в місті з’являвся якийсь юний мандрівний савояр, що шукав роботи сажотруса, пан мер закликав його до себе, розпитував, як його зовуть, і давав йому грошей. Маленькі савояри переказували про це один одному, і багато їх завітало до Монтрейля.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
ЗІРНИЦІ НА ОБРІЇ

З часом опозиційний настрій помалу вгамувався. Пан Мадлен зазнав на собі впливу того закону, який діє проти всіх, що йдуть угору: спершу - це підлі наклепи, потім тільки лихослів’я, потім тільки глузування, потім усе це зникло зовсім. Пошана до нього була цілковита, однодушна, щира, і нарешті, приблизно в 1821 році, настав момент, коли слова «пан мер» в Монтрейлі вимовлялись майже тим же тоном, як слова «монсеньйор єпіскоп» 1815 року вимовлялись у Діні. Щоб порадитися з паном Мадленом, проїздили десять миль. Він розв’язував суперечки, розстроював судові процеси, мирив ворогів. Кожен добровільно брав його за суддю. Здавалось, ніби замість душі у нього - кодекс природного права. Пошана до нього, яка протягом шести чи семи років захопила весь край, ширилася від одного до одного, немов заразлива хвороба.

В місті і в усій окрузі заразі цій абсолютно не піддалась єдина лиш людина, і хоч що робив батько Мадлен, а вона залишалась ворожою до нього, неначе якийсь непомильний і непохитний інстинкт тримав її настороженою й не давав їй заспокоїтись. В деяких людях, здається, живе справжній тваринячий інстинкт, чистий і неподільний, як усі інстинкти. Він утворює симпатії та антипатії, фатально відокремлює одну натуру від іншої, ніколи не вагається, не замішується, не мовчить і не слабне. Ясний в своїй неясності, невблаганний, владний, ворожий усім порадам розуму та всім доводам розсудливості, він, хоч як складаються обставини, потай попереджає людину-собаку про присутність людини-кішки і людину-лисицю про присутність людини-лева.

Часто, коли пан Мадлен, спокійний, повний любові, супроваджуваний благословеннями всіх, проходив по вулиці, якийсь високий чоловік у сірому сюртуку з товстою палицею в руках і в насунутому на очі капелюсі раптом повертався йому вслід і, доки той не зникав, стежив за ним поглядом, схрестивши на грудях руки, похитуючи головою і випнувши обидві губи мало не до носа. Цю виразисту гримасу можна було тлумачити так: «Але хто він такий? Я, напевне, бачив його десь. Ну, та мене не пошиєш у дурні».

Ця особа, серйозна майже грізною серйозністю, належала до тих людей, яких не забудеш, побачивши їх навіть побіжно.

Звався він Жавер і служив у поліції.

У Монтрейлі він виконував важкі, але корисні функції інспектора. Початку кар’єри Мадлена він не застав. Посаду свою Жавер дістав завдяки протекції пана Шабує, секретаря міністра графа Англеса, тоді - префекта паризької поліції. Коли Жавер прибув до Монтрейля, великий фабрикант уже розбагатів, і «батько Мадлен» став «паном Мадленом».

Деякі поліційні офіцери мають особливу фізіономію, на якій підлість змішується з владністю. Мав таку фізіономію й Жавер, тільки в ній не було підлості.

Ми певні, що якби душа мала можливість бачити очима, то виявилась би дивна річ: кожен представник роду людського відповідає комусь з тваринного царства. Тоді легко з’ясувалась би ледве передбачувана мислителями істина, що, починаючи від устриці й до орла, від свині до тигра,- всі тварини живуть у людині, і кожна окрема з них живе в окремій людині. А іноді й по кілька їх в одній людині.

Тварини - ні що інше, як образи наших чеснот і пороків, що бродять перед нашими очима, видимі привиди наших душ. Бог показує їх нам, щоб змусити нас розмишляти. Тільки тварини - лише тіні, і тому бог не дав їм здатності удосконалюватися під впливом виховання в цілковитому розумінні цього слова. Та й навіщо вона їм? Душі ж наші - реальності; у них є своя прикінцева мета, і тому бог обдарував їх розумом, тобто дав можливість удосконалюватись, під впливом виховання. Правильно поставлене соціальне виховання завжди може взяти з кожної душі всю користь, яка в неї вкладена.

Все це, ясна річ, говориться тільки про видиме земне життя і не зачіпає глибокого питання про попередню або наступну осо- бистіть істот, що не є люди. Слово видиме аж ніяк не змушує мислителя заперечувати слово невидиме. Зробивши це застереження, підемо далі.

Припустивши на момент, разом з нами, що в кожній людині є якась порода тварин, легко буде сказати, що за людина був той поліцай Жавер.

Астурійські селяни певні, що в кожному поносі вовчиці є одне щеня, і мати вбиває його, бо інакше, підростаючи, воно пожерло б інших малят.

Надайте цій собаці - синові вовчиці - обличчя людини, і то буде Жавер.

Народився Жавер у в’язниці від ворожки, чоловік якої був засланий на галери. Підростаючи, він думав, що стоїть поза суспільством, і не мав надії будьколи повернутись туди. Він помітив, що суспільство тримає віддалік два класи людей: тих, що нападають на нього, і тих, що його охороняють. Він міг вибирати тільки поміж цими двома класами. В той же час він відчував у своїй душі якийсь запас суворості, розміреності та чесності, з додатком невимовної ненависті до тієї раси бродяг, до якої він сам належав. Жавер вступив до поліції. Зробив там кар’єру. Мавши сорок років, він був інспектором.

Замолоду він служив у каторжній тюрмі десь на півдні.

Перше ніж іти далі, з’ясуємо собі, яке було в Жавера те, що ми назвали образом людським.

Людський образ Жавера складався з кирпатого носа з глибо-кими ніздрями, до яких підіймалися по щоках надзвичайно буйні бакенбарди. Побачивши вперше ці два ліси й дві печери, люди почували себе якось моторошно. Коли Жавер сміявся, що траплялось рідко, то вигляд у нього ставав жахливий: тонкі губи розсувалися, і видно було не самі його зуби, але й ясна, а навколо його носа утворювалася неглибока складка, страшна, як на морді хижого звіря. Коли Жавер був серйозний, він скидався на дога, коли сміявся - на тигра. Череп у нього був розвинений мало; щелепи були дуже великі; волосся вкривало його лоб і падало на брови; між очима, немов тавро гніву, завжди лежала зморшка; погляд мав він похмурий, губи - стулені, рот - страшний, весь вигляд - владний і жорстокий.

Ця людина складалася з двох простих і відносно добрих почуттів, які, проте, були перебільшені ним так, що ставали майже поганими: пошана до влади і ненависть до бунту. Він з глибокою та сліпою вірою ставився до всякого державного урядовця, починаючи від прем’єр-міністра і кінчаючи польовим сторожем. Він з презирством, ненавистю та огидою ставився до кожного, хто хоч раз переступив законний поріг зла. З одного боку він казав: «Урядовець не може помилитися. Суддя завжди правий». З другого боку він говорив: «Ці - пропали безповоротно. Нічого доброго з них вийти не може». Він цілком поділяв думку крайніх розумів, що вважають, ніби людський закон може творити, або коли хочете - відзначати демонів, і що підводять під суспільство якийсь Стікс. Погляд його, неначе свердло, холодив і пронизував. Все його життя полягало в двох словах: пильнувати і стежити. В найзаплутанішому в світі він накреслював свою пряму лінію. Він був свідомий своєї корисності, релігійного характеру своїх обов’язків і служив шпигом так, як інший служить священиком. Горе тому, хто потрапляв йому в руки. Він заарештував би власного батька, якби той утік з каторги, і виказав на свою матір, якби та незаконно повернулася з заслання. І зробив би він це з почуттям самовдоволення, що його дає доброчесність. Жив він у нестатках, відлюдно, морально, позбавляючи себе будьяких розваг. То було втілення невблаганного обов’язку, і до своєї поліційної служби він ставився так, як спартанець ставився до Спарти. То був безжальний сторож, безжальна чесність, поліцай з мармуру, Брут в образі Відока.

Вся особа Жавера виявляла людину, яка шпигує і ховається. Містична школа Жозефа де Метра, яка на ту пору прикрашала високою космогонією¹⁶² так звані крайні журнали, неодмінно назвала б Жавера символом. Лоба його не було видно, бо він зникав під капелюхом, очі - під бровами, підборіддя - в галстуку, руки - в рукавах, палицю він носив під сюртуком. Але слушного моменту з цієї темної фігури, немов із засідки, вихоплювались вугластий, вузький лоб, зловісний погляд, загрозливе підборіддя, величезні руки й колосальна палиця.

У рідкі хвилини дозвілля, не зважаючи на всю свою ненависть до книг, він читав. Жавер, значить, не був зовсім неуком, і це було видно з певної пишномовності його слів.

Він не мав, сказали ми, жодного пороку. Будучи задоволеним з себе, він дозволяв собі понюхати тютюну. Це з’єднувало його з людством.

Легко зрозуміти, що Жавер був страховищем для всього того класу людей, яких щорічний статистичний звіт міністерства юстиції заводить до рубрики «без певних занять». Почувши ім’я Жавера, вони кидалися врозтіч; побачивши його обличчя, стовпіли.

Такою була ця страшна людина.

Жавер був неначе оком, яке завжди стежило за паном Мадле- ном. Оком, повним підозри та здогадок. Пан Мадлен нарешті й сам помітив це, але не звертав, здавалося, жодної уваги на нього. Він жодного разу не спитав про це Жавера, не шукав і не уникав його і нібито байдужно зносив його пильний, майже гнітючий погляд. Поводився він з Жавером, як і з усіма,- спокійно та привітно.

З кількох слів, які вихопилися в Жавера, можна було здогадатись, що він з професіональною цікавістю, куди однаковою мірою входили й інстинкт, і добра воля, потай розшукував сліди, які дядько Мадлен залишив по собі в своєму минулому. Він, нібито, знав, а іноді говорив і відверто, що хтось, десь збирає відомості про одну зниклу родину. Раз навіть, розмовляючи сам з собою, він сказав: «Думаю, я впіймав його». Потім три дні він ходив замислений і не промовив ні слова. Здається, нитка, що її він уважав за знайдену, увірвалась.

А втім - цей коректив потрібний для того, щоб значення деяких слів не брати в абсолютному розумінні їх - у людської істоти не може бути нічого справді досконалого, і саме інстинктові властиво помилятись, заплутуватися й збочувати з вірної путі. Інакше ж інстинкт був би вищий за розум і тварина тоді була б освічена більше, ніж людина.

Жавера, очевидно, збивав трохи з пантелику цілковитий і природний спокій пана Мадлена.

Але одного дня чудна поведінка його справила, здавалось, враження й на пана Мадлена. І ось в яких обставинах.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
ДЯДЬКО ФОШЛЕВАН

Якось уранці пан Мадлен, проходячи однією з незабрукованих вуличок Монтрейля, почув гомін і на деякій відстані від себе побачив купку людей. Один старий, дядько Фошлеван на ім’я, потрапив під віз, коли запряжений у нього кінь упав на дорозі.

Цей Фошлєван належав до невеличкої групи ворогів, яких мав ще тоді пан Мадлен. Коли Мадлен прибув до Монтрейля, Фошлеван, колишній писар у нотаря і майже освічений селянин, крамарював, але торгівля його починала підупадати. Фошлеван бачив, як багатів цей звичайний робітник, тоді як він, хазяїн, розорявся. Це викликало в нього глибоку заздрість, і він робив усе, що міг, аби пошкодити чимось Мадленові. Потім він збанкрутував, і старий, в якого з усього майна залишились тільки віз та кінь, не маючи ні дітей, ні родини, змушений був зробитися візником.

Кінь його зламав собі дві ноги й не міг підвестися. Старий застряв між колесами. Упав він так нещасливо, що віз усією своєю вагою тиснув йому на груди. Він був досить повно навантажений. Дядько Фошлеван жалісно хрипів. Люди намагались витягти його спід воза, але зусилля їх були марні. Непогоджені рухи, незграбна поміч, невдалий поштовх могли доконати його. Звільнити його було можливо тільки піднявши віз знизу. Жавер, який був там у момент катастрофи, послав по домкрат.

Коли підійшов пан Мадлен, всі шанобливо розступилися перед ним.

- Поможіть! - кричав старий Фошлеван.- Чи є серед вас добра душа, щоб урятувати старого?

Пан Мадлен повернувся до натовпу.

- Чи є домкрат?

- Пішли по нього,- відповів один селянин.

- За скільки часу буде він тут?

- Побігли якнайближче - до містечка Фашо, де є коваль. Але, однаково, чекати доведеться добрі чверть години.

- Чверть години! - скрикнув Мадлен.

Напередодні падав дощ, дорогу розмило, віз чимраз глибше вгрузав у землю й дедалі більше тиснув на груди старого підводчика. Ставало очевидним, що через п’ять хвилин йому розтрощить ребра.

- Неможливо дожидати ще чверть години,- звернувся Мадлен до селян-глядачів.

- Доведеться.

- Але буде вже пізно. Хіба ви не бачите, що віз угрузає?

- Ще б пак.

- Послухайте,- продовжував Мадлен,- під возом залишається ще досить місця, щоб туди могла протиснутись одна людина і підняти його спиною. Чи є тут хто з міцним попереком і добрим серцем? Він заробить п’ять луїдорів.

В групі ніхто не поворухнувся.

- Десять луідорів,- запропонував Мадлен.

Присутні спустили очі.

- Треба бути збіса дужим,- пробурмотів один.- А потім, наражаєшся на небезпеку бути розчавленим.

- Ну! - знову сказав Мадлен.- Двадцять луі!

Та ж мовчанка.

- Їм бракує не бажання,- зауважив чийсь голос.

Пан Мадлен обернувся і впізнав Жавера. Доти він не помічав його.

- Тут потрібна сила,- вів далі Жавер.- Підняти спиною такий віз може тільки страшенно дужа людина.- І, пильно дивлячись на пана Мадлена та натискуючи на кожне слово, він дощів: - Я знав лиш одного чоловіка, здатного зробити те, що ви хочете, пане Мадлен.

Мадлен здригнувся.

- І то був один каторжник,- байдужим тоном, але не спускаючи очей з Мадлена,- закінчив Жавер.

- А! - промовив Мадлен.

- З Тулонської тюрми.

Мадлен пополотнів.

А віз тим часом угрузав більше. Дядько Фошлеван хрипів і рикав:

- Я задихаюсь! Він ламає мені ребра! Домкрат! Щонебудь! Ой!

Мадлен оглянувся навколо.

- Ніхто, значить, не хоче заробити двадцять луі і врятувати життя цьому бідоласі?

Ніхто з присутніх не зрушив з місця.

- Я знав одного лиш чоловіка, шо міг заступити домкрат,- продовжував Жавер.- То був каторжник.

- О, він розчавлює мене! - закричав старий.

Мадлен підвів голову, зустрів усе ще втуплений в нього хижий погляд Жавера, подивився на селян і сумно всміхнувся. Потім, не кажучи ні слова, став навколюшки і, перше ніж юрба встигла скрикнути, був уже під возом.

Настав момент страшної тиші і дожидання.

Всі бачили, як Мадлен, лежачи майже на животі, двічі намагався зблизити свої лікті з колінами. «Вилазьте звідти, батьку Мадлен!», гукали йому. Навіть старий Фошлеван промовив: «Ідіть назад, пане Мадлен. Треба, значить, щоб я вмер, самі бачите. Облиште мене. Інакше він розчавить і вас.» Мадлен не відповідав.

Присутнім забило дух. Колеса продовжували вгрузати, і ставало майже неможливим, щоб Мадлен вибрався спід воза.

І раптом величезна маса його здригнулась; віз повільно підіймався вгору, колеса його наполовину вийшли з колії. Пролунав здушений голос, який кричав: «Мерщій! Допоможіть!» То Мадлен зробив останнє зусилля.

Натовп кинувся вперед. Самовідданість одного надала сил і відваги всім. Двадцять рук підняли віз. Старий Фошлеван був урятований.

Мадлен устав. Він був блідий, як смерть, дармащо з нього лив піт. Одяг його був увесь подертий й укритий грязюкою. Всі плакали. Старий цілував йому ноги й називав богом. На обличчі Мадлена лежав особливий вираз якогось неземного блаженного страждання, і він спокійно глянув на Жавера, який, не відвертаючи очей, увесь час дивився на нього.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ.
ФОШЛЕВАН СТАЄ САДІВНИКОМ У ПАРИЖІ

Падаючи, Фошлеван вивихнув собі колінну чашечку. Батько Мадлен звелів перенести його до лікарні, відкритої ним у самому будинку його фабрики, де хворих доглядали дві сестри-жалібниці. Ранком наступного дня на нічному столику біля себе старий знайшов тисячофранковий білет з припискою, зробленою рукою батька Мадлена: «Я купую ваш віз і вашого коня». Віз був побитий, а кінь уже здох. Фошлеван одужав, але коліно його залишилося нерухомим. По протекції своїх сестер-жалібниць і кюре пан Мадлен улаштував старого садівником одного жіночого монастиря в кварталі Сент-Антуан в Парижі.

Через деякий час пана Мадлена було призначено мером. Побачивши його вперше в шарфі, який давав йому владу над цілим містом, Жавер відчув трепет, що його зазнає дог, нюхом відчувши вовка під костюмом свого хазяїна. Відтоді він уникав його, скільки міг. Коли ж побачень вимагали потреби служби і не піти до пана мера йому було не можна, Жавер розмовляв з ним глибоко шанобливо.

Добробут, створений у Монтрейлі батьком Мадленом, крім описаних нами видимих ознак, мав ще один симптом, хоча й невидимий, але не менш значущий. Ця ознака ніколи не обманює. Коли населення страждає, коли роботи бракує, коли ніякої торгівлі нема - тоді платник податку ухиляється від сплати його через свою нужду, просить відстрочки й пропускає всі терміни її, і держава витрачає багато грошей на примусове стягнення податку. Коли ж роботи скільки хочеш, коли край живе щасливо та заможно, тоді податки надходять легко і коштують державі мало. Можна сказати, що для визначення багатства і злиднів народу є непомильний термометр - витрати на стягання податків. На той час в Монтрейльській окрузі ці витрати зменшились на три чверті, і пан де Вілель, тодішній міністр фінансів, не раз наводив її, як приклад, всім іншим.

Таке було становище в тому краю, коли туди знову повернулась Фантіна. Ніхто вже не пам’ятав її. На щастя, двері фабрики пана Мадлена глянули на неї, як обличчя друга. Вона прийшла на фабрику, і її прийняли до жіночої майстерні. Робота там була зовсім нова для Фантіни, справлялася вона з нею не дуже вміло, заробляла тому небагато, але їй того вистачало. Задача була розв’язана. Фантіна мала на що жити.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ.
МАДАМ ВІКТЮРНЬЄН ВИТРАЧАЄ ТРИДЦЯТЬ П’ЯТЬ ФРАНКІВ НА МОРАЛЬ

Побачивши, що вона заробляє собі на життя, Фантіна на момент страшенно зраділа. Жити чесною працею - яке блаженство! Їй і справді захотілось працювати знову. Вона купила дзеркало, з задоволенням розглядала в ньому своє молоде обличчя, свої гарні зуби й чудове волосся, забула про багато що, думала лише про Козету та майбутні можливості і була майже щаслива. Вона найняла невеличку кімнатку і вмеблювала її в кредит під свій заробіток - залишки колишніх її невпорядкованих звичок.

Не мавши змоги признатись, що була раніш одружена, Фантіна, як ми вже казали, стереглась говорити про свою маленьку дочку.

Спочатку, як ми бачили, вона акуратно платила Тенардьє. Але, вмівши тільки підписуватись, доручала писати листи писареві.

Писала вона часто. Це помітили. У жіночій майстерні почали шептатись, що Фантіна «пише листи» і що «в неї підозрілі манери».

Ніхто не стежить так за вчинками інших, як люди, що їх вони зовсім не обходять. «Чому цей добродій приходить тільки смерком?» «Чому такий то четвергами ніколи не вішає свого ключа?» «Чому ходить він виключно по далеких вулицях?» «Чому мадам така то завжди висідає з візника, не доїздячи до своєї квартири?» «Чому посилає вона купити їй коробочку поштового паперу, коли в неї повний бювар його» і так далі, і так далі. Є люди, які, аби розгадати такі загадки, що, проте, абсолютно не обходить їх, витрачають гроші, гають час й докладають зусиль більше, ніж стало б на десять добрих вчинків. І все це робиться безплатно, для власного задоволення, з цікавості. Вони цілими днями ходитимуть слідом за чоловіком або жінкою, годинами чатуватимусь на розі, під ворітьми, вночі, в холоднечу, в дощ, підкупатимуть комісіонерів, підпоюватимуть кучерів та лакеїв, підкупатимуть покоївку, швейцара. Навіщо? Так собі. Просто прагнення все бачити, все знати і скрізь просмикуватись. Просто сверблячка до пліток. А такі викриті секрети, розголошені таємниці, винесені на світло загадки - спричиняються до катастроф, дуелей, банкрутств, зруйнування цілих родин, розбиття життя багатьом, на радість тим, хто «виявив все» без ніякого інтересу для себе, просто керуючись своїм інстинктом. Сумне це явище.

Деякі люди бувають злі тільки через те, що мусять говорити. Їхні розмови - світська бесіда в салоні, балачка в передпокої - немов каміни, що швидко поглинають дрова. Для них треба багато палива, і паливо те - наш ближній.

Отож, за Фантіною почали стежити.

До того ж багато хто з жінок заздріли її золотавому волоссю та її білим зубам.

Спостерегли, що, працюючи в майстерні, вона часто відвертається і втирає сльози. То бував момент, коли Фантіна згадувала про свою дитину, а може, і про чоловіка, якого кохала колись.

Важка то річ - рвати з думками, зв’язаними з минулим.

Спостерегли, що вона, не менше ніж двічі на місяць, пише листи, завжди на одну й ту ж адресу, і платить сама за доставку. Дізнались нарешті й про адресу: «Панові Тенардьє, харчівникові, в Монфермейлі». У ресторанчику розв’язали язик писареві - старому добродієві, який не міг наповнити свій шлунок червоним вином, не вичерпуючи свій запас секретів. Довідались, одним словом, що Фантіна має дитину. Очевидно, вона була «такою дівкою». Знайшлась кумася, яка відбула подорож до Монфермейля, розмовляла з Тенардьє і, повернувшись, заявила: «За мої тридцять п’ять франків у мене тепер чиста совість. Я бачила дитину».

Цією жінкою була одна горгона,¹⁶³ мадам Віктюрньєн на ім’я - охоронниця та доглядачка чеснотливості всіх. Мадам Віктюрньєн мала п’ятдесят шість років, і обличчя в неї було не тільки старе, а й гидке. Голос її деренчав, мов козяче мекання, характер був сварливий. Дивна річ, але й ця стара жінка була колись молодою. Замолоду, в розпалі 93 року, вона одружилася з ченцем, який у червоному ковпаку втік з монастиря і від бернардінців перейшов до якобінців. Вона була суха, уперта, сварлива, колюча, шпильчаста, майже отруйна жінка і постійно згадувала свого ченця, що залишив її вдовою й зумів приборкати та зігнути її. Вона була немов кропива, що нагадувала рясу.¹⁶⁴ При реставрації мадам Віктюрньєн стала святеницею, і такою ревною, що священики простили їй її ченця. У неї було невелике майно, і вона з великим галасом відписала його одному духовному братству. В Араській єпархії до неї ставились дуже добре. Ось ця мадам Віктюрньєн поїхала до Монфермейля й повернулась звідти з словами: «Я бачила дитину».

На все це був потрібний час. Фантіна служила вже більше як рік на фабриці, коли одного ранку доглядачка майстерні передала їй п’ятдесят франків від пана мера, заявила, що Фантіна більше не служить на фабриці, і від імени інша мера запропонувала їй покинути Монтрейль.

Фантіна була приголомшена. Вона не могла виїхати з міста, бо заборгувала за помешкання й за меблі. П’ятдесяти франків не вистачило б на сплату боргів. Вона благальним тоном пробелькотіла кілька слів. Доглядачка звеліла їй зараз же покинути майстерню. Фантіна, правда, була не дуже гарна робітниця. Пригнічена соромом, більше ніж розпачем, вона пішла з майстерні й повернулась до себе в кімнату. Тепер, виходить, провина її була відома всім.

Фантіна не мала сил клопотатись про себе. Їй порадили звернутись до пана мера; вона не насмілилась. Пан мер дав їй п’ятдесят франків, бо він - добрий, і вигнав її, бо він справедливий. Фантіна схилилася перед його присудом.

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ.
УСПІХИ МАДАМ ВІКТЮРНЬЄН

Виявилось, що й вдова ченця здатна на щось.

А втім, пан Мадлен не знав нічого про це. І тут позначився збіг обставин, що так часто трапляється в житті. Пан Мадлен майже ніколи не заходив сам до жіночої майстерні. На чолі її він поставив одну, порекомендовану йому кюре, стару діву й цілком звірявся на цю наглядачку; особу, справді, поважну, твердих правил, справедливу, непідкупну, повну того милосердя, яке вміє давати, і позбавлену того милосердя, що розуміє та прощає. Всі свої обов’язки щодо жіночої майстерні пан Мадлен переклав на неї. І найкращі люди часто бувають змушені передовіряти комусь свою владу. Наділена повнотою цієї влади і певна, що робить добре, наглядачка провела слідство, сама судила, ухвалила вирок і скарала Фантіну.

П’ятдесят же франків вона сплатила з суми, виданої їй паном Мадленом на добродійність та допомогу робітникам і про яку вона не давала ніякого звіту.

Фантіна стала пропонувати свої послуги, як служниця, переходячи від будинку до будинку. Ніхто не хотів узяти її. Покинути місто вона не могла. Торговець, якому вона була винна за меблі - треба було бачити, які там були меблі! - сказав їй: «Якщо ви поїдете, я доб’юсь, що вас заарештують, як злодійку». Домовласник, якому вона була винна за помешкання, казав їй: «Ви - молода і гарна; значить, можете платити». Одержані від пана Мадлена п’ятдесят франків вона поділила між торговцем і домовласником, повернула першому три чверті меблів, залишивши собі тільки найнеобхідніше, і опинилася без роботи, без певного становища, володіючи самим ліжком і маючи ще майже сто франків боргу.

Вона почала було шити грубі сорочки для солдатів місцевого гарнізону й заробляла цим по дванадцять су на день. Десять з них коштувала їй дочка. Ось тоді то вона й стала неакуратно платити Тенардьє.

Тим часом стара жінка, в якої вона запалювала свічку, повертаючись ввечері додому, навчила її мистецтва жити в злиднях. Після життя на малі гроші є ще життя на ніщо. Це - як дві кімнати; в одній - сутінь, друга - абсолютна темна.

Фантіна навчилась обходитися зовсім без вогню; відмовилася навіть від пташки, яка з’їдала на ліар за два дні; навчилася робити з укривала спідницю, а з спідниці вкривало; навчилась ощаджувати свічку і їсти при світлі з вікна навпроти. Ми не знаємо всього того, що деякі слабкі створіння, які постаріли в нестатках і в чесності, можуть видобути з одного су. Це стає в них нарешті талантом. Фантіна набула цього найвищого таланту і знову трохи посмілішала.

В ту пору вона говорила одній з своїх сусідок: «А я кажу собі: спавши п’ять годин на добу, а решту часу працюючи коло мого шитва, я спроможусь таки майже заробити на хліб. А потім, коли сумуєш, їси менше. Муки, хвилювання та трохи хліба, з одного боку, і неприємності, з другого; все це й прогодує мене».

Мати при собі, в такому жахливому становищі, дитину - було б якимось незвичайним щастям. Фантіна думала було виписати до себе дочку. Але як його ділити з нею свою нужду? А потім вона залишалась винною Тенардьє. Яким способом розрахуватися з ним? І поїздка. Чим сплатити за неї?

Стара, яка навчала її, сказати б, поневірятися, була святою жінкою. Побожна істинною побожністю; милосердна до бідних і навіть до багатих, вона була освічена якраз настільки, щоб підписувати своє ім’я «Маргаріта», і вірила в бога, тобто мала справжні знання.

Тут на землі є багато таких чеснотливих натур; одного дня вони будуть на небі. Адже наше життя має завтрашній день.

Перший час Фантіна соромилась так, що не наважувалась виходити з дому.

Ідучи по вулиці, вона здогадувалась, що люди повертають голови їй услід і показують на неї пальцями. Всі дивились на неї, але ніхто не вітався. Холодна, жорстока зневага прохожих пронизувала їй тіло і душу, мов північний вітер.

У маленьких містах така нещасливиця почуває себе неначе голою під глузливими зауваженнями та цікавістю всіх. В Парижі, принаймні, вас ніхто не знає, і ця невідомість править за одяг. О, як хотілося їй переїхати до Парижа! Але то було неможливо.

Доводилось призвичаюватись до презирства, як призвичаювалась вона до злиднів. Потроху Фантіна помирилась і з цим. Через два-три місяці вона струснула з себе сором’язливість і стала виходити з дому. «Мені байдуже», казала вона. Вона ходила з високо піднесеною головою, з гіркою усмішкою на устах і почувала себе безсоромною. Мадам Віктюрньєн з свого вікна бачила іноді її, помічала жалюгідне становище «цієї тварюки», що через неї стала «на своє місце», і раділа. У злих людей і радість буває чорна.

Надмірна праця виснажувала Фантіну, і невеличкий кашель у неї почав збільшуватися. «Подивіться, які в мене гарячі руки», іноді казала вона своїй сусідці.

Але вранці, розчісуючи старим поламаним гребінцем своє гарне волосся, що спадало додолу, мов пухнастий шовк, переживала й вона хвилину щасливого кокетства.

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ.
ДАЛЬШІ УСПІХИ

Її звільнили наприкінці зими. Минуло літо й знову настала зима. Дні були короткі, роботи меншало. Взимку нема тепла, нема світла, нема полудня, вечір збігається з ранком, туман, сутінь, вікно - сіре, крізь нього бачиш неясно. Небо - як продуховина. Цілий день сидиш, мов у льоху. Сонце має вигляд жебрака. Жахлива пора року. Зима обертає на камінь і воду з неба і серце людини. Кредитори Фантіни докучали їй своїми напосіданнями.

Заробляла Фантіна занадто мало. Її борги зростали. Тенардьє, яким платили неакуратно, раз-у-раз писали їй листи, зміст яких завдавав їй горя, а приставка їх розоряла її. Одного дня вони написали їй, що її Козета в такий мороз ходить зовсім гола, що їй потрібна вовняна спідничка і що на неї мати мусить прислати не менше ніж десять франків. Одержавши листа, Фантіна цілий день бгала його в руках. Увечері вона пішла до цирульника, який жив на розі, і розпустила перед ним свою зачіску. Чудове золотаве волосся розсипалося майже до талії.

- Розкішне волосся! - скрикнув цирульник.

- Скільки дасте ви мені за нього? - спитала вона.

- Десять франків.

- Ріжте.

Вона купила в’язану спідничку й одіслала її Тенардьє.

Ця спідничка розлютила їх. Їм хотілось одержати гроші. Спідницю вони віддали Епоніні. Сердешний Жайворонок продовжував тремтіти від холоду.

А Фантіна думала: «Моїй дитині тепер не холодно. Я вдягла її в моє волосся». Свою стрижену голову вона вкривала чепчиком і в ньому все ще була гарна.

В душі Фантіни відбувалась похмура робота. Коли вона не могла вже зачісуватись, вона стала ненавидіти все навколо себе. Довгий час вона разом з усіма іншими дуже поважала батька Мадлена. Тепер же, постійно повторюючи собі, що він прогнав її з фабрики й спричинився до її нещастя, вона почала ненавидіти його особливо. Проходячи повз фабрику в ті години, коли робітниці відпочивали біля воріт, вона силувала себе - сміялась та співала.

- Ця дівчина погано скінчить,- сказала одна стара робітниця, побачивши, як Фантіна співає та сміється.

Вона взяла собі коханця, першого, що нагодився; вона не любила його, взяла з почуття бравади,¹⁶⁵ з гнівом у серці. То був мерзотник, якийсь мандрівний музикант, ліниве ледащо, що бив її і кинув так, як вона брала його - з огидою.

Фантіна обожувала свою дитину.

Що глибше вона падала, що більше густішав морок круг неї, то яскравіше сяяв у душі її цей маленький ніжний ангел. «Коли я розбагатію, Козета житиме зі мною», казала Фантіна і сміялась. Кашель не кидався її, і спина її вкривалася потом.

Одного дня вона дістала від Тенардьє такого листа:

«Козета занедужала на пошесну хворобу. Звуть її висипна пропасниця. Потрібні дорогі ліки. Це розоряє нас, і ми не можемо платити більше. Якщо протягом тижня ви не пришлете нам сорок франків, дитина помре».

Фантіна вибухнула сміхом.

- Ото молодці! - сказала вона сусідці.- Сорок франків! Куди там! Це ж - два наполеондори. Звідки можу я взяти їх, по-їхньому? Та й дурні ж ті селюки!

А втім, вона вийшла на сходи і там, біля вікна, перечитала лист ще раз. Після того вона зійшла і, наспівуючи, підстрибуючи та сміючись, вибігла на вулицю.

- Чого це ви така весела? - спитав її хтось дорогою.

- Та мені написали дурниці з села. Вимагають від мене сорок франків. Селюки, одне слово.

Проходячи через площу, вона побачила натовп навколо карети чудної форми, на передку якої стояв і просторікував одягнений у червоне чоловік. То був мандрівний шарлатан - дантист, який пропонував публіці штучні щелепи, мазі, порошки та елексири.

Фантіна приєдналась до юрби і разом з іншими сміялась з промовця, який уживав простацького жаргону, звертаючись до черні, і вишуканих виразів - удаючись до чистої публіки. Побачивши, як сміється ця гарна жінка, зуборвач раптом закричав:

- У вас пречудові зуби, реготушечко. Якщо ви схочете продати мені два ваші різці, то я дам вам по наполеондору за кожний.

- Що то за мої різці? - не зрозуміла Фантіна.

- Різці - це передні зуби, два верхні,- пояснив дантист.

- Жах який! - скрикнула Фантіна.

- Два наполеондори! - забурчала в юрбі якась беззуба стара.- Ото щасливиця!

Фантіна побігла, затуляючи собі вуха, щоб не чути хрипкого голоса, який гукав:

- Поміркуйте, моя красуне. Два ж наполеондори. Вони можуть придатися. Коли надумаєтесь, приходьте сьогодні ввечері до харчівні «Срібна палуба». Там ви мене знайдете.

Фантіна повернулась додому розлючена й розповіла про все своїй симпатичній сусідці Маргаріті.

- Розумієте? Чи не мерзотник він? Як дозволяють таким людям роз’їжджати скрізь? Видерти мені два передні зуби! Але я ж буду страшна. Волосся відростає, а зуби... А, потвора! Краще вже викинуся з шостого поверху на брук. Він сказав мені, що буде ввечері в «Срібній палубі».

- І що вій пропонував? - спитала Маргаріта.

- Два наполеондори.

- Тобто сорок франків.

- Так; це виходить сорок франків,- ствердила Фантіна.

Вона замислилась і сіла до роботи. За чверть години вона відклала вбік своє шитво, знову пішла на сходи перечитати лист від Тенардьє і, повернувшись, спитала в Маргаріти, що працювала біля неї:

- Що це таке - висипна гарячка? Ви знаєте?

- Знаю; це - хвороба,- відповіла стара.

- І при ній треба багато ліків?

- О, силу!

- А що саме болить?

- Та болить взагалі.

- І вона буває й у дітей?

- Головне в дітей.

- А від неї помирають?

- І як ще,- відповіла Маргаріта.

Фантіна пішла ще раз прочитати лист на сходах.

Ввечері вона вийшла з дому й подалась у напрямі Паризької вулиці, де розташовані харчівні.

Наступного ранку, на світанку, увійшовши в кімнату Фантіни (вони працювали разом і через це засвічували одну свічку на двох), Маргаріта застала її на ліжку, де вона сиділа, бліда та заклякла від холоду. Фантіна зовсім не лягала. Її чепчик лежав у неї на колінах. Свічка горіла цілу ніч і майже згоріла.

Вражена безладдям у кімнаті, Маргаріта закам’яніла на порозі і закричала:

- Боже мій! А свічка зовсім згоріла! Що трапилось?

Потім вона глянула на Фантіну, яка повернула до неї свою стрижену голову. Фантіна від учора постаріла на десять років.

- Ісусе! Що трапилось у вас, Фантіно? - спитала Маргаріта.

- Нічого,- відповіла Фантіна.- Навпаки, я вдоволена. Моя дитина не помре від цієї жахливої хвороби тому, що їй бракуватиме ліків.

І вона показала старій жінці два наполеондори, що блищали на столі.

- Господи Ісусе! - вигукнула Маргаріта.- Але це ж - цілий скарб. Звідки у вас ці золоті?

- Я дістала їх,- відповіла Фантіна і всміхнулася.

Свічка осявала її обличчя. То була кривава усмішка. Червонувата слина лежала в неї на кутках губ, а в роті її зяяла чорна дірка.

Обоє зуби були видерті.

Сорок франків вона послала в Монфермейль.

Але то були просто хитрощі з боку Тенардьє, щоб одержати гроші. Козета зовсім не хворіла.

Своє дзеркало Фантіна викинула. Кімнату на другому поверсі вона давно вже перемінила на мансарду, що замикалась тільки на клямку. То було одне з тих горищ, де стеля сходиться з підлогою, і ви на кожному кроці стукаєтесь головою. Бідак і до кінця своєї кімнати, і до кінця своєї долі доходить, згинаючись дедалі більше. Ліжка в неї вже не було, а залишалось тільки якесь дрантя, що його вона назинала своїм укривалом, матрац на підлозі та стілець без соломи. Занедбана маленька троянда засохла в кутку. В другому кутку стояла маслянка для води, яка взимку замерзала і де рівень води позначали сліди льоду на стінках. Втративши сором, вона втратила й кокетство. Ознака остаточного занепаду. Виходила вона з дому в брудних чепчиках. Чи то через брак часу, чи то з неохайності вона ніколи не лагодила своєї білизни. Коли в неї протирались п’ятки, вона спускала глибше в черевик панчохи, і це було видно з поперечних складок на них. Свій старий, поношений корсет вона латала клаптями коленкору, що рвалися від найменшого руху. Кредитори влаштовували їй сцени й не давали ні хвилинки спокою. Вони ловили її на сходах, вони ловили її на вулиці. Цілі ночі проводила вона, ридаючи та роздумуючи. Очі її сильно блищали, і в плечі під лівою лопаткою вона відчувала гострий біль. Вона багато кашляла. Вона ненавиділа батька Мадлена, але ніколи не скаржилась. Шила вона по вісімнадцять годин на день, але підрядчик, що обслуговував тюрму й змушував працювати на нього ув’язнених жінок, несподівано знизив платню, і заробіток вільних шваль упав до дев’яти су на день. Кредитори її стали ще безжальніші. Торговець, забравши в неї майже всі меблі, раз-у-раз казав їй: «Коли ж сплатиш ти мені борг, ледащо?» Чого хотіли від неї, боже! Вона почувала себе зацькованою, і в ній розвивались інстинкти дикого звіря. Тоді ж таки Тенардьє написав їй, що він був занадто добрий, чекаючи так довго, і що йому потрібні зараз же сто франків, а інакше маленьку Козету, яка саме тепер одужує після своєї серйозної хвороби, він вижене на вулицю, на холод, і там нехай собі вона хоч здохне.

- Сто франків! - подумала Фантіна.- Але де ж той фах, щоб заробляти хоч по сто су на день? Ну, що ж,- сказала вона до себе,- продамо останнє.

І нещасна стала повією.

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ.
CHRISTUS NOS LIBERAVIT¹⁶⁶

Що таке ця історія Фантіни? Це - купівля суспільством рабині.

У кого? У злиднів.

У голоду, у холоду, у самотності, у занедбання, у поневіряння. Підла комерційна угода. Душа за шматок хліба. Злидні пропонують, суспільство бере.

Святий закон Ісуса Христа керує нашою цивілізацією, але не проймає ще її. Рабство, мовляв, зникло з європейської цивілізації. Це - помилка. Рабство, все ще існує, але тяжить воно тільки над жінкою і зветься проституцією.

Воно тяжить над жінкою, тобто - над ніжністю, над слабкістю, над красою, над материнством. Це - чи не найбільша ганьба для людини.

На тому етапі тяжкої драми, до якої ми оце дійшли, у Фан- тіни не лишилось нічого з того, чим вона була колись. Забруднившись, вона стала мармуровою. Той, хто доторкається до неї, відчуває холод. Вона проходить повз вас, терпить вас і вас не знає. Вона збезчещена і сувора. Життя і соціальний лад сказали їй своє останнє слово. З нею сталося все, що могло статися з нею. Вона все пережила, все знесла, всього зазнала, все перестраждала, все втратила, все оплакала. Вона скорилася з покірливістю, схожою на байдужість так, як смерть схожа на сон. Вона вже нічого не уникає. Вона нічого більше не боїться. Нехай упадуть на неї всі хмари і заллє її весь океан - яке їй діло? Вона - як насичена водою губка. Вона, принаймні, думає так; але помиляється, гадаючи, ніби гірку долю можна вичерпати до краю і дійти до споду будьчого.

О, горе! Що являють собою всі ці, безладно гнані вперед, долі? Куди йдуть вони? Чому вони саме такі?

Той, хто знає це, прозирає в темряву.

Він - єдиний. І зветься він бог.

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ.
ДОЗВІЛЛЯ ПАНА БАМАТАБУА

В усіх маленьких містах, і зокрема в Монтрейлі, є клас мо- лодих людей, що проживають у провінції півтори тисячі ліврів ренти з таким точнісінько виглядом, як подібні до них люди проживають по двісті тисяч франків за рік у Парижі. Належать ці істоти до численної, невиразної породи людської. Це скаплунені паразити, нікчемності, які мають трохи землі, трохи дурощів, трохи розуму. В салоні вони здаються селюками, а в корчмі вважають себе за аристократів; кажуть: мої луки, мої ліси, мої селяни; освистують актрис, щоб довести, що мають добрий смак; заводяться з гарнізонними офіцерами, щоб показати свою войовничість; курять, плюють, позіхають, п’ють, тхнуть тютюновим димом, грають на більярді, розглядають, як висідають з диліжанса пасажири; живуть у кафе, обідають у харчівні; мають собаку, яка гризе кістки під столом, і коханку, що ставить блюда на стіл; чіпляються за кожне су, перебільшують моди, захоплюються трагедіями, зневажають жінок, ходять у старих чоботах; копіюють Лондон через посередництво Парижа і Париж через посередництво Понтамуасона;¹⁶⁷ старіючи, робляться ідіотами, не працюють, ні на що не здатні, але не чинять і великої шкоди.

Пан Фелікс Толомієс теж був би одним з таких людей, якби завжди жив у своїй провінції й ніколи не бачив Парижа.

Були б вони заможніші - їх називали б чепурунами; якби були бідніші - дармоїдами. А вони - просто ледарі. Між цими ледарями деякі нудьгують самі, деякі наганяють нудьгу на інших; є між ними мрійники і диваки.

За тих часів такий чепурун складався з широкого коміра, великого галстука, годинника з брелоками, трьох одягнених одна на одну жилеток різних кольорів, з оливкового кольору фрака з короткою талією та кінчастими фалдами, густо засадженого довгими рядами срібних гудзиків, що доходили до плечей, з панталон трохи яснішого оливкового кольору, прикрашених на швах силою лампасів, кількість яких була не визначена і хиталась від одного до одинадцяти, але ніколи не переступала за цю межу. Додайте до цього низькі чобітки з маленькими підковками на каблуках, циліндр з вузькими крисами, розпушене волосся, величезну трость, розмову, пересипану дотепами від Потьє, і нарешті - вуси та шпори. В ту епоху вуси відзначали - буржуа, а шпори - пішохода.

Провінційні ж чепуруни шпори носили довші, а вуси - страшніші.

То був час боротьби південно-американських республік проти іспанського короля, Болівара¹⁶⁸ проти Морільйо. Капелюхи з вузькими крисами носили роялісти, і звалися вони морільйосами; ліберали носили крислаті капелюхи, які називалися боліварасами.

Через вісім чи десять місяців після описаного нами на попередніх сторінках, першими днями січня 1823 року, надвечір, коли падав сніг, один з таких чепурунів - ледащо, добромисний, бо носив морільйос, закутаний в теплий широкий плащ, що холодної пори року доповнював кожний костюм,- розважався тим, що дражнив нещасну жінку, яка в бальному туалеті, декольтована і з квітами на голові ходила попід вікнами офіцерського кафе. Чепурун той курив, бо така була тоді мода.

Кожен раз, як жінка проходила повз нього, він, пускаючи їй в обличчя дим від своєї сигари, кидав їй якесь зауваження, на його думку, веселе та смішне; наприклад: «Ти - гидка. Заховайся краще. В тебе нема зубів» тощо. Цей пан звався пан Баматабуа. Жінка - сумний причепурений привид - ходила по засніженому тротуару, не відповідаючи йому, навіть не дивлячись на нього, і прогулювалась мовчки та регулярно, що п’ять хвилин повертаючись і потрапляючи під його сарказми, як повертається засуджений солдат, проходячи крізь стрій. Така зневага, очевидно, образила ледаря, і він, коли та обернулась до нього спиною, тихенько і душачись від сміху, нахилився, підібрав з бруку жменю снігу й раптом сунув його їй за спину, між оголені плечі. Жінка заревла, повернулася, підстрибнула, мов пантера, кинулась на чоловіка і вп’ялась нігтями йому в обличчя, лаючи його найжахливішими словами, як п’яний гвардієць. Прокльони її, виригнуті охриплим від горілки голосом, вилітали з рота, якому, і справді, бракувало двох передніх зубів. То була Фантіна.

На цей галас з кафе вийшла юрба офіцерів, почали зупинятись прохожі, і нарешті зібрався цілий натовп. Люди сміялись, гигикали та аплодували, утворивши коло, в центрі якого кружляли чоловік з жінкою, що їх ледве можна було впізнати. Чоловік, морільйос якого валявся на снігу, захищався, а жінка,- розпатлана, беззуба, безволоса, синя від гніву, жахлива - била його кулаками, штовхала ногами.

Раптом з юрби вийшов високий чоловік, схопив жінку за її отласний, забруднений грязюкою корсаж і промовив: «Іди за мною!»

Жінка підвела голову, її розлючений голос ураз упав. Очі її погасли, з синьої вона стала блідою і тремтіла від жаху. Вона впізнала Жавера.

Чепурун скористався з нагоди й дав драла.

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ.
РОЗВ’ЯЗАННЯ КІЛЬКОХ ПИТАНЬ МУНІЦИПАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ

Жавер розсунув присутніх, вийшов з юрби й широкими кроками попрямував до поліційного бюро в кінці площі, тягнучи за собою нещасну жінку. Та механічно корилась йому. Ні він, ні вона не казали ні слова. Сила цікавих у захваті йшла слідом за ними, пускаючи брутальні жарти та дотепи. Жахливі страждання ставали за привід до непристойностей.

Добравшись до бюро, низенької кімнати, яку охороняв один вартовий, опалюваної однією грубою, з заскленими та загратованими дверима на вулицю, Жавер увійшов туди разом з Фантіною й зачинив двері на превелику досаду цікавих, які ставали навшпиньки й витягали шиї, намагаючись побачити щось крізь мутні шибки кордегардії. Цікавість - це обжерливість; бачити - це жерти.

Увійшовши, Фантіна опустилася на підлогу в кутку і зщулилась, мов наляканий пес, німа та недвижна.

Поліційний сержант поставив на стіл свічку. Жавер сів, вийняв з кишені аркуш гербового паперу й заходився писати.

Цей клас жінок, за нашими законами, цілком відданий на волю поліції. Вона робить з ними, що хоче, карає і свавільно позбавляє сумнівних благ, що їх вони звуть своєю професією та своєю свободою. Жавер сидів непорушно-спокійний; його байдуже обличчя не виявляло жодного почуття. А втім, він дуже хвилювався. То був один з моментів, коли він безконтрольно, але з усією своєю суворою сумлінністю мав застосувати свою безмежну владу. У цей момент він почував, як його стілець поліцая стає кріслом судді. Він судив. Судив і ухвалював присуд. Він напружував усі свої розумові здібності на надзвичайно важливій задачі, яка стояла перед ним. Що більше знайомився він з справою цієї жінки, то більше обурювався. Було очевидно, що вона зробила злочин. Він бачив там на вулиці, в особі власника-виборця, суспільство, яке ображала і на яке нападала ця тварюка, що стояла поза всякими законами. Повія робила замах на буржуа. І він, Жавер, бачив це сам. Жавер писав мовчки.

Скінчивши писати, він підписав, згорнув папір і, передаючи його поліційному сержантові, сказав:

- Візьміть трьох людей і відведіть цю жінку в тюрму. Маєш шість місяців,- додав він, звертаючись до Фантіни.

Бідолашна аж затрусилася.

- Шість місяців! Шість місяців ув’язнення! - скрикнула вона.- Шість місяців заробляти по сім су на день! А що станеться з Козе- тою? З моєю дочкою! З моєю дитиною! Але я ж заборгувала понад сто франків Тенардьє, пане інспектор. Чи це відомо вам?

Вона, не підводячись з підлоги, повзала по плитах, забруднених чоботами всіх цих людей, благально згортала руки, широко переступаючи колінами.

- Пане Жавер,- благала вона,- пожалійте мене, прошу вас. Запевняю вас, то була не моя провина. Якби ви були присутні з самого початку, ви б бачили. Той пан буржуа, якого я зовсім не знаю, сунув мені снігу за спину. Хіба ж мають право сувати нам за спину сніг, коли ми йдемо спокійно і нікого не чіпаємо? Це розсердило мене. Я ж, бачте, трохи хвора. А потім він ще й перед тим казав мені різні неприємні слова. Ти - гидка! Ти - беззуба! Я й сама добре знаю, що не маю зубів. Я ж нічого не робила перша. Я казала собі: цей пан розважається. Я була чемна з ним; я з ним не говорила. А тут він кинув мені снігу за спину. Пане Жавер, гарний мій пане інспектор! Невже нема нікого, хто б бачив усе й міг би ствердити, що це - правда. Ви ж знаєте, перші моменти людина не володіє собою. Іноді спалахнеш. А тут ще така холодна річ, яку кладуть вам за спину, коли ви цього зовсім не сподіваєтесь. Я була винна, що потоптала капелюх того пана. Чому він утік? Я попросила б у нього пробачення. Простіть мені цей раз, пане Жавер. Ви ж подумайте: у тюрмі ви не знаєте цього - заробляють лише по сім су на день: це не провина уряду, але то все ж таки сім су. А я, уявіть собі, маю сплатити сто франків боргу; інакше вони пришлють мені назад мою малу. О, боже мій, я ж не можу тримати її в себе! Це таке мерзенне - те, що я роблю. О, моя Козета, о, моє ангелятко, що станеться з тобою, моя киця? Я вам зараз скажу, що Тенардьє - у них харчівня, вони селяни - не слухатимуть ніяких доказів. Їм потрібні гроші. Не завдавайте мене до в’язниці. Це ж значить викинути на вулицю, щоб вона йшла, куди хоче, серед зими, моя маленька. Треба ж зважити на це і пожаліти, добрий мій пане Жавер. Якби воно було більшеньке й могло само заробляти, але в такому віці цього не можна. Я, зрештою, не така погана жінка. Адже не погана вдача і не жадоба солодко жити зробили з мене це. Я пила горілку; це - з горя. Я не люблю її, але вона задурманює. Коли я була щасливіша, досить було глянути в мої шафи, і тоді побачили б, що я не яканебудь легковажна жінка, яка живе безладно. Я мала білизну, багато білизни. Згляньтесь на мене, пане Жавер!

Вона говорила, нахилившись мало не до підлоги, надриваючись від плачу, засліплювана слізьми, оголюючи груди, ламаючи руки, кашляючи сухим, коротким кашлем, шепчучи тихим голосом умираючої. Велике горе - це божественний, страшний промінь; воно дає новий вигляд нещасливцям. В цей момент Фантіна знову стала гарного. Подеколи вона зупинялась і цілувала поли сюртука поліцая. Вона могла б розчулити й гранітне серце; але дерев’яне серце не можна розчулити.

- Ну, так! - мовив Жавер.- Я вислухав тебе. Чи все ти сказала? А тепер іди. Маєш шість місяців. Сам господь бог не зможе тепер нічого зробити.

З цих урочистих слів: «Сам господь бог не зможе тепер нічого зробити» - Фантіна зрозуміла, що присуд - остаточний. Вона покотилась на підлогу, бурмотячи:

- Пожалійте!

Жавер одвернувся.

Солдати схопили її за руки.

Вже кілька хвилин, як у кімнату зайшов якийсь чоловік, тільки ніхто не помітив цього. Він зачинив за собою двері, сперся на одвірок і чув розпачливі благання Фантіни.

У той момент, коли солдати схопили нещасну, яка не хотіла вставати, він ступив наперед, вийшов з сутіні й промовив:

- Хвилину, прошу!

Жавер підвів очі й упізнав пана Мадлена. Він скинув шапку і, дещо незграбно та невдоволено привітавшися, сказав:

- Вибачте, пане мер...

Слово «мер» справило дивне враження на Фантіку. Вона раптом звелась на ноги, випросталась, мов привид, що виходить спід землі, обома руками відштовхнула солдатів, підійшла до пана Мадлена, перше ніж устигли її затримати, і, прикро дивлячись на нього блудними очима, гукнула:

- А, то це ти - пан мер!

Потім вона вибухнула реготом і плюнула йому в обличчя.

Пан Мадлен утерся й сказав:

- Звільніть цю жінку, інспекторе Жавер.

Жаверові здалося на мить, що він божеволіє. В цей момент, одне по одному, майже водночас, він переживав найсильніші в своєму житті хвилювання. Бачити, як повія плює в обличчя мерові! Цей жахливий вчинок здавався йому таким кощунством, що він не вважав його за можливий. З другого боку, десь на споді своїх думок, він підсвідомо робив гидке снівставлення між тим, чим була ця жінка, і тим, чим міг бути цей мер; і тоді в цьому злочині з жахом убачав цілком природний вчинок. Почувши ж, що мер, спокійно витерши обличчя, сказав: «Звільніть цю жінку», Жавер ледве не знепритомнів з подиву. Йому забракло й слів, і думок; він був занадто вражений і мовчав.

Не менш дивне враження справили ці слова й на Фантіну. Вона підвела голу руку й схопилась за дверцята груби, щоб не впасти. Разом з тим вона озиралась навколо і тихо, немов до самої себе, бурмотіла:

- Звільнити! Пустити мене! Щоб я не йшла на півроку в тюрму! Хто це сказав? Я не дочула. Не могла ж сказати це та потвора - мер! Може, це ви, мій ласкавий пане Жавер, сказали, щоб мене звільнили? Ось послухайте, що я вам розповім, і ви мене пустите. Винний у всьому - цей мер; цей підлий мер. Він вигнав мене, уявіть собі, пане Жавер. Вигнав через плітки в майстерні якихось негідниць. Хіба це не жах? Вигнати бідну жінку, яка чесно працює! Після того я не мала змоги заробляти досить, і тоді й розпочалися всі нещастя. Поперше, ви, пани з поліції, повинні неодмінно поліпшити одну справу - заборонити тюремним підрядчикам кривдити бідний люд. Я зараз поясню вам, у чому річ. Ви заробляєте сорочками дванадцять су, а потім ціна падає до дев’яти, і вам нема на що жити. Доводиться, значить, ставати тим, чим можеш. У мене була моя маленька Козета, і я стала поганою жінкою. Тепер ви бачите, що причина всього зла - цей мерзотник мер. Я, правда, потоптала перед офіцерським кафе капелюх того пана буржуа. Але він попсував мені всю сукню снігом. У нас же буває одна лише шовкова сукня, на вечір. Я, знаєте, ніколи не робила поганого навмисне, пане Жавер; але скрізь бачу жінок, куди гірших за мене, які, проте, щасливіші, ніж я. О, пане Жавер, це ж ви звеліли звільнити мене; правда? Зберіть відомості, спитайте мого домовласника. Тепер я акуратно сплачую за помешкання, і вам, напевне, скажуть, що я - чесна. А, боже ж мій! Пробачте, прошу, я ненавмисне повернула дверцята грубки, і вона надиміла.

Пан Мадлен слухав її з глибокою увагою. Поки вона говорила, він витяг з кишені свого жилета гаманець і відкрив його. Гаманець був порожній. Тоді він поклав його назад і спитав у Фантіни:

- Скільки, казали ви, у вас боргу?

Фантіна, яка дивилась тільки на Жавера, повернулася в його бік.

- А хіба то з тобою я розмовляю? Скажіть,- звернулася вона до солдатів,- бачили ви, як я плюнула йому в обличчя? А, старий падлюко! Ти прийшов сюди лякати мене, але я тебе не боюся. Я боюсь пана Жавера. Я боюсь мого ласкавого пана Жавера.

І вона знову обернулась до Жавера.

- Треба ж бути справедливим, пане інспектор. І я розумію, що ви - справедливі, пане інспектор. Це ж, зрештою, зовсім просто: людина трохи бавиться, кидаючи сніг за спину жінки; це викликало сміх у офіцерів; треба ж якось розважатися, а ми на то й живемо, щоб розважати; що поробиш? Ви, звичайно, повинні підтримувати порядок, ви привели в поліцію жінку, яка провинилась, а подумавши і бувши добрий, сказали звільнити її. Це - для моєї малої, бо якби я сиділа шість місяців у в’язниці, я не могла б прогодувати мою дитину. Тільки не повторюй цього більше, негіднице! О, я не повторюватиму, пане Жавер! Нехай зі мною роблять, що хочуть, але я зовсім не сподівалася снігу від того пана. І ще, як я казала вже вам, я не зовсім здорова, я кашляю, у мене в шлунку немов куля якась, що пече мене. Лікар казав мені: лікуйтеся. Ось дайте вашу руку, помацайте; не бійтеся; це тут.

Фантіна вже не плакала. Голос її став пестливим. Вона приклала велику, шорстку руку Жавера до своїх білих, ніжних грудей і, посміхаючись, дивилася на нього.

Потім вона раптом обсмикнула сукню, що піднялася їй майже до колін, поки вона повзала по підлозі, і пішла до дверей, півголосом кажучи солдатам і привітно хитнувши до них головою:

- Пан інспектор пустив мене, хлопці; я йду.

Вона взялась уже за клямку. Ще крок - і вона буде на вулиці.

До цього моменту Жавер стояв нерухомо, втупивши очі в землю, немов не бачачи нічого й нагадуючи зрушену з місця статую, яка дожидає, щоб її кудись поставили.

Шум од клямки збудив його. Він підвів голову з виразом свідомості своєї необмеженої влади; виразом тим жахливішим, чим нижча істота - носій цієї влади. Він буває страшний у хижої тварини і жорстокий в низької людини.

- Сержанте,- крикнув вік,- хіба не бачите ви, що ця розпусниця йде? Хто дозволив вам пустити її?

- Я,- сказав Мадлен.

Почувши голос Жавера, Фантіна затремтіла й кинула клямку, як кидає вкрадену річ злодій. Почувши слова Мадлена, вона повернулася і відтоді, не кажуч ні слова, не насмілюючися навіть вільно дихати, по черзі перебігала поглядом від Мадлена до Жавера і від Жавера до Мадлена, залежно від того, котрий з них говорив.

Жавер, очевидно, був «вибитий з сідла», щоб дозволити собі зробити сержантові таке зауваження після наказу мера звільнити Фантіну. Чи не забув він і про присутність пана мера? Мабуть, він вирішив, що предвласник влади не міг дати подібного наказу, і що пан мер, напевне, помилився на слові, вимовивши одне замість іншого? А може, після всіх незвичайностей, свідком яких він був останні дві години, Жавер вирішив ужити крайніх заходів; визнав за потрібне, щоб маленька людина взяла на себе велику відповідальність; щоб шпиг обернувся на урядову особу; щоб поліцай став суддею; і щоб в цьому небувалому випадку і закон, і мораль, і влада, і суспільство в цілому втілилися в ньому - в Жавері?

В усякому разі, коли пан Мадлен промовив оте своє «я», поліційний інспектор Жавер обернувся до пана мера, блідий, з посинілими губами, з одчаєм у погляді і, весь тремтячи непомітним дрожем, спустивши очі, але твердим голосом, сказав:

- Цього зробити не можна, пане мер.

- Як не можна? - спитав пан Мадлен.

- Ця жінка образила буржуа.

- Інспекторе Жавер,- спокійним, миролюбним тоном сказав пан Мадлен,- послухайте мене. Ви - порядна людина, і мені неважко буде порозумітися з вами. Правда полягає ось у чому. Коли ви вели за собою цю жінку, я проходив площею, де залишались ще купки людей, розпитав про справу і довідався, що винний був буржуа, і, строго виконуючи поліційні правила, арештувати треба було його.

- Ця негідниця тільки но образила пана мера,- не здавався Жавер.

- Це стосується вже мене,- відповів пан Мадлен.- Образили ж мене. І я можу робити в таких випадках те, що хочу.

- Прошу пробачити мені. Образа пана мера - справа вже не його, а правосуддя.

- Інспекторе Жавер,- заперечив пан Мадлен,- перший суддя - це наше сумління. Я чув слова цієї жінки і знаю, що роблю.

- А я, пане мер, не знаю просто, що я бачу.

- Тоді слухайтесь.

- Я виконую мої обов’язки. А мій обов’язок вимагає, щоб ця жінка дістала шість місяців ув’язнення.

- Запам’ятайте собі,- лагідним тоном сказав пан Мадлен,- що вона не сидітиме у тюрмі й одного дня.

Після цих рішучих слів Жавер наважився нарешті гостро глянути на мера і все тим же тоном глибокої пошани відповів:

- Мене бере розпач, що я не слухаюсь пана мера - це вперше за моє життя - але ласкаво дозвольте мені звернути вашу увагу на те, що я не переступаю границь моїх повноважень. Я обмежуюсь, коли так завгодно панові меру, одним лиш випадком з буржуа. Я сам був там. Ця жінка перша кинулась на пана Баматабуа - виборця¹⁶⁹ й власника того прекрасного чотириповерхового кам’яного будинку з балконом на розі майдану. Бувають у нас особливі випадки! В усякому разі, пане мер, випадок трапився на вулиці, це стосується мене, і я затримую цю Фантіну.

Тоді пан Мадлен схрестив на грудях руки і суворим голосом, якого ніколи не чули від нього, промовив:

- Цей випадок стосується муніципальної поліції. За статтями дев’ятою, одинадцятою, п’ятнадцятою та шістдесят шостою кримінального кодексу такі випадки суджу я. І я ухвалюю, щоб жінку звільнили.

Жавер спробував зробити останнє зусилля.

- Але, пане мер...

- Ні слова більше.

- А втім...

- Вийдіть,- сказав пан Мадлен.

Жавер прийняв удар на ногах, грудьми та не моргнувши, як приймає його російський солдат. Він аж до землі вклонився мерові і вийшов.

Фантіна, що стояла біля дверей, відсторонилася і, остовпіла, дивилась, як він проходить повз неї.

Вона була глибоко збентежена. За неї - вона тільки но бачила це - посварились дві могутні особи. Перед її очима боролись два чоловіки, що тримали в своїх руках її волю, її життя, її душу, її дитину. Один з них тягнув її в бік темряви, другий - до світла. В цій боротьбі, баченій нею в збільшеному острахом вигляді, обоє вони здалися їй велетнями: один говорив, як демон, другий - як її ангел-охоронець. Ангел переміг демона, і, думаючи про цю дивну річ, Фантіна здригалась з голови до п’ят - цим ангелом, цим визволителем була саме та людина, яку вона ненавиділа; був саме той мер, якого вона такий довгий час уважала за причину всіх своїх лих; був саме той Мадлен. І саме тоді, як вона найогиднішим способом образила його, він її врятував! Вона, значить, помилилася? Їй, значить, треба цілком змінити свою душу?.. Фантіна не знала, що робити, і трепетала. Вона розгублено слухала, налякано дивилась і при кожному вимовленому паном Мадленом слові почувала, як в душі її розвіюється жахливий морок ненависті, а в серці зароджується щось тепле та несказанне, де були й радість, і довір’я, і любов.

Коли Жавер вийшов, пан Мадлен повернувся до неї і тихим голосом, через силу вимовляючи слова, як людина, що стримує сльози, сказав:

- Я чув вас. Я нічого не знав про те, що ви розповідали. Я думаю, я почуваю, що це - правда. Я не знав навіть, що ви покинули мою фабрику. Чому не звернулись ви до мене? Тепер я сплачу ваші борги і випишу сюди вашу дитину, або ж ви поїдете до неї. Житимете ви тут, або в Парижі, де схочете. Я дбатиму за вас і за ваше дитя. Коли схочете, ви не будете більше працювати. Я даватиму вам стільки грошей, скільки вам буде треба. Ви знову станете чесною, ставши знову щасливою. Навіть більше скажу: заявляю вам тепер же, що коли всі ваші слова правдиві а я не сумніваюся в цьому,- то ви й не переставали ні на мить бути доброчесною та непорочною перед богом. О, бідна ви жінка!

Цього вже Фантіна не могла знести. Мати при собі Козету! Кинути це підле життя! Жити вільною, багатою, щасливою, чесною! Жити з Козетою! Посеред усіх страждань раптом побачити себе в раю! Вона отупіло дивилась на людину, що говорила з нею, і спромоглася лиш проридати: О-о-о! Ноги у неї підігнулися; вона впала навколюшки перед паном Мадленом і, перше ніж він устиг перешкодити, схопила його руку й притисла її до своїх губ.

Потім вона знепритомніла.

КНИГА ШОСТА.
ЖАВЕР

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ПОЧАТОК ВІДПОЧИНКУ

Пан Мадлен звелів віднести Фантіну до лікарні при будинку, де жив він сам, і доручив її сестрам-жалібницям, які вклали Фантіну в ліжко. Її напала пропасниця. Частину ночі вона марила і кричала, а потім заснула.

На другий день, прокинувшись опівдні, вона почула чиєсь дихання зовсім біля ліжка. Фантіна розсунула завісу й побачила пана Мадлена, який дивився на щось над її ліжком. Простеживши за його поглядом, вона побачила прибите до стіни розп’яття.

Пан Мадлен здавався тепер Фантіні преображеним і оточеним якимось сяйвом. Він начебто молився. Фантіна довго дивилась на нього, не наважуючись перепинити його. Але нарешті несміливо спитала:

- Що це ви робите?

Пан Мадлен стояв так уже цілу годину, дожидаючи, щоб Фантіна прокинулась. Він узяв її руку, помацав пульс і собі спитав:

- Як ви себе почуваєте?

- Добре,- відповіла Фантіна.- Я поспала, і мені, гадаю, покращало. Це пройде.

Пан Мадлен, немов чув тільки її запитання, сказав, одповіда- ючи на нього:

- Я молився страдальцеві там угорі.

А мисленно додав:

- І за страдалицю тут унизу.

Протягом вечора і ранком пан Мадлен збирав відомості і тепер знав усе. Йому, в усіх її подробицях, була відома трагічна історія Фантіни.

- Ви багато перетерпіли, бідна мати. О, не скаржіться на це, бо вам судилася доля вибранців. Це таким шляхом творять люди ангелів, але то не провина їхня, бо іншого способу вони не знають. Те пекло, бачте, з якого ви тільки вийшли, є перший крок до раю. Починати треба було з нього.

Він глибоко зітхнув. Фантіна всміхнулась до нього прекрасною усмішкою, якій бракувало двох зубів.

Тієї ж таки ночі Жавер написав листа і ранком сам одніс його на монтрейльську пошту. Воно було до Парижа і адресоване «Панові Шабульє, секретареві пана префекта поліції». Історія в кордегардії набула вже розголосу, і завідувачка пошти та кілька інших осіб, які бачили той лист перед відправленням і впізнали на конверті почерк Жавера, думали, що то він подає у відставку.

Пан Мадлен поспішив написати Тенардьє. Фантіна заборгувала їм сто двадцять франків. Він послав їм триста, просячи взяти з цієї суми борг Фантіни і зараз же доставити дівчинку в Монтрейль, де на неї чекає її хвора мати.

Це вразило Тенардьє. «Чорт візьми! - сказав вій своїй дружині.- Ми не будемо випускати з рук малої. Цей жайворонок стає тепер для нас дійною коровою. Я догадуюсь. Якийсь бевзь закохався в матір».

Він відповів дуже спритно скомпанованим рахунком на п’ятсот франків з чимось. Туди ввійшли два безперечно правдиві рахунки на триста франків - один від лікаря, другий від аптекаря, що лікували і постачали медикаменти під час довготривалої хвороби Азельми та Епоніни. Козета ж, як ми вже казали, не хворіла зовсім. Справа тут була надзвичайно проста і полягала лиш у заміні імен. Унизу рахунку Тенардьє дописав: «Одержано триста франків».

Пан Мадлен зараз же послав ще триста франків і написав: «Швидше привезіть Козету».

- Ого! - сказав Тенардьє.- Дитину ми не пустимо.

А Фантіна не одужувала. Вона все ще була в лікарні.

Сестри спершу прийняли й доглядали «цю жінку» з огидою в душі. Хто бачив реймські барельєфи, той пам’ятає закопилені губи мудрих дів, які дивляться на дів нерозважливих. Стародавня зневага весталок до повій - це один з найбільш глибоких інстинктів жіночої гідності. Відчували його й сестри, і в них його збільшувала ще релігія. Проте, за кілька днів Фантіна обеззброїла їх. Вона знаходила якісь особливо смиренні та ніжні слова, а матерні почуття, що жили в ній, зворушували. Сестри чули, як одного дня, марячи в гарячці, Фантіна казала: «Я була грішницею, але коли зі мною буде моя дитина, це означатиме, що бог простив мене. Поки я була поганою жінкою, я не хотіла, щоб Козета жила зі мною - я не могла б знести її сумного, здивованого погляду. Коли ж Козета буде тут, я почуватиму на собі благословення боже. Мені покращає, коли я буду дивитись на цю невинну істоту. Вона нічого не знає. Це - ангел, сестриці. У такому віці в них не відпадають ще крила».

Пан Мадлен двічі на день відвідував її, і кожен раз вона питала в нього:

- Чи скоро побачу я мою Козету?

- Може, навіть завтра,- відповідав він.- Я чекаю її приїзду щохвилини.

Бліде обличчя матері починало сяяти.

- О, яка щаслива буду я тоді! - казала вона.

Ми тільки но сказали, що Фантіна не одужувала. Навпаки, здоров’я її щотижня гіршало. Жменя снігу, притиснута до голої шкіри між лопатками, спричинилася до того, що хвороба, яка таїлася в ній довгі роки, стала бурхливо розвиватися. В той час у вивчанні та в лікуванні хвороб легень починали вже керуватись цінними вказівками Лаеннека. Вислухавши Фаптіну, лікар похитав головою.

- Ну, що? - спитав його пан Мадлен.

- Є в неї дитина, яку вона хотіла б побачити? - спитав доктор.

- Є.

- Тоді швидше привезіть її.

Пан Мадлен здригнувся.

- Що сказав лікар? - спитала в нього Фантіна.

Пан Мадлен примусив себе всміхнутися.

- Сказав, щоб швидше привозили вашу дитину. Це поверне вам здоров’я.

- О, він має рацію! - скрикнула Фантіна.- Чому ці Тенардьє тримають у себе мою Козету? Але вона незабаром приїде. Тоді я буду зовсім щаслива.

А Тенардьє не «пускали» дівчинку і наводили силу незграбних причин. То Козета трохи нездужає, щоб їхати; то залишаються ще невеличкі кричущі борги, які він з’ясовує, і таке інше і таке інше.

- Я пошлю когось по Козету,- сказав батько Мадлен.- А буде треба, то поїду й сам.

Під диктовку Фантіни він написав підписаного нею самою такого листа: «Панові Тенардьє. Ви передасте Козету пред’явникові цього. Всі ваші дрібні борги будуть сплачені. Маю за честь залишатись з пошаною. Фантіна».

Тим часом сталася важлива подія. Хоч як старанно обтісуємо ми таємничу брилу, що з неї зроблене наше життя, а чорна жилка долі завжди знову показується на ній.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ЯК ЖАН МОЖЕ СТАТИ ШАНОМ

Одного ранку, коли пан Мадлен сидів у себе в кабінеті, заздалегідь упорядковуючи деякі спішні справи мерії на той випадок, якби він вирішив їхати до Монфермейля сам, йому доповіли, що інспектор поліції Жавер просить дозволу поговорити з ним. Почувши це ім’я, пан Мадлен не міг побороти в собі якесь неприємне почуття. Після сцени в поліційному бюро Жавер більше ніж будь-коли уникав його, і відтоді вони ще не бачились.

- Хай увійде,- сказав пан Мадлеи.

Жавер увійшов.

Пан Мадлеи з пером у руці сидів біля каміна, втупивши очі в справу, яку він перегортав та робив у ній нотатки; це були скарги на управу шляхів за недодержання нею законних правил. Він не кинув своєї праці для Жавера. Він мимоволі згадав бідолашну Фантіну й вирішив бути холодним, мов крига.

Жавер почтиво привітав пана мера, що сидів спиною до нього. Пан мер не глянув на Жавера й робив далі свої нотатки.

Жавер ступив два чи три кроки й зупинився, не порушуючи мовчанки.

Фізіономіст,¹⁷⁰ обізнаний з натурою Жавера; фізіономіст, який довго вивчав цього дикуна на службі в цивілізації, цю чудну суміш римлянина, спартанця, ченця та капрала, цього шпигуна, нездатного брехати, цього непідкупного поліцая - фізіономіст, знайомий з його давньою прихованою ненавистю до пана Мадлена та з їхньою суперечкою за Фантіну, побачивши Жавера в цей момент, спитав би себе: «Що сталося?» Для того, хто знав цю пряму, ясну, щиру, чесну, сувору та жорстоку вдачу, було очевидно, що Жавера мучили якісь серйозні переживання. Жавер не мав у душі нічого, що не відбивалося б на його обличчі. Як усі запальчасті люди, він дуже швидко переходив від одного настрою до другого. Але ніколи ще фізіономія його не мала такого дивного та несподіваного виразу. Ввійшовши в кабінет, він уклонився панові Мадлену, і в погляді його не було ні злоби, ні гніву, ні недовір’я. Він зупинився на кілька кроків позад крісла мера і стояв там майже в позі покараного, не позбавленої наівної та холодної грубості людини, яка ніколи не була м’якою, але завжди була терплячою. Він стояв, не кажучи ні слова, не роблячи жодного руху, і з істинним смиренням та з спокійною покірливістю чекав, коли пан мер буде ласкавий обернутися до нього; стояв серйозний, з капелюхом у руці, спустивши очі, з виразом, середнім між виразом солдата, який стоїть перед офіцером, і виразом злочинця, який стоїть перед суддею. Всі почуття, як і всі спогади, що їх можна було б сподіватись від, нього, зникли. На цьому непроникливому й простому, мов граніт, обличчі лежав тільки похмурий сум. Вся його постать дихала смиренням, твердістю і якоюсь небоязкою пригніченістю.

Нарешті пан мер поклав на стіл перо й напівобернувся.

- Ну, що сталося? В чому справа, Жавер?

Жавер з хвилинку помовчав, немов збирав до купи думки, а тоді з якоюсь журною врочистістю, не позбавленою, проте, простоти, відповів:

- Справа в тому, пане мер, що зроблено злочин.

- А саме?

- Один урядовець нижчого рангу допустився якнайсерйознішої непочтивості відносно високої урядової особи. Виконуючи свій обов’язок, я й прийшов довести про це до вашого відома.

- Хто ж той урядовець нижчого рангу? - спитав пан Мадлен.

- Я,- відповів Жавер.

- Ви?

- Я.

- А яку ж то урядову особу ображено?

- Вас, пане мер.

Пан Мадлен випростався в своєму кріслі. А Жавер, з тим же суворим виглядом і спущеними долі очима, вів далі:

- Я прийшов просити вас, пане мер, зажадати від уряду мого звільнення.

Вражений пан Мадлен тільки відкрив рот, але Жавер не дав йому вимовити й слова.

- Я, скажете ви, міг би й сам подати у відставку, але цього замало. Подати у відставку - це був би почесний вихід, а я провинився й мушу бути покараним. Мене треба вигнати.

Після паузи Жавер додав:

- Ви були якось несправедливо суворі зі мною, пане мер. Будьте ж сьогодні суворі по справедливості.

- Ага! Навіщо ж? - скрикнув пан Мадлен.- Що то за нісенітниці ви верзете? Що означає все це? Де той злочин проти мене? Що ви мені зробили? Чим завинили передо мною? Ви обвинувачуєте себе; хочете, щоб вас змістили...

- Вигнали,- поправив Жавер.

- Нехай, вигнали. Все це дуже добре. Але я не розумію нічого.

- Зараз зрозумієте, пане мер.

Жавер зітхнув з самого споду грудей і тим самим холодним та сумним тоном продовжував:

- Пане мер, шість тижнів тому, в наслідок відомої вам сцени через ту жінку, я розлютився й подав на вас донос.

- Донос?

- Префектові поліції в Парижі.

Пан Мадлен, який сміявся так само рідко, як і Жавер, зайшовся сміхом.

- Як на мера, що замахується на права поліції?

- Як на колишнього каторжника.

Мер пополотнів.

Жавер, який не підводив очей, провадив далі:

- Так я гадав. Думки про це з’явились у мене вже давно. Схожість, відомості, що їх ви збирали у Фавроллі, ваша міцна спина, пригода з старим Фошлеваном, ваша спритність у стрільбі, ваша нога, яка трохи волочиться,- та хіба перелічиш усе?.. Дурниці... Але я вважав вас за Жана Вальжана.

- Кого?.. Як ви його назвали?

- Жана Вальжана. Це - один каторжник, якого я знав двадцять років тому, коли служив за доглядача на галерах у Тулоні. Вийшовши з каторги, цей Жан Вальжан обікрав, переказують, якогось єпіскопа і вчинив ще одну крадіжку на великому шляху, з зброєю в руках, пограбувавши якогось савояра. Ось уже вісім років, як він десь ховається, і його шукають. Я думав... Зрештою, я зробив таке. Мною керував гнів, і я подав донос на вас префектурі.

Пан Мадлен, який щойно знову взявся за папку з справами, спитав абсолютно байдужим тоном:

- І що ж відповіли вам?

- Що я - божевільний.

- Ну?

- Ну, і мали рацію.

- Добре, що ви самі визнаєте це.

- Доводиться, бо знайдено справжнього Жана Вальжана.

Аркуш паперу, що його тримав пан Мадлен, вислизнув у нього з рук. Він підвів голову, пильно глянув на Жавера і невіддаваним тоном протяг:

- Аа!..

- Справа стоїть так, пане мер,- пояснив Жавер.- Десь тут, поблизу Ейлі-ле-го-Клоше, жив один добродій, дядько Шанматьє на ім’я. То було щось злиденне. На нього не звертали уваги. Чим живуть такого сорту люди - невідомо. Нещодавно, цієї осені, дядька Шанматьє арештували за крадіжку яблук, з яких роблять сидр, у... маловажно, в кого. Була крадіжка, перелазіння через мур, поламані віти дерев. Того Шанматьє заарештували. В руках він мав ще галузку яблуні. Негідника посадили. Досі це була звичайна справа, підлегла поліції. Але тут вплутується провидіння. Тюрма у них в поганому стані, і слідчий переводить Шанматьє до департаментської в’язниці в Аррасі. А в цій Арраській в’язниці живе Бреве, колишній каторжник, засуджений, не знаю за що, і за добру поведінку зроблений помічником воротаря тюрми. Не встиг Шанматьє, пане мер, вийти з екіпажа, як Бреве закричав: «Еге! Та я ж його знаю. Це - колишній галерник. Ану, гляньте на мене, приятелю. Ви - Жан Вальжан». «Жан Вальжан? Хто це Жан Вальжан?», удає здивовання Шанматьє. «Не придурюйся,- каже Бреве,- ти - Жан Вальжан. Ти був на каторзі в Тулоні двадцять років тому. Ми були там разом». Шанматьє, звісно, заперечує. Починають докопуватись. І що ж виявляється? Цей Шанматьє років з тридцять тому працював як підрізальник дерев по багатьох місцях і між іншим - у Фавроллі. Тут сліди його губляться. Через довгий час його бачать в Оверні, потім у Парижі, де він, каже, був каретником і мав дочку - пралю. Але це не доведено. Одним словом, жив у тих краях. Ну, а хто був Жан Вальжан перед тим, як його послано на галери? Підрізальником дерев. Де? У Фавроллї. Ще одна подробиця. Того Вальжана звали Жаном, а дівоче прізвище його матері було Матьє. Що є природнішого, ніж те, що, вийшовши з каторги і бажаючи сховатись, він узяв прізвище своєї матері та став називатися Жан Матьє? Їде він до Оверна. З Жана місцева вимова робить Шана, і його звуть Шан Матьє. Наш добродій не заперечує, і ось він перетворився вже на Шанматьє. Ви стежите за мною, правда? Збирають відомості у Фавроллі. Нікого з родини Жана Вальжана там більше немає. Ніхто не знає, де вони. У такого класу людей зникають часто, знаєте, цілі родини. Шукають - і не знаходять більше нічого. Цей народ - як порох, якщо вони - не грязь. До того ж уся історія розпочалася тридцять років тому, і в Фавроллі не залишилось уже нікого, хто знав би Жана Вальжана. Запитують Тулон. Крім Бреве там є тільки два каторжники, які бачили Жана Вальжана. Це - засуджені на довічне ув’язнення Кошпайль і Шенідьє. Їх беруть з тюрми, привозять до Арраса й зводять з удаваним Шанматьє. Вони не вагаються. Для них, як і для Бреве, це - Жан Вальжан. Той же вік - п’ятдесят чотири роки, та ж таки зовнішність, словом, та сама людина. Саме в цей час я надсилаю мою заяву паризькій префектурі. Мені відповідають, що я з’їхав з глузду і що Жан Вальжан - тепер в Аррасі, в руках правосуддя. Уявляєте собі, як я здивувався; я ж був певний, що він у мене тут. Я пишу панові слідчому. Він викликає мене до себе; мені приводять того Шанматьє...

- Ну? - перебив його пан Мадлен.

- Пане мер,- відповів Жавер з своїм непідкупним, сумним виглядом,- правда мусить бути правдою. Мені досадно, але Жан Вальжан - той чоловік. Я теж упізнав його.

- Ви певні? - дуже тихим голосом спитав пан Мадлен.

Жавер зайшовся журним сміхом, властивим глибокому переконанню.

- О, цілком!

Він на мить замислився, механічно взяв кілька щипок тирси для притрушування чорнила, що лежала в чашечці на столі, і додав:

- Більше навіть; тепер, побачивши справжнього Жана Вальжана, я просто не розумію, як могло спасти мені таке на думку. Прошу вас пробачити мені, пане мер.

Звертаючись з цими благаючими словами до того, хто півтора місяця тому образив його в присутності всієї кордегардії й сказав йому: «Вийдіть!» - Жавер, ця пихата людина, несвідомо для самого себе, був повний простоти та гідності. На його прохання пан Мадлен відповів лиш різким запитанням:

- І що ж каже той чоловік?

- Та що ж, пане мер? Його справи погані. Якщо він - Жан Вальжан, то це, значить, рецидив. Перелізти через мур, зламати галузку, вкрасти яблука - це пустощі для дитини, проступок - для дорослого і злочин - для каторжника. Справу цю розглядатиме не виправна поліція, а суд з присяжними. Тут вже буде не кількаденне ув’язнення, а довічні галери. А потім є ж іще історія з маленьким савояром, за яку, сподіваюся, теж згадають. Є чого захищатися; правда? Звичайно, для всякого іншого, тільки не для Жана Вальжана. Але Жан Вальжан - хитрюща штука. Я впізнаю його і з цього. Хтось інший, почуваючи, як його підпекає, почав би шаленіти, кричати - чайник же кипить на вогні - казати, що він не Жан Вальжан тощо. А той удає, ніби не розуміє. Твердить собі: «Я - Шанматьє і нічого більше не знаю». Він прибирає здивованого вигляду, придурюється; ніби так краще. О, це спритна шельма! А втім, докази, однаково, проти нього. Четверо людей впізнали його, і старого негідника, напевне, засудять. Справу передано до суду з присяжними в Аррасі. Я їду туди, щоб давати свідчення. Мене викликають.

Пан Мадлен, знову нахилившися над бюро, повернувся до своєї папки і, спокійно перегортаючи аркуші, то читав їх, то писав, як дуже заклопотана людина.

- Ну, годі, Жавер,- звернувся він нарешті до інспектора.- Всі ці деталі, правду сказати, цікавлять мене дуже мало. Ми гаємо час, а в нас же спішні справи. Ви, Жавер, зараз же підете до Бюзоп’є - жінки, яка торгує травами на розі вулиці Сен-Сов... Скажете їй, щоб подавала скаргу на візника П’єра Шенелонга. Цей брутальний чоловік мало не роздавив її з її дитиною. Він мусить бути покараний. Потім ви підете до пана Шарслея на вулиці Монтр де Шампіньі. Він скаржиться на те, що дощова вода з ринви сусіднього будинку ллється на його садибу й підмиває фундамент його дому. Потім вам треба буде встановити порушення поліційних правил, про які мені пишуть, на вулиці Гільбур у вдови Доріс і на вулиці Гарро-Блан у мадам Рене ле Боссе та скласти протоколи. Але я даю вам забагато роботи. Ви ж, здається, будете відсутні? Ви, нібито казали мені, що через тиждень або півтора їдете в тій справі до Арраса?

- Раніше, пане мер.

- А коли?

- Я, здається мені, казав панові меру, що суд буде завтра, і що сьогодні ж увечері від’їжджаю туди диліжансом.

Пан Мадлен зробив непомітний рух.

- А скільки часу триватиме процес?

- Не більше як один день. Вирок буде оголошений найпізніше завтра вночі. Але я не чекатиму на нього, бо він - заздалегідь відомий. Я повернусь сюди, як тільки дам свідчення.

- Добре,- сказав пан Мадлен і жестом руки відпустив Жавера.

Жавер, проте, не пішов.

- Вибачте, пане мер,- промовив він.

- Що там іще у вас? - спитав пан Мадлен.

- Мушу нагадати вам одну річ, пане мер.

- Яку?

- Ту, що мене треба змістити.

Пан Мадлен устав.

- Ви - чесна людина, Жавер, і я поважаю вас. Ви перебільшуєте свою провину. Ідеться ж про образу, яка стосується тільки мене. Ви варті підвищення, а не зниження. Я хотів би, щоб ви залишались на своєму місці.

Жавер глянув на пана Мадлена щирим поглядом, в глибині якого була видна, здавалось, його мало освічена, але сувора, чиста совість, і спокійним тоном відповів:

- Я не можу дати на це мою згоду, пане мер.

- Та справа ж, повторюю, стосується тільки мене.

Але охоплений єдиною думкою, Жавер провадив далі.

- Щодо перебільшення, то я зовсім не перебільшую. А міркую я ось як. Я безпідставно вас запідозрив. Воно ще нічого. Ми, з нашим фахом, маємо право підозрювати; хоч підозрювати вищих за себе - це вже зловживання тим правом. Але я, не мавши жодних доказів, з єдиною метою - помститися, подав донос, як на каторжника, на вас, людину поважну, мера, адміністративну особу. Це вже - серйозно, дуже серйозно. Я, представник влади, у вашій особі образив владу. Якби те, що вчинив я, зробив хтось з моїх підлеглих, я визнав би його негідним своєї посади й вигнав з служби.

- Ну?

- Дозвольте, пане мер; ще одне слово. В своєму житті я часто бував суворий. До інших. І це було справедливо. Я робив правильно. Якби тепер я не поставився суворо до самого себе, то все, що я робив справедливого, стало б несправедливим. Хіба себе я мушу щадити більше, ніж інших? Ні. Як? Я, значить, був здатний карати лиш інших, а не себе. Але тоді я був би негідником, і ті, хто називають мене «падлюкою Жавером», мали б рацію. Я не хочу, щоб ви виявляли вашу добрість відносно мене, пане мер. Ваша добрість до інших досить попсувала мені крові, і для себе я її не бажаю. Добрість, яка виявляється в тому, щоб давати перевагу повії над буржуа; службовцеві поліції над мером; тому, хто стоїть на нижчому щаблі, над тим, хто стоїть на вищому,- таку добрість я називаю шкідливою. Саме вона й дезорганізує суспільство. Боже мій, як легко бути добрим! А бути справедливим - важко. От були б ви тим, за кого я вас зважав,- то не виявив би я до вас жодної добрості. Ви побачили б. Ставитись до себе самого, пане мер, я мушу так, як ставився б до всякого іншого. Коли я приборкував злочинців, коли я жорстоко поводився з різними негідниками, я часто говорив собі: «Дивись ти в мене, якщо схитнешся колись або я впіймаю тебе на гарячому»... Я схитнувся, я впіймав себе на гарячому... тим гірше. Мене треба усунути, звільнити, вигнати,- і це буде добре. Я маю руки, я працюватиму біля землі... мені однаково. Службова користь, пане мер, вимагає прикладу. Я прошу тільки, щоб інспектора Жавера було знято з посади.

Все це було вимовлено скромним, гордим, розпачливим і переконаним тоном, що надавав якоїсь особливої величності цьому дивному, чесному чоловікові:

- Побачимо,- відповів йому пан Мадлен і простяг до нього руку.

Жавер відступив і суворим голосом сказав:

- Простіть, пане мер, але цього не може бути. Мер не подає руку шпигунові.

І додав крізь зуби:

- Так, шпигунові. Відтоді, як я зловжив моєю поліційною владою, я - не більше як шпиг.

Потім Жавер глибоко вклонився і пішов до дверей.

Там він обернувся і, не підводячи очей, промовив:

- Я продовжую служити, пане мер, доки мене не замінять.

Жавер вийшов. Пан Мадлен, усе ще замислений, прислухався до твердих упевнених кроків, що віддалялися по коридору.

КНИГА СЬОМА.
ПРОЦЕС ШАНМАТЬЄ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
СЕСТРА СІМПЛІЦІЯ

Події, про які оце читатимуть, не всі були відомі в Монтрейлі, але й та невеличка частина їх, що з нею там обізналися, залишилась такою пам’ятною для міста, що не розповісти про них з найдрібнішими подробицями - було би серйозним пропуском.

Серед цих подробиць читач знайде дві чи три просто неймовірні деталі, але з пошани до істини ми все ж таки зберігаємо і їх.

Удень, після візиту Жавера, пан Мадлен, своїм звичаєм, пішов глянути на Фантіну.

Перше ніж зайти до неї в кімнату, він попросив до себе сестру Сімпліцію.

Черниці, що обслуговували лікарню і, як усі сестри-жалібниці, належали до ордену лазаристок, звалися: одна - сестра Перепетуя, а друга - сестра Сімпліція.

Сестра Перепетуя була звичайнісінька селянка, неотесана се- стра-жалібниця, яка поступила на службу до бога, як поступають на всяку службу. Вона була черницею, як бувають куховаркою. Такий тип - не дуже рідкий. Чернечі ордени охоче беруть до себе важкий селянський сирий матеріал, який легко переробити на капуцинів або на урсуліпок. Цей простий люд виконує всю чорну роботу. На шляху до перетворення чабана на кармеліта немає жодних перешкод; перший стає другим без великих труднощів. Тло неуцтва, спільне для села й для монастиря, є готовий уже грунт для негайного зближення селянина з ченцем. Трохи поширити блузу - і буде ряса. Сестра Перепетуя була огрядна черниця з Маріна біля ІІонтуаза. Вона говорила місцевою говіркою, співала псалми, підсоложувала ліки, залежно від набожності або лицемірства хворого, грубіянила хворим, бурчала на вмираючих, мало не кидала їм в обличчя розп’яття, супроводила їхню агонію розгніваними молитвами і була смілива, чесна червонолиця жінка.

Сестра Сімпліція була біла білістю воску. Поруч з сестрою Перепетуєю вона нагадувала воскову свічку. Венсан де Поль чудовими словами, де він поєднує волю з рабством, божественно накреслив постать сестри-жалібниці: «За оселю вони матимуть тільки будинок з хворими, за келію - найману кімнату, за молельню - їхню парафіальну церкву, за монастир - міські вулиці або госпітальні палати, за монастирські мури - слухняність, за грати - страх перед богом, за покривало - скромність». Цей ідеал жив у сестрі Сімпліції. Ніхто не міг би сказати, скільки їй років. Вона ніколи не була молода і, здавалося, ніколи не повинна була постаріти. Це була особа - ми не насмілюємось казати «жінка» - лагідна, строга, добре вихована, холодна і яка ніколи не брехала. Вона була такою ніжною, що здавалась ламкою, а в дійсності була твердіша за граніт. До нещасливців вона доторкалася чарівними - тоненькими, чистими - пальцями. У розмові її було, сказати б, мовчання: говорила вона якраз стільки, скільки треба, а звук її голосу міг водночас і напутити сповідальника, і зачарувати великосвітський салон. Ця тендітність задовольнялася волосяницею, бо грубий її дотик постійно нагадував сестрі Сімпліції про небо та про бога. Відзначимо особливо одну деталь. Відмінною рисою сестри Сімпліції, наголосом її доброчесності було те, що вона ніколи не брехала, ніколи, заради якоїсь користі або безцільно, не вимовила й слова неправди і казала саму лиш святу істину. Завдяки цій непохитній правдивості вона майже вславилася в своїй конгрегації. Про сестру Сімпліцію пише абат Сікар у своєму листі до глухонімого Масьє. Хоч які будемо ми щирі та чисті, а на сумлінні кожного з нас є тріщинка нехай маленької, невинної брехні. Сестра Сімпліція не мала жодної такої тріщинки. Маленька брехня, брехня невинна... хіба ж така існує? Брехати - це абсолютне зло. Брехати мало - неможливо. Той, хто каже неправду, каже її всю. Брехня - це лик сатани. Сатана має два імени: він зветься Сатаною і Брехнею. Ось як вона думала. А діяла вона так, як і думала. Звідси й та ясна білість, про яку ми говорили; ясність, промені якої осявали навіть губи та очі сестри Сімпліції. Ясна була її посмішка; ясний був її погляд. На шибці її сумління не було ані павутиння, ані порошинки. Вступаючи в орден Сен-Венсана де Поль, вона з наміром обрала собі ім’я Сімпліції. Свята Сімпліція Сіцілїйська, як відомо, вважала за краще, щоб їй відірвали обидві груди, ніж назвати місцем свого народження Сегесту замість Сіракуз, хоч ця брехня і врятувала б їй життя. Така патронеса підходила до цієї душі.

Вступаючи до ордену, сестра Сімпліція мала дві вади, яких вона потім потроху позбулася: вона любила ласощі і любила одержувати листи. Читала вона тільки молитовник, надрукований великими літерами латинською мовою. Латинської мови вона не розуміла, а молитовник розуміла.

Благочестива дівчина прив’язалась до Фантіни, відчуваючи, імовірно, в ній приховану доброчесність, і доглядала її з майже винятковою дбайливістю.

Пан Мадлен одвів сестру Сімпліцію вбік і доручив Фантіну її піклуванню зовсім особливим тоном, про який сестра згадала тільки згодом.

Відійшовши від сестри, він наблизився до Фантіни.

Появи пана Мадлена Фантіна щодня чекала так, як дожидають проміння тепла та радості.

- Я живу лише тоді, коли пан мер тут,- казала вона сестрам.

У той день її сильно трусила пропасниця. Але як тільки вона побачила пана Мадлена, то зараз же спитала його:

- А Козета?

- Приїде незабаром,- посміхаючись, відповів він.

Пан Мадлен поводився з Фантіною, як завжди. Тільки, на велику її радість, пробув у неї, замість півгодини, цілу годину. Він багато разів просив усіх, щоб хворій нічого не бракувало. Помітили, що обличчя його на якийсь момент похмурніло, але потім довідались, що то лікар сказав йому пошепки: «Їй швидко гіршає».

Потім пан Мадлен повернувся до мерії, і конторник бачив, що він уважно вивчає карту шляхів Франції, яка висіла у нього в кабінеті. Олівцем, на клаптику паперу, він записав кілька цифр.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ЗАВБАЧЛИВІСТЬ СКОФЛЕРА

З мерії він пішов на кінець міста до фламандця Скофлера, який давав у найми коней і «кабріолети на бажання».

Найкоротша путь до цього Скофлера була через мало відвідувану вулицю, де жив священик парафії, до якої належав пан Мадлен. Кюре той, переказували, був достойна, поважана людина і завжди давав добрі поради. В той час, коли пан Мадлен підійшов до його будинку, на вулиці був усього один прохожий, який спостеріг таке: мер, проминувши спочатку будинок священика, зупинився, якийсь час нерухомо стояв на одному місці, потім повернувся назад, підійшов до хвіртки кюре, де висів залізний молоток. Він рвучким жестом схопився за молоток і підняв його, потім зупинився знову, немов замислившись, і через кілька секунд, замість того, щоб стукнути молотком, обережно опустив його на місце й пішов далі дещо прискореною ходою.

Скофлера пан Мадлен застав удома за лагодженням збруї.

- Чи є у вас добрий кінь, пане Скофлер? - спитав він.

- Всі мої коні добрі, пане мер,- відповів фламандець.- Що розумієте ви під словом «добрий кінь»?

- Я розумію коня, який може пробігти двадцять льє за один день.

- Чорт! - вигукнув фламандець.- Двадцять льє?

- Так.

- Запряжений у кабріолет?

- Так.

- А скільки часу відпочиватиме він після поїздки?

- Він мусить, у разі потреби, на другий же день вирушити назад.

- Щоб одбути повторну подорож?

- Так.

- Чорт візьми! Це, значить, двадцять льє?

Пан Мадлен вийняв з кишені папір, де раніше написав олівцем кілька цифр. Цифри він показав фламандцеві. То були 5, 6 і 8 ½.

- Ось бачите,- сказав пан Мадлен.- Разом дев’ятнадцять з половиною, майже - двадцять льє.

- Справу вашу, пане мер,- мовив фламандець,- улаштовано. У мене є білий кінь. Ви, певне, бачили його не раз. Він - з Булонне. Кінь - огонь. Спочатку з нього хотіли зробити верхову тварину. Так куди! Він ставав диба, скидав усіх на землю. Думали, що в нього є якась вада, і не знали, що робити з ним. Я купив його. Запряг у кабріолет. Цього саме він і хотів, пане. Він - слухняний, мов овечка, а бігає, мов вітер. Просто не треба було сідати йому на спину. Йому не до серця бути верховою твариною. У кожного своя амбіція. Везти екіпаж - прошу; везти людину верхи - нізащо. Так, імовірно, говорить він до себе.

- І він пробіжить цю відстань?

- Ваші двадцять льє? Весь час риссю й менше ніж за вісім годин. Але за певних умов.

- Скажіть, яких.

- Поперше, на половині дороги ви дасте йому перепочити годину. Він поїсть, і поки буде їсти, коло нього стоятимуть, щоб слуги заїзду не крали в нього вівса. Я спостеріг, що по заїздах овес більше випивають слуги, ніж їдять коні.

- Коло нього стоятимуть.

- Подруге... кабріолет той для пана мера?

- Так.

- Пан мер уміє правити?

- Вмію.

- Так ось: пан мер їхатиме сам і без багажу, щоб не переобтяжувати коня.

- Згода.

- Але, їдучи сам і не беручи нікого з собою, пан мер повинен буде сам доглянути коня, поки він з’їсть овес.

- Правильно.

- Я візьму по тридцять франків за день, рахуючи й дні стоянки, коли кінь буде в стайні. Ні ліара менше; і годування коня коштом пана мера.

Пан Мадлен вийняв з кишені три наполеондори й поклав їх на стіл

- Ось за два дні вперед.

- Почетверте, для подібної поїздки кабріолет - надто важкий і втомить тварину. Панові меру доведеться задовольнитися маленьким тільбюрі,¹⁷¹ яке є в мене.

- Я згоден і на це.

- Воно легке, але відкрите.

- Мені то байдуже.

- А пан мер зважив, що тепер зима?

Пан Мадлен не відповів.

- Що на дворі холодно?

Пан Мадлен промовчав.

- Що може падати дощ? - продовжував Скофлер.

Пан Мадлен підвів голову і сказав:

- Тільбюрі і кінь о пів на п’яту завтра вранці стоятимуть перед моїм під’їздом.

- Стоятимуть, пане мер,- відповів Скофлер і, скребучи нігтем пляму на дерев’яному столі, промовив байдужим тоном, що його фламандці так уміло поєднують з своєю хитрістю.- Але ось що спало мені зараз на думку: пан мер не сказав мені, куди він їде. Куди ви збираєтесь, пане мер?

Власне, про це він думав з самого початку розмови, тільки чомусь, невідомо для нього самого, не насмілювався поставити такого питання.

- А передні ноги у вашого коня добрі? - спитав пан Мадлен.

- Добрі, пане мер. Ви трохи стримуйте його на спусках. А спусків на тому шляху багато?

- Не забудьте ж бути біля мого під’їзду рівно пів на п’яту,- відповів пан Мадлен і вийшов.

Фламандець залишився «пошитим у дурні», як казав згодом він сам.

Не минуло, проте, і трьох хвилин, як двері відчинилися знову. То був пан мер.

Він мав такий самий безстрашній і водночас заклопотаний вигляд.

- Пане Скофлер,- мовив він,- у яку суму оцінюєте ви коня з тільбюрі, що їх я наймаю у вас?

- Хіба пан мер хоче купити їх?

- Ні; але я хотів би забезпечити вас на всякий випадок. По моєму поверненні ви повернете мені гроші. Отож, у скільки оцінюєте ви коня і кабріолет?

- В п’ятсот франків, пане мер.

- Ось вони.

Пан Мадлен поклав на стіл банковий білет, вийшов і на цей раз не повернувся більше.

Скофлер страшенно шкодував, що не заправив тисячі франків. А втім, кінь разом з тільбюрі коштували сто екю.

Фламандець покликав свою дружину й розповів їй усю історію. Куди може їхати пан мер? Вони почали радитись.

- Він їде до Парижа,- сказала жінка.

- Не думаю,- відповів чоловік.

Пап Мадлен забув на каміні папірець з написаними ним цифрами. Фламандець узяв його і став розглядати.

- П’ять, шість, вісім з половиною. Це повинно означати відстань між поштовими станціями,- звернувся він до дружини.- А! Знайшов.

- Ну?

- П’ять льє звідси до Гедена; шість від Гедена до Сен-Поля; вісім з половиною від Сен-Поля до Арраса. Він їде до Арраса.

Пан Мадлен тим часом ішов додому.

Повертаючись від Скофлера, він вибрав найдовший шлях, так неначе двері будинку священика спокушали його і він хотів їх уникнути. Вдома він піднявся до себе в кімнату й зачинився там, але в цьому не було нічого дивного, бо пан Мадлен любив лягати спати рано. Правда, воротарка фабрики, яка водночас була й єдиною служницею пана мера, спостерігла, що світло в себе він погасив пів на дев’яту, і сказала про це касирові, коли той прийшов додому, додавши:

- Хіба пан мер хворий? Вигляд у нього, по-моєму, якийсь чудний.

Цей касир жив у кімнаті, що була якраз під спальнею пана Мадлена. Він не звернув жодної уваги на слова воротарки, ліг і заснув. Близько півночі він раптом прокинувся: крізь сон йому почувся якийсь шум над головою. Касир прислухався. То були кроки, неначе хтось ходив по кімнаті вгорі. Він прислухався й упізнав ходу пана Мадлена. Це здивувало його, бо звичайно, поки пан Мадлен не вставав, у кімнаті його бувало тихо. За хвилину касир почув звук, що нагадував шум шафи, яку відчиняють і зачиняють знову. Потім пересунули якісь меблі, стало тихо, і знову залунали кроки. Касир сів на ліжку, зовсім прокинувшись, озирнувся навколо і через шибку побачив на мурі навпроти червонуватий відбиток освітленого вікна. Судячи з напрямку променів, воно могло бути тільки вікном кімнати пана Мадлена. Відблиски його тремтіли так, ніби їх кидала не свічка, а вогонь у каміні. Тінь від віконної рами не вимальовувалась на мурі, а це доводило, що вікно стояло розчинене навстіж. Розчинене в такий холод вікно вражало. Касир заснув. Через годину чи дві він прокинувся знову. Ті самі кроки, повільні та рівномірні, все ще лунали над його головою.

На мурі вимальовувався той самий відбиток, тільки тепер він був блідий і не полуменів так сильно, а мерехтів, як відблиск лампи чи свічки. Вікно все ще стояло відчинене.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
БУРЯ ПІД ЧЕРЕПОМ

Читач, певно, догадався, що пан Мадлен - ніхто інший, як Жан Вальжан.

Ми зазирнули вже раз у глибини його сумління. Настав момент глянути туди знову. Робимо це ми не без трепету та хвилювання. Нема нічого жахливішого за подібне споглядання. Ніде розумове око не знаходить більш сліпучих вражень, більшого мороку, як у душі людини. Нема для нього нічого страшнішого, нічого складнішого, нічого таємничішого і нічого більш безкрайого. Видовище, величніше за море,- це небо. Видовище, величніше за небо,- це глибина душі людської.

Створити поему людської совісті - нехай совісті єдиної лише людини, нехай совісті найостаннішого з людей - означало б стопити в одну - найвищу і остаточну - всі епопеї. Совість - це хаос химер,¹⁷² прагнень і спроб, горно мрій, вертеп думок, яких люди самі соромляться, демонське збіговище софізмів,¹⁷³ бойовище пристрастей. Проникніть у певний час крізь мертвотно бліде обличчя людської істоти, що міркує, і зазирніть усередину, зазирніть у цю душу, зазирніть у цю темряву. Там, під зовнішнім мовчанням, відбуваються бої велетнів, як у Гомера, там - сутички драконів з гідрами,¹⁷⁴ сила привидів, як у Мільтона, духи, як у Данте.¹⁷⁵ Похмура річ - цей безкрай, що його носить у собі кожна людина і що з ним вона у відчаї порівнює бажання свого мозку та вчинки свого життя.

Одного дня Алігьєрі натрапив на лиховісні двері, перед якими він завагався. Ось і перед нами двері, що на порозі їх ми вагаємось. Увійдемо все ж таки.

До того, що читач знає про Жана Вальжана після його зустрічі з Малим Жерве, нам залишається додати дуже мало. Починаючи від того моменту, він, бачили ми, став зовсім іншою людиною. Він став тим, що хотів зробити з нього єпіскоп. Це було більше ніж перетворення; це було преображення.

Йому пощастило зникнути з очей. Він продав срібний посуд єпіскопа, залишивши собі тільки два свічники на спогад; пробираючись від міста до міста, пройшов усю Францію; дійшов до Монтрейля, де йому спала на думку ідея, про яку ми говорили; здійснив те, про що ми розповіли; став невловимим та недоступним і оселився у Монтрейлі, щасливий тим, що сумління дорікає йому за минуле і що остання половина його існування спокутує першу; зажив мирним, спокійним, повним надії життям. Клопотали його лише думки: приховати своє ім’я і пожертвувати своїм життям; уникнути людей і повернутись до бога.

Ці дві думки так щільно були зв’язані в його свідомості, що утворювали одну єдину. Обидві вони були однаково владні та всепоглинальні й керували найдрібнішими його вчинками. Здебільшого вони узгоджено регулювали його поведінку: спрямовували його в тінь, робили поблажливим і простим. Інші поради були однакові. А втім, виникав іноді конфлікт і між ними. У таких випадках, як згадує читач, той, кого вся Монтрейльська округа звала паном Мадленом, не вагаючись, приносив першу в жертву другій: свою безпечність своїй доброчесності. Отож, всупереч усякій обережності та розважливості, він зберіг свічники єпіскопа, носив траур по ньому, окликав та розпитував кожного прохожого маленького савояра, збирав у Фавроллі відомості про свою родину і врятував життя старому Фошлеванові, не зважаючи на підозрілі натяки Жавера. За прикладом усіх мудрих, святих та праведних людей він, здавалося, думав, що перший його обов’язок - дбати про інших, а не про себе.

Треба, правда, сказати, подібні випадки йому ще не траплялися. Дві ідеї, що керували нещасною людиною, про муки якої ми розповідаємо, ніколи не вели серйозної боротьби між собою. Він невиразно, але глибоко, відчув це після перших же слів, які вимовив Жавер, увіходячи в кабінет до нього. Почувши ім’я, поховане ним так глибоко, він остовпів. Зловісна незвичайність його долі неначе сп’янила його; хоч і остовпілий, він відчув у собі трепет, що буває перед великими потрясіннями, і він схилився, як дуб перед бурею, як солдат перед атакою. Він відчув, як над головою його зібрались хмари, повні блискавок та грому. Коли він слухав Жавера, перше, що спало йому на думку, було зараз же піти, побігти, викрити себе, витягти з в’язниці Шанматьє й сісти на його місце самому. Почуття це було гостре та болісне, як розріз по живому тілу. Потім воно пройшло, і він сказав до себе: «Побачимо! Побачимо!» Він приглушив у собі цей перший благородний порив і відступив перед героїзмом.

Безсумнівно, прекрасно було б, якби після святих слів єпіскопа, після стількох років каяття та самозречення, в розпалі так чудово розпочатого покутування - ця людина, навіть у таких жахливих умовах, ні на мить не завагалася б і тією ж ходою продовжувала йти до безодні, в глибині якої було небо. Це було б прекрасно, але так не сталося. Ми повинні точно розповісти про все, що відбулося в цій душі, і можемо говорити лише те, що в дійсності робилося там. Насамперед гору в ньому взяв інстинкт самоохорони. Він поквапливо впорядкував свої думки, поборов свої почуття, зважив на присутність Жавера - цю велику небезпеку, з твердістю переляканої людини відстрочив усяке вирішення, змусив себе забути те, що мав зробити, і знову зібрав спокій, як боєць підбирає свій щит.

Решту дня він провів у такому настрої - з ураганом усередині, глибоко спокійний зовні. Він ужив тільки, сказати б, «охоронних заходів». В його мозку все було неясне і все мішалося. Замішання це було таке велике, що жодна думка не мала виразної форми. Про себе сам він міг сказати лише одне: що він зазнав великого удару. Як і завжди, він пішов до скорботного ложа Фантіни і з інстинкту добрості продовжив час свого перебування коло неї, сказавши собі, що саме так треба робити, і доручивши її особливому доглядові сестер - на випадок, якби йому довелося відлучитись. Він невиразно відчував, що йому доведеться, мабуть, поїхати в Аррас і, зовсім не вирішивши ще цієї поїздки, сказав собі, що, бувши абсолютно поза підозрою, він вільно може бути свідком того, що там діятиметься; отож, він замовив Скофлерові тільбюрі, щоб бути готовому до всього.

Пообідав він з достатнім апетитом.

Повернувшись до себе в кімнату, він замислився.

Він обміркував становище, і воно здалося йому нечуваним. Нечуваним настільки, що посеред своїх міркувань, під впливом якогось майже нез’ясовного імпульсу, він підвівся з стільця й замкнув двері. Він боявся, щоб у кімнату не ввійшло щось ще. Він барикадувався проти можливого.

Через хвилинку він загасив світло. Воно перешкоджало йому.

Йому здавалось, що його можуть побачити.

Хто?

Але те, що він хотів виставити за двері, ввійшло. Те, що він хотів осліпити, дивилось на нього. Його сумління.

Його сумління, тобто - бог.

Правда, перший момент він обманув себе ілюзією: його охопило почуття безпечності та самотності. Замкнувши двері, він уважав себе неприступним; погасивши свічку, почував себе невидимим. Тоді він опанував себе. Він поклав лікті на стіл, сперся головою на долоні й заходився думати в темряві.

- Що зі мною? - Чи не марю я? - Що мені сказали? - Чи й дійсно я бачив того Жавера, і він говорив так зі мною? - Ким може бути цей Шанматьє? - Він, значить, схожий на мене? - Чи можливо це? - І подумати тільки, що вчора ще я був такий спокійний і далекий від усіх підозр.- А що робив я цієї пори вчора? - Що, власне, це за пригода? - Як вона розв’яжеться? - Що робити?

Ось як він мучився. Його мозок не міг уже затримувати думки; вони бігли, мов хвилі, і, щоб зупинити їх, він стискував собі руками чоло.

Із замішання, яке бентежило його волю та розум і з якого він намагався зробити хоч якийсь висновок, випливала сама млосна тривога.

Голова у нього горіла. Він підійшов до вікна й розчинив його навстіж. На небі не було зірок. Він знову сів до столу.

Так минула перша година.

А втім, неясні спочатку лінії почали набувати поволі виразності, оформлювались у його свідомості, і він з точністю реальності міг уже бачити, хоч і не все становище в цілому, але деякі деталі. Насамперед він визнав, що, не зважаючи на всю серйозність та критичність цього становища, він був цілковитим господарем його.

Свідомість цього тільки збільшила його замішання.

Незалежно від суворої, побожної мети, до якої були спрямовані його вчинки, все, що він робив досі, було лише ямою, яку він рив, щоб закопати в ній своє ім’я. В години самозаглиблення, в безсонні ночі - найбільше боявся він почути це ім’я. Він казав собі, що для нього то буде кінець усьому; що в той день, коли це ім’я пролунає знову, воно знищить усе його нове життя і - хто знає? - може, навіть нову його душу. Він здригався, навіть думаючи про це. Звичайно, якби в такий момент хтось сказав йому, що прийде час, коли це ім’я забренить в його ушах, коли це страшне світло, створене, щоб розвіяти таємницю, в яку він кутався, раптом блисне над його головою, і що це ім’я не загрожуватиме йому, а тільки ще більше згустить морок навколо нього; що ця розідрана запона тільки збільшить таємницю; що цей землетрус тільки зміцнить побудоване ним; що цей неймовірний випадок матиме єдиним результатом, якщо він схоче того, закріплення та вияснення його становища, і що після того, як він буде зведений з привидом Жана Вальжана, милий, достойний буржуа пан Мадлен вийде ще поважнішим та ще мирнішим,- якби хтось сказав йому таке, то він лише похитав би головою й вважав би ці слова за безумство. І що ж? Саме це тільки но сталося, все це нагромадження неможливого було фактом, і бог дозволив, щоб ці безумні речі стали речами реальними.

Думки його продовжували вияснюватись. Він дедалі більше усвідомлював своє становище.

Йому здавалось, ніби він щойно прокинувся від сну і в мороку весь тремтячи й даремно задкуючи, стоїть над безоднею і посувається туди. Він ясно бачив у темряві незнайомого чужинця, якого доля вважала за нього й штовхала в провалля замість нього. Щоб ця безодня закрилася, хтось мусив упасти в неї - той або той.

Йому залишалось тільки чекати.

Тепер розвиднилося зовсім, і він признався собі ось у чому: місце його на галерах було порожнім; хоч що б він робив, а воно чекало його, чекало весь час; пограбування Малого Жерве тягло його туди, а порожнє місце дожидатиме його, доки він опиниться там, і це - неминуче. Потім він сказав собі, що тепер у нього є заступник; що ця сумна доля судилась якомусь Шанматьє, що репрезентований на каторзі особою того Шанматьє він присутній і серед суспільства під ім’ям пана Мадлена; і що тепер йому нема вже чого боятись, аби він не перешкоджав людям навалити на Шанматьє той камінь ганьби, який, подібно до гробового каменя, падає один лише раз і ніколи не підводиться більше. Все це було так дивно та дико, що він відчув якийсь невимовний душевний порух, якого ніхто не відчуває більше ніж два чи три рази в житті - якусь конвульсію совісті, що зворушує в серці всі сумніви й складається з іронії радості та відчаю і що її можна було б назвати вибухом унутрішнього сміху.

Він похапцем знову засвітив свічку.

- Е! - сказав він.- Чого ж це я боюсь? Над чим маю замислюватись? Я - врятований. Все скінчено. Минуле моє могло просмикнутись у моє життя через єдині лиш прочинені двері. Тепер ці двері замуровані. Замуровані назавжди. Цей Жавер, який так довго непокоїв мене; цей страшний інстинкт, який, здавалося - ні, справді, чорт візьми! - розгадав мене і скрізь мене переслідував; цей огидний мисливський пес, що завжди робив стійку на мене,- тепер він кинув мене, збився з сліду й зайнявся іншим. Тепер він задоволений і дасть мені спокій, бо впіймав свого Жана Вальжана. Хто знає? Можливо, він схоче навіть покинути наше місто. І в усьому цьому я не брав жодної участі. Я тут ні при чому. Яке ж, зрештою, тут нещастя? Хто побачить мене, подумає, ніби мене спіткала якась катастрофа; слово честі! Кінець кінцем, якщо комусь і буде погано, то в усякому разі не з моєї вини. Все це зробило провидіння. Очевидно, воно хоче цього. Чи маю я право розладнувати влаштоване ним? Чого мені треба? У що збираюсь я вплутатись? Це мене не стосується. Як? Я ще й не вдоволений? То чого ж мені треба? Мета, якої я прагну стільки років, мрія моїх ночей, предмет моїх молитов, безпека,- досягнуті. Цього хоче бог. Мені нема чого виступати проти волі божої. А чому бог хоче цього? Бо він хоче, щоб я продовжував розпочате, щоб робив добро, щоб я став колись великим і підбадьорливим прикладом, щоб було, нарешті, хоч трохи щастя в покуті, яку я завдав собі, і в доброчесності, до якої я повернувся. Їй-богу, я не розумію, чому мені стало страшно зайти до цього симпатичного кюре, розповісти йому все, мов сповідачеві, і попросити в нього поради. Очевидно, те саме сказав би мені й він. Вирішено! Хай буде, як буде! Віддамось на волю божу!

Так говорив він у глибинах свого сумління, нахилившися над власного своєю, сказати б, безоднею. Він устав з стільця й почав ходити по кімнаті.

- Годі вже! - мовив він до себе.- Не будьмо більше думати про це. Вирішено! - Але жодної радості він не відчував.

Навпаки.

Перешкодити думці повертатись до якоїсь ідеї не можна, як не можна перешкодити морю повертати до берега. Для моряка перше зветься припливом, для винної людини друге зветься муками сумління. Бог збурює душу, мов океан.

Через кілька секунд він проти своєї волі знову розпочав цей невеселий діалог, де він сам і говорив, і слухав, кажучи те, про що волів би мовчати, слухаючи те, чого не хотів би чути, доступаючись перед таємничою силою, що казала йому: «Думай!», так само як дві тисячі років тому казала «іди!» іншому засудженому.

Перше ніж продовжувати і бажаючи, щоб нас зрозуміли повнотою, зробимо одне необхідне зауваження.

Людина, безперечно, розмовляє сама з собою... Нема мислящої істоти, яка не зазнала б цього на собі. Можна сказати навіть, що слово ніколи не буває величнішою таємницею, ніж тоді, коли воно звернене до самої людини, переходить від думки до сумління, а від сумління знову повертається до думки. Саме в такому значенні й треба розуміти часто вживані в цьому розділі слова «сказав», «скрикнув». Людина каже до себе, людина розмовляє з собою, людина скрикує, не порушуючи зовнішньої мовчанки. Відбувається галаслива розмова, у нас говорить усе, крім рота. Реальності душі, хоч їх і не можна намацати або побачити,- все ж таки не перестають бути реальностями.

Отож, він спитав себе, в якому становищі він тепер опинився. Він спитав у себе про те «вирішення». Він признався собі самому, що все ухвалене його розумом - потворне, що покладатись на долю або на бога - просто жахлива річ. Дозволити здійснитись цій помилці долі та людей, не перешкодити їй, своїм мовчанням брати самому в цьому участь, нічого не робити... та це ж значить робити все! То була остання міра лицемірної підлоти. То був злочин мерзенний, низький, облудний, огидний, потворний.

Уперше за вісім років відчув нещасний гіркоту поганого помислу та поганого вчинку.

І він з огидою виплюнув її.

Він продовжував допитувати себе. Він строго спитав себе, що розуміє під словами: «Моя мета досягнена». Він визнав перед самим собою, що й справді в його житті була мета. Але яка? Приховувати своє ім’я? Обманювати поліцію? Невже все зроблене ним він робив для такої дрібниці? Хіба не мав він іншої мети - великої, справжньої? Врятувати свою душу, а не свою особу. Знову стати чесним і добрим. Бути праведним. Хіба не цього одного хотів він; хіба не це наказував йому єпіскоп? Зачинити двері перед своїм минулим? Але він же не зачиняв їх, великий боже! Він знову відчиняв їх, роблячи підлий вчинок. Він же знову ставав злодієм і найогиднішим з злодіїв. Він крав у іншого його існування, його життя, його спокій, його місце під сонцем. Він ставав убивцею. Він убивав, убивав морально нещасну людину, завдавав їй жахливої смерті живцем, цієї смерті серед білого дня, що її звуть каторгою.- Навпаки: віддати себе правосуддю, врятувати людину, якій загрожує така страшна помилка, знову прийняти своє і’мя, знову, з почуттям виконаного обов’язку, стати каторжником Жаном Вальжаном - ось таким способом він і справді завершив би своє воскресіння і назавжди зачинив би двері до пекла, з якого вийшов. Потрапити туди - означало б вийти звідти насправді. І так і треба зробити. Він не зробив нічого, якщо не зробить цього. Все життя його було ні до чого, все покутування його пропадало марно, і йому залишалось тільки спитати: навіщо? Він відчував єпіскопа біля себе; відчував його присутність, тим сильніше, що в дійсності той помер. Він відчував, що єпіскоп пильно дивиться на нього, що віднині мер Мадлен з усіма своїми чеснотами здавався йому огидний, а галерник Жан Вальжан був для нього чистим і прекрасним. Що люди бачили лише машкару на ньому, а єпіскоп бачив його обличчя. Що люди бачили його життя, а єпіскоп бачив його совість. Це була найбільша жертва, найболісніша перемога, останній крок на межі. Але зробити його було треба. Гірка доля! Стати святим для бога він може тільки тоді, як знову стане негідником для людей.

- Ну, що ж, пристаньмо на це! - сказав він.- Виконаємо наш обов’язок. Врятуємо цю людину.

Він, сам того не помічаючи, вимовив останні слова вголос.

Він узяв свої бухгалтерські книжки, перевірив їх, привів у них усе в порядок. Потім він кинув у вогонь пачку боргових зобов’язань кількох дрібних комерсантів, що були в скрутному становищі; написав листа, запечатав його, і якби хто був тоді в кімнаті, то прочитав би, що на конверті він написав: «Панові Лафіту, банкірові. Вулиця Артуа, Париж».

З писемного стола він дістав бумажник, де лежали кілька банкових білетів і паспорт, який був потрібний йому цього року для виборів.

Бачачи, з якою серйозною замисленістю робив він усе це, ніхто не міг би уявити собі те, що відбувалося в його душі. Тільки іноді його губи ворушилися. Іншим разом він підводив голову й утеплював погляд в якусь точку на стіні, немов саме в ній було те, що він хотів з’ясувати для себе.

Закінчивши листа до пана Лафіта, він поклав його собі в кишеню разом з бумажником і почав знову ходити по кімнаті.

Думка його не збочувала. Він і тепер виразно бачив свій обов’язок, написаний променистими літерами, що палали перед його очима й переміщувались водночас з його поглядом: «Іди! Назови себе! Викрий себе!»

Він бачив також, немов вони прибирали ясних форм і рухалися перед його очима - обидві ідеї, що досі були подвійним правилом у його житті: ховати своє ім’я і освячувати свою душу. Вони вперше здались йому абсолютно відмінними, і він бачив різницю між ними. Він вважав, що одна з цих була безумовно добра, тоді як друга могла стати й поганою. Що одна була самозреченням, а друга - себелюбством; що одна казала «мій ближній», а друга казала «я»; що одна походила з світла, а друга походила з темряви.

Вони боролися в ньому, і він бачив цю боротьбу. В міру того, як він думав, вони збільшувались перед його розумовими очима, набували колосальних розмірів, і йому здавалось, ніби він бачить, як усередині його, в тому безкраї, про який ми говорили, серед сполохів світла й темряви, борються богиня з велетнем.

Його охоплював жах, але йому здавалось, що добра думка візьме гору.

Він почував, що підходить до другого вирішного моменту в своєму сумлінні і в своїй долі. Що перший етап його життя був позначений єпіскопом, а цей Шанматьє позначував другий. Після великої кризи велике випробовання.

Тим часом пропасниця, на мить угамувавшись, поволі поверталася знову. Тисячі думок промайнули в його голові, але всі вони продовжували зміцнювати його рішення.

Був момент, коли він сказав собі, що, може, бере цю справу занадто близько до серця; що Шанматьє, зрештою,- людина малоцікава; що він усе ж таки вкрав.

Але на це він сам і відповів.

- Якщо він і справді вкрав кілька яблук, то за це дістане місяць тюрми. До галер звідси ще далеко. Та й хто знає: чи вкрав він? Чи це доведене? На ньому тяжить ім’я Жана Вальжана, і докази здаються їм непотрібними. Хіба не завжди діють так прокурори? Вважають чоловіка за злодія, бо знають, що він - каторжник.

Потім йому спало на думку, що, коли він викаже на себе, то, може, суд зважить на героїзм його вчинку, на його чесне семирічне життя та на зроблене їм для краю і помилує його.

Але така гадка швидко зникла, і він гірко всміхнувся, подумавши, що крадіжка сорока су в Малого Жерве робила з нього рецидивіста, що ця справа неодмінно вирине і що, за буквою закону, він мусить бути засуджений на довічну примусову працю.

Він відігнав усі ілюзії, ще більше відірвався від землі й почав шукати трохи в іншому місці. Він сказав собі, що йому треба виконати свій обов’язок; що, виконавши його, він, мабуть, буде щасливіший, ніж був би, ухилившись від нього; що якби він покинув усе напризволяще, якби він залишився в Монтрейлі,- то й пошана до нього, і його добра слава, і його добрі вчинки, і його милосердя, і багатство, і популярність, і доброчесність були б заправлені злочинством; і який же вигляд матимуть тоді всі ці святі речі, зв’язані з такою гидотою? Зате, якщо він пожертвує собою, то й каторга, і ганебний стовп, і нашийник, і зелений ковпак, і безперестанна робота, і безжальне презирство матимуть домішку якоїсь небесної ідеї.

Нарешті, він сказав собі, що так йому судилося, що така вже його доля, що він не має права перешкоджати здійсненню замисленого вгорі, що в усякому разі йому дається на вибір: або зовнішня чеснотливість і внутрішня гидота, або внутрішня святість і зовнішня ганьба.

Обмірковуючи стільки трагічних питань, він не втрачав відваги, але мозок його втомлювався. Він мимохіть почав думати про інші, незначні речі.

У виски йому стукала кров. Він усе ще ходив по кімнаті. Спочатку на церкві, а потім на міській ратуші пробило північ. Він полічив удари обох дзигарів і порівняв звуки їх, згадавши при цій нагоді, що кілька днів тому в крамниці у одного торговця залізом бачив старий дзвін, який продавався і на якому було написане «Антуан Альбен у Роменвілі».

Йому було холодно. Він розпалив камін. Зачинити вікно йому й на думку не спало.

Він знову заціпенів. Йому довелося зробити досить велике зусилля, пригадуючи, про що він думав перед тим, як пробило північ.

Нарешті це йому вдалося.

- Ага! - промовив він.- Я вирішив виказати на себе.

Потім він зненацька згадав Фантіну.

- Ну,- сказав він,- а що ж буде з цією жінкою?

Тут настала нова криза.

Раптом з’явившися в його думках, Фантіна уявлялась йому променем несподіваного світла. Йому здавалось, ніби все навколо прибрало іншого вигляду, і він закричав:

- Але ж досі я брав на увагу тільки себе! Я дбав лише про мої вигоди! Мені слід мовчати або викрити себе; приховати мою особу або врятувати мою душу, бути гідним зневаги й поважаним урядовцем або підлим і чесним каторжником. І це - я, завжди я, тільки я! Боже мій, та все ж це - егоізм! Це - різні форми егоїзму, але це егоізм. Чи думав я хоч трохи про інших? Перший святий обов’язок - це думати про інших. Роздивимось і поміркуємо. Якщо мене викреслити, вилучити, забути про мене - що станеться з усім цим? Якщо я викажу на себе, мене заберуть, Шанматьє того звільнять, мене пошлють на галери. Добре. А потім? Що робитиметься тут? Ага, тут! Тут - цілий край, ціле місто, фабрики, промисловість, робітники, чоловіки, жінки, діти, старі діди, бідні люди. Я створив усе це. Я даю жити всьому цьому. Скрізь, де курить димар, то я поклав жаринки в пічку і м’ясо в казан. Я дав добробут, викликав рух, створив кредит. Передо мною тут не було нічого. Я підняв, оживив, надихнув, запліднив, збагатив цілий край і дав йому стимул дожиття. Не буде мене - не буде душі. Я усуваюся - все вмирає.

А ця жінка, яка стільки страждала, яка й падаючи зберегла стільки гідності, якій я, сам того не бажаючи, завдав стільки нещастя! А дитина, яку я збирався розшукати й обіцяв повернути її матері! Хіба не завинив я чогось і цій жінці і хіба не можу я виправити вчинене їй зло? Що станеться, коли я зникну? Мати помре, дитину занедбають. Ось що буде, якщо я викажу на себе. А як не викажу? Подивимось, що буде, як не викажу?

Поставивши собі це питання, він зупинився й хвилинку яку тремтів та вагався. Але хвилинка ця тривала недовго, і він спокійно відповів собі:

Правда, той чоловік піде на галери. Але чорт з ним! Він же вкрав. Даремно кажу я собі, що він не крав: він таки вкрав. Я залишаюся тут і продовжую свою справу. За десять років я зароблю десять мільйонів і роздам їх у цьому краю. У мене особисто не залишиться нічого; але що мені з того? Все це я роблю не для себе. Добробут усіх зростає; промисловість розвивається, кількість фабрик та заводів збільшується. Родини - сотні, тисячі родин - живуть щасливо. Край залюднюється. Там, де були самі ферми, виникають міста; там, де не було нічого, виникають ферми. Злидні зникають, а разом із злиднями зникають розпуста, проституція, злодійство, вбивства, всі пороки, всі злочинства. Ця бідолашна мати виховує свою дитину. І весь край - багатий і чесний. Я був просто божевільний, вигадував нісенітниці. Чого це збирався я виказувати на себе? Справді, треба бути обережним і не поспішати ні в чому. Ото! Тому що мені закортіло повеличатись та поблагородничати - зрештою, звичайна мелодрама... Тому що я думав тільки про себе, про себе самого... Для того, щоб позбавити кари - мабуть, надмірної, але по суті справедливої - якогось злодія і, очевидно, негідника, нехай гине цілий край! Нехай пропадає в госпіталі нещасна жінка! Нехай помре на вулиці бідолашна дівчинка! Мов ті пси. Але це ж огидно! І мати не побачиться навіть з своєю дитиною! А дівчинка майже не знатиме матері! І все це через того старого злодія, що вкрав яблука і, напевне, заслужив галери; як не за це, так за щось інше. Гарна совість, яка врятовує винного й приносить у жертву невинних; врятовує старого волоцюгу, що й жити йому залишається, може, кілька років і що на каторзі ночуватиме себе не більш нещасним, ніж у своїй халупі, і занапащає натомість ціле населення: матерів, жінок, дітей! Нещасна маленька Козета, яка крім мене не має в світі нікого і тепер, безсумнівно, посинівши з холоду, сидить десь у хижці в тих Тенардьє! От іще каналії ті Тенардьє! І я не виконаю моїх обов’язків щодо всіх цих бідолах! І піду викажу на себе! І вчиню таку нісенітницю! Візьмемо найгірше. Уявимо, що я зробив поганий вчинок і що моє сумління дорікатиме колись мені за нього. Але ж приймати заради ближнього ці докори, які тяжать тільки на мені, визнавати свою провину, яка неславить тільки мою душу,- оце і є самозречення, оце і є доброчесність.

Він устав і знову почав ходити. На цей раз йому здавалось, що він задоволений.

Брильянти знаходять лише в темних глибинах землі. Істини знаходять лише в глибинах думки. Йому здавалось, що, спустившися в ці глибини й навпомацки та довгий час поблукавши серед найбільшого мороку, він знайшов нарешті один з тих брильянтів, одну з тих істин, держить її в руці, дивиться на неї, а вона засліплює його.

- Так,- подумав він.- Це те, що треба. Я на вірному шляху. Я знайшов розгадку. Треба ж нарешті триматися чогось одного. Я вже вирішив. Хай буде, як буде. Не будемо вагатися і не будемо відступати. Це - в інтересах усіх, а не в моїх. Я - Мадлен; Мадленом я залишаюся. Горе тому, хто - Жан Вальжан! Це вже не я. Я не знаю більше цієї людини, не знаю, що воно таке, і якщо тепер виявиться, що хтось є Жан Вальжан, то нехай він виплутується сам. Мене воно не обходить. Це фатальне ім’я носиться в мороку, і якщо воно зупиниться та впаде на чиюсь голову, тим гірше для неї.

Він глянув на себе в маленьке дзеркало на каміні й сказав:

- Он яке полегшення дало мені остаточне вирішення. У мене тепер зовсім інший вигляд.

Він зробив ще кілька кроків і раптом зупинився.

- Ну! - мовив він.- Неможна вагатися ні перед якими висновками з прийнятого рішення. Є ще нитки, що зв’язують мене з Жаном Вальжаном. Треба обірвати їх. Навіть у цій кімнаті є предмети, що могли б мене обвинуватити; є німі речі, що могли б стати за свідків. Значить, все це повинно зникнути.

Він вийняв гаманець з кишені, відкрив його і взяв звідти ключик.

Цей ключик він всунув у замок в стіні, щілина якого була ледве видна на темному фоні малюнка шпалерів, що вкривали стіну. Відкрився тайник - шафа, влаштована біля каміна. В цьому тайничку лежало саме лахміття: синя полотняна блуза, старі штани, старий ранець і груба тернова палиця з залізними наконечниками на обох кінцях. Хто бачив Жана Вальжана, коли він у жовтні 1815 року проходив через Дінь, той легко впізнав би у цьому частину тодішнього його нужденного костюма.

Він зберіг їх, як зберіг і срібні свічники, щоб вони завжди нагадували йому відправну точку в його житті. Тільки те, що походило з каторги, він ховав, а свічники, що їх дав йому єпіскоп, тримав так, що всі могли їх бачити.

Він озирнувся на двері, немов боявся, що вони відчиняться, не зважаючи на засув, раптовим різким рухом схопив усі ці речі - лахміття, ранець, палицю, не глянувши навіть на те, що так побожно і з такою небезпекою для себе переховував стільки років, і жбурнув їх у вогонь.

Потім він зачинив стінну шафу і з обережності, віднині непотрібної, бо шафа була порожня, сховав дверцята її за важкими меблями, присунувши їх туди.

Через кілька хвилин кімнату і мур навпроти освітлив червоний, тремтячий відблиск жаркого вогню. Все палало. Тернова палиця тріщала і кидала іскри аж до середини кімнати.

Ранець горів з усім гидким дрантям усередині його, з нього раптом вискочила якась річ, що блищала в попелі. Нахилившися, легко було впізнати в ній срібну монету. Безсумнівно, вкрадені в маленького савояра сорок су.

Але він не дивився на вогонь і тим же кроком ходив по кімнаті.

Раптом погляд його впав на два срібні свічники, що невиразне виблискували на каміні.

- Ага! - подумав він.- У них є ще Жан Вальжан. Треба знищити й це.

Він узяв свічники.

У каміні було досить вогню, щоб швидко стопити їх у безформну, невпізнанну масу.

Він нахилився до каміна і якусь мить грівся коло нього.

Йому справді було добре.

- Як гарно і тепло! - промовив він.

Одним з свічників він перегріб у каміні.

Ще хвилина - і обоє вони були вже у вогні.

В цей момент йому почулось, ніби якийсь голос кричить усе редині його:

- Жан Вальжан! Жан Вальжан!

Волосся його полізло вгору; він скидався на людину, яка прислухається до чогось страшного.

- Ага, правильно! Кінчай! - казав голос.- Завершуй те, що розпочав! Знищи ці свічники! Знищи цей спогад! Забудь єпіскопа! Забудь усе! Занапасти того Шанматьє! Добре! Аплодуй собі! Значить, згода, вирішено! Ось - людина, старий, який не знає, чого від нього хочуть; який, може, нічого й не зробив; невинний, що всі нещастя його походять від твого імени, над яким твоє ім’я тяжить, мов злочин. Його візьмуть за тебе, засудять, і вік скінчить свої дні в презирстві і в жасі. Це добре. А ти будь чесним. Залишайся паном мером, залишайся поважаним і вшанованим, збагачуй місто, годуй його жителів, виховуй сиріт, живи щасливим, доброчесним та любимим, а тим часом, поки ти сяятимеш та розкошуватимеш життям, хтось у червоній куртці носитиме твоє зганьблене ім’я і волочитиме на каторзі твої кайдани. О, це й справді добре влаштовано! А, нещасний!

З чола його лився піт. Він безтямно дивився на свічники. Але той, хто говорив у ньому, не скінчив ще. Голос продовжував:

- Жан Вальжан! Навколо тебе лунатимуть багато голосів. Вони говоритимуть голосно, вони благословлятимуть тебе, а один, якого ніхто не буде чути, проклинатиме тебе з мороку. І слухай, мерзотнику! Всі ці благословення не дійдуть до тебе, і до бога дійде лише те прокляття.

Цей голос, спочатку слабкий, що йшов з найтемніших глибин його сумління, поступово міцнішав, ставав жахливим, і він чув уже його біля самого вуха. Йому здавалось, ніби він вийшов з нього і тепер говорить зовні. Останні слова почулися так виразно що він з якимось жахом оглянув кімнату.

- Чи є тут хто? - розгублено запитав він уголос і з сміхом, що скидався на сміх ідіота, відповів: - Ну та й дурень же я. Тут не може бути нікого.

Але хтось там був. Тільки він не належав до тих, кого можна бачити людським оком.

Він поставив свічники на камін і знову почав ходити по кімнаті рівномірним важким кроком, який розбудив касира, що спав унизу.

Це ходіння давало йому полегшення і водночас одурманювало його. В найскрутніші моменти ходиш іноді для того, щоб спитати поради в речей, які зустрічаєш на своєму шляху. Через кілька секунд він розгубився знову.

З однаковим жахом відступав він тепер перед обома, одна по одній прийнятими ухвалами. Обидві думки, що керували ним, здавались йому однаково згубними. Що за фатальність! Що за зустріч з тим Шанматьє, якого вважають за нього! Загинути саме через те, що провидіння, здавалось спочатку, посилало для його порятунку.

Був момент, коли він прозирнув у майбутнє. Виказати на себе, великий боже! Віддати себе! Він з безмежним одчаєм подумав про все те, що йому доведеться кинути; про все те, до чого він повинен буде повернутися. Доведеться, значить, сказати прощай цьому існуванню, такому милому, такому чистому, такому променистому, цій повазі від усіх, пошані, волі. Він не гулятиме більше в полі, не почує більше співів жайворонка в травні, не подаватиме більше милостині малим дітям. Він не відчуватиме більше насолоди від звернених до нього поглядів подяки та любові. Він покине цей збудований ним будинок, цю маленьку кімнатку. В ту хвилину все здавалось йому чарівним. Він не читатиме більше цих книжок, не писатиме на цьому непофарбованому столику. Стара воротарка, єдина його служниця, не принесе вже йому ранком його кофе. Боже, боже! А натомість - каторга, нашийник, червона куртка, кайдани на ногах, втома, карцер, нари, всі ці знані вже жахи! У його віці; після того, ким він був раніше! Якби ще був він молодий! Але вислухувати такому старому, як кожен каже тобі «ти», зазнавати трусів від сторожів, діставати удари палицею від доглядачів! Носити підковані черевики на голих ногах! Щоранку й щовечора підставляти ногу під молоток дозорця, що оглядає кайдани! Зносити цікавість сторонніх, яким казатимуть: «Це той - славетний Жан Вальжан, який був мером у Монтрейлі!» Ввечері, спітнілому, пригніченому втомою, з зеленим ковпаком над очима, спарованому з товаришем, підійматися під ударами батога сержанта по драбині плавучої тюрми! О, який жах! Доля, виходить, може бути злою, як мисляща істота, і стати безжальною, як серце людське.

І він увесь час натикався на пекучу дилему, що опанувала його мозок: залишитися в раю й стати там демоном або ж повер нутись до пекла й стати там ангелом.

Що робити, великий боже! Що його робити?

Шквал, з якого він вийшов з такими труднощами, знову починав лютувати в ньому. Думки його знову почали плутатись. Вони стали набувати притупленості та машинальності, властивих розпачеві. Ім’я Роменвіля безперестанно згадувалося йому разом з двома віршами з почутої ним колись пісні. Він згадав, що Ро- менвіль - це невеличкий гай біля Парижа, куди закохані молоді люди ходять у квітні збирати лілії.

Він володів своїми ногами так само погано, як і думками та почуттями. Він ступав, неначе мала дитина, якій дозволили ходити самій.

В певні моменти, борячись з утомою, він силкувався опанувати свій розум. Він намагався, в останній раз і остаточно, поставити перед собою задачу, розв’язання якої виснажувало його. Чи треба виказати на себе? Чи треба мовчати? Він не бачив виразного розв’язання. Неясні контури думок, накреслені його роздумуваннями, мерехтіли й розвіювалися димом один по одному. Він відчував тільки, що хоч на якому рішенні зупиниться, а щось у ньому - неодмінно і неминуче - мусить умерти; що й праворуч, і ліворуч від нього - могила, що він переживає агонію або свого щастя, або своєї доброчесності.

Але вагання знову повернулися. Він з самого початку не зробив уперед і кроку.

Так билася в тузі ця нещасна душа. За тисячу вісімсот років перед цим невдахою таємна істота, в якій утілилась вся святість і всі муки людства, так само довго, серед розгойдуваних лютим вітром безмірності олив, відсувала від себе страшну чашу, що з’явилася перед нею в глибинах усіяного зорями неба, овіяна темрявою та переповнена мороком.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
ЯКИХ ФОРМ НАБИРАЄ СТРАЖДАННЯ ПІД ЧАС СНУ

Пробило третю годину ранку, коли, походивши так п’ять годин майже без упину, він упав на стілець, заснув і побачив сон.

Як і більшість снів, цей сон мав спільного з його становищем лише те, що теж був смутний та болісний, але на нього він справив враження. Той кошмар вплинув на нього так, що згодом він власноручно записав його на одному з клаптів паперу, які лишилися після нього. Ми вважаємо за потрібне дослівно навести його тут.

Та хоч який був той сон, а опис цієї ночі був би неповним, якби ми оминули його. Це - журна пригода хворої душі.

Ось той запис. На конверті ми знаходимо такий рядок: «Сон, що його я бачив цієї ночі».

«Я був у полі. Велике, похмуре поле, де нема ні травинки. Здавалось, то не був ні день, ні ніч.

Я гуляв з братом, братом з часів мого дитинства; з тим братом, про якого, мушу признатись, я ніколи не думаю і якого майже не пам’ятаю.

Ми розмовляли й зустрічали прохожих. Ми говорили про одну колишню нашу сусідку, яка жила в квартирі, що виходила на вулицю, і завжди працювала при відчиненому вікні. Розмовляючи, ми відчули холод від цього відчиненого вікна.

У полі не було жодного дерева.

Ми побачили чоловіка, який проїхав повз нас. Він був зовсім голий, кольору попелу, і сидів верхи на коні землистого кольору. Чоловік не мав волосся. Видно було його череп з венами на ньому. В руці він тримав паличку, гнучку, мов виноградна лозина, і важку, немов залізо. Цей вершник проїхав, не мовивши ні слова до нас.

- Ходім лощиною,- сказав мій брат.

У лощині тій не було ані кущика, ані клаптика моху. Все мало землистий колір, навіть небо. Через кілька кроків я перестав діставати відповіді на мої слова. Брата, я помітив, уже не було зі мною.

Я побачив село і зайшов у нього. Мені подумалось, що це мусить бути Роменвіль (чому Роменвіль?)¹⁷⁶

Перша вулиця, в яку я вступив, була безлюдна. Я вийшов на другу. На перехресті, спираючись на мур, стояв якийсь чоловік.

- Що це за країна? Де я? - спитав я.

Чоловік не відповів. Побачивши відчинені двері одного будинку, я ввійшов туди.

У першій кімнаті не було нікого. Я ввійшов у другу. За дверима цієї кімнати стояв, спираючись на стіну, якийсь чоловік.

- Чий це будинок? Де я? - спитав я в нього.

Чоловік не відповів.

При будинку був сад. Я вийшов з дому й пішов у сад. В саду не було нікого. За першим деревом стояв, побачив я, якийсь чоловік.

- Що це за сад? Де я? - звернувся я й до нього.

Чоловік не відповів.

Я почав блукати по цьому селищу й помітив, що то було місто. Всі вулиці були безлюдні, всі двері відчинені. Жодна жива істота не проходила по вулицях, не ходила в кімнатах, не про- гулювалася в садах. Але за кожним виступом у стіні, за кожними дверима, за кожним деревом стояв чоловік і мовчав. Тільки враз не можна було бачити більше ніж одного. Ці люди, коли я проходив, дивились на мене.

Я вийшов з міста й став бродити по полях.

Через кілька часу я озирнувся назад і побачив за собою цілу юрбу. Я впізнав усіх чоловіків, яких бачив у місті. У них були чудні голови. Вони, здавалось мені, не поспішали, але йшли швидше за мене. Ідучи, вони не знімали ніякого шуму. За хвилинку юрба наздогнала й оточила мене. Обличчя в них були землястого кольору.

І перший, що його я побачив і запитав, увійшовши до міста, сказав мені:

- Куди ви йдете? Хіба ви не знаєте, що ви давно вже мертвий?

Я відкрив рот відповісти і помітив, що біля мене не було нікого».

Він прокинувся. Він замерз. Холодний, як буває вранці, вітер повертав на завісах одчинені й досі віконні рами. Вогонь у каміні погас. Свічка догорала. Було ще зовсім темно.

Він устав і підійшов до вікна. На небі, як і перед тим, не було зір.

З вікна було видно двір при будинку і вулицю. Сухий, лункий звук на бруку змусив його спустити очі.

Внизу він побачив дві червоні зірки; промені від них якось дивно подовжувались і скорочувались у сутіні.

Думка його й досі ще наполовину плавала в тумані сну, і він подумав:

- Ото чудно! Зір на небі нема. Тепер вони на землі.

Тим часом думки його проясніли. Нові звуки, подібні до перших, остаточно розбудили його. Він придивився й переконався, що ті зорі - ліхтарі екіпажа. При світлі від них він спромігся розглянути й форму екіпажа. То було тільбюрі, запряжене маленьким білим коником. Шум, який він чув, було цокання копит но бруку.

- Що воно за екіпаж? - спитав він у себе.- Хто приїхав так рано?

В цей момент хтось постукав у двері його кімнати.

Він здригнувся з голови до ніг і страшним голосом закричав:

- Хто там?

- Я, пане мер,- відповів хтось.

Він упізнав голос старої воротарки, своєї служниці.

- Ну, так у чому справа?

- Тепер п’ята година ранку, пане мер.

- Ну?

- Це кабріолет, пане мер.

- Який кабріолет?

- Тільбюрі.

- Яке тільбюрі?

- Хіба пан мер не замовив тільбюрі?

- Ні.

- А кучер каже, що приїхав по пана мера.

- Який кучер?

- Кучер пана Скофлера.

- Пана Скофлера?

Почувши це ім’я, він здригнувся так, немов перед ним спалахнула блискавка.

- Ага! Вірно! - сказав він.- Пана Скофлера.

Якби стара жінка могла бачити його, вона злякалась би.

Запала досить довга мовчанка. Він безтямно дивився на полум’я свічки, відривав від гнота гарячий віск і крутив його між пальцями. Стара чекала і нарешті наважилась піднести голос:

- Що маю я відповісти, пане мер?

- Скажіть, що я зараз зійду вниз.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
ПАЛИЧЧЯ В КОЛЕСА

Поштове сполучення між Аррасом і Монтрейлем підтримували годі ще маленькі поштові карети часів імперії.¹⁷⁷ Ці поштові карети являли собою вкриті всередині рудуватою шкірою двоколісні кабріолети на стоячих ресорах і мали лише два місця - одне для поштальйона, друге для пасажира. На колесах були довгі маточини, які бачиш і тепер на дорогах Німеччини, щоб тримати на певній відстані інші екіпажі. Скриня для кореспонденції - величезний довгастий ящик - містилася ззаду кабріолета і становила єдине ціле з ним. Скриня була пофарбована в чорне, а кабріолет у жовте.

Ці екіпажі, зовсім не схожі на теперішні, були якісь незграбні та горбаті, і коли вони десь на обрії дерлися вгору, то здавалось, ніби то комахи, що звуться, здається, термітами, волочать за короткою грудкою довгу задню частину тіла. Але ходили вони дуже швидко. Поштова карета, яка виїздила з Арраса щоночі о першій годині, після прибуття паризької пошти, бувала в Монтрейлі ще перед п’ятою годиною ранку.

Тієї ночі карета, що спускалась до Монтрейля Геденським шляхом, зачепилась, в’їжджаючи в місто, на повороті якоїсь вулиці, за маленьке запряжене білим конем тільбюрі, яке їхало в протилежному напрямку і де сиділа одна лиш людина - закутаний у плащ чоловік. Колесо тільбюрі зазнало чималого вдару. Поштальйон закричав, щоб чоловік той зупинився, але подорожній не послухав і крупною риссю їхав далі.

- Ось людина, яка дуже поспішає,- сказав поштальйон.

Людина, яка поспішала, був той, кого ми тільки но бачили в запеклій боротьбі з собою, і хто, безперечно, був гідний жалю.

Куди він їхав? Цього він не міг би сказати. Чому поспішав? Він не знав. Він їхав навмання, просто вперед. Куди? Безсумнівно, в Аррас, але, може, і в якесь інше місце він їхав би так само. Іноді він почував це і здригався. Він заглиблювався в цю ніч, не-мов у якусь безодню. Щось штовхало його вперед; щось притягало його. Про те, що відбувалося в ньому, ніхто не зможе розповісти, але всі зрозуміють це. Хто, хоча б раз в своєму житті, не вступав у темну печеру невідомого?

А втім, він нічого не вирішив, не прийняв жодного рішення, ні на чому не зупинився, нічого не зробив. Жодне з вирішень його совісті не було остаточним. Більше ніж будьколи він був у такому ж душевному стані, як і в перші моменти.

Чому їхав він до Арраса?

Він повторював собі те, що казав уже, замовляючи кабріолет у Скофлера: що, незалежно від наслідків, не пошкодило б бачити все це на власні очі й судити про становище самому... що це буде навіть розважливо, і що треба знати, як ітиме справа... що, не поглянувши самому та не зваживши обставин, не можна приймати жодної ухвали... що здаля все здається перебільшеним проти дійсності... що, коли він побачить того Шанматьє, якогось негідника, його сумління, імовірно, не протестуватиме, що той іде на каторгу замість нього... що, хоч там і будуть і Жавер, і Бреве, і Шенідьє, і Кошпайль - колишні каторжники, які знали колись його, але вони, напевне, його не впізнають... де там!.. що Жаверові тепер це й на думку не спаде... що всі передбачення та здогадки зосереджені на тому Шанматьє, а впертішого від передбачень та здогадок нема нічого... що становище його, справді, скрутне, але він вийде з скрути... що, зрештою, хоч яка сумна, але його доля в руках у нього самого... що він її господар. І він чіплявся за цю думку.

На споді душі, коли вже казати все, він волів би не їхати до Арраса.

А проте, їхав.

Обмірковуючи все це, він підбатожував коня, який біг рівною, впевненою риссю, роблячи по два з половиною льє на годину.

В міру того, як кабріолет посувався вперед, він почував, як в ньому щось відступає.

На світанку він був у чистому полі. Монтрейль залишився досить далеко позаду. Він дивився, як ширшає горизонт; він дивився, не бачачи, на холодні контури зимового світанку, що проходили перед його очима. Ранок, як і вечір, має свої власні привиди. Він не бачив їх, але через якесь, майже фізичне, прозирання ці чорні силуети дерев та горбів навіювали якусь зловісність та похмурість на його збурену душу.

Проїздячи повз один з тих будинків, які іноді зустрічаються край дороги, він кожен раз казав собі: «А там же є люди, що сплять іще».

Рись коня, бубонці на збруї, колеса знімали легенький, монотонний шум. Ці звуки здаються чарівними, коли настрій у людини веселий, і тужливими, коли людина сумна.

Був білий день, коли він приїхав до Гедена. Він зупинився перед заїздом, щоб дати коневі перепочити і нагодувати його вівсом. Кінь, як казав Скофлер, був тієї дрібної булонської породи, що візднячаєтьея великою головою, великим черевом, не досить довгою шиєю, але має широкі груди, широкі крижі, сухі та тонкі ноги й тверду ходу. Ця порода - некрасива, зате міцна та здорова. Чудова тварина пробігла за дві години п’ять льє, а на крижах її не було й краплі поту.

Він не злазив з тільбюрі. Конюх, який приносив овес, раптом нахилився й заходився розглядати ліве колесо екіпажа.

- А ви далеко їдете? - спитав він.

- Що? - відповів занурений у свої думки Мадлен.

- Ви здалека?

- За п’ять льє звідси.

- Ага!

- Чому кажете ви: ага?

Конюх нахилився знову, трохи помовчав, дивлячись на колесо, а потім випростався і пояснив:

- А тому, що це колесо, зробивши, можливо, п’ять льє, напевно не проїде більше й чверти льє.

Мадлен вистрибнув з тільбюрі.

- Що кажете ви, мій друже?

- Кажу, що ви просто дивом якимсь проїхали п’ять льє і не впали разом з конем у якусь придорожну канаву. Та гляньте но самі.

Колесо, дійсно, було дуже пошкоджене. Поштова карета, вдаривши його, вибила дві спиці й зовсім розхитала гайку на маточині.

- Чи є тут каретник, мій друже? - спитав він.

- Звичайно, пане.

- Зробіть мені послугу привести його сюди.

- Та він поруч. Гей, Бургаяр!

Бургаяр, каретник, стояв на порозі свого будинку. Він підійшов оглянути колесо й скривив гримасу, як хірург, що дивиться на зламану ногу.

- Чи можете ви зараз же полагодити це колесо?

- Можу, пане.

- Коли зможу я вирушити?

- Завтра.

- Завтра!

- Тут на цілий день роботи. Ви хіба поспішаєте?

- Дуже. Я мушу виїхати не пізніше, як за годину.

- Це неможливо, пане.

- Я заплачу, скільки схочете.

- Неможливо.

- Ну, то за дві години.

- Ні, сьогодні неможливо. Треба ж поставити дві нові спиці та маточину. Ви не зможете виїхати до завтра.

- Моя справа не може дожидати до завтра. А що, коли замість того, щоб лагодити колесо, замінити його новим?

- Тобто?

- Ви ж - каретник?

- Безсумнівно, пане.

- Хіба нема у вас колеса, щоб продати його мені? Тоді я міг би вирушити зараз же.

Запасного колеса?

- Авжеж.

- У мене нема готового колеса для вашого кабріолета. Колеса роблять парами. Підшукати до пари важко.

- Тоді продайте мені пару коліс.

- Не всяке колесо підходить до кожної осі, пане.

- А ви спробуйте.

- Марна річ, пане. Я можу продати колеса тільки для воза. Ми живемо в глушині.

- А чи не знайдеться у вас кабріолета напрокат?

Каретник з першого ж погляду побачив, що тільбюрі - прокатне. Він знизав плечима.

- Здорово доглядаєте ви дані вам напрокат екіпажі. Якби й знайшлось, то я не віддав би його вам.

- Ну, то продайте.

- Нема.

- Як! Навіть бідки? Я - людина, як бачите, невибаглива.

- Ми живемо в глушині. У мене є, правда, стара коляска, дана на схов одним буржуа з міста, який ніколи не користається нею. Чому не міг би я дати її вам напрокат? Тільки буржуа той не повинен бачити вас у ній. А потім - це ж коляска, і до неї потрібна пара коней.

- Я найму двоє поштових коней.

- А куди ви їдете, пане?

- В Аррас.

- І хочете прибути туди сьогодні?

- Авжеж.

- Найнявши поштових коней?

- Чому ні?

- А чи не було б для вас однаково приїхати туди завтра о четвертій ранку?

- Ні, звичайно.

- Ось, бачте, коли брати поштових коней, то треба вам сказати... Паспорт при вас?

- При мені.

- Ну, так наймаючи поштових коней, ви раніш як завтра до Арраса не доїдете. У нас - не поштовий тракт. Поштові станції забезпечені погано: коні тепер у полі. Починається пора оранки, потрібні міцні запряжки, коней беруть звідусюди; і з пошти так само. На кожній станції ви чекатимете принаймні три або чотири години. І до того ж їхатимете ходою. По дорозі багато косогорів.

- Тоді я поїду верхи. Розпряжіть кабріолет. Мені ж продадуть сідло десь у вашому краю?

- Безсумнівно. Тільки ж чи ходить ваш кінь під сідлом?

- Правда ваша. Я й забув, що не ходить.

- Тоді...

- Але я ж, напевне, знайду у вашому містечку коня?

- Коня, який враз приставив би вас до Арраса?

- Так.

- Таких коней у наших місцевостях нема. Насамперед, ви мусили б купити його, бо вас не знають. Але ні покупного коня, ні найняти ви не знайдете тут ні за п’ятсот, ні за тисячу франків.

- Що ж його робити?

- Як чесна людина кажу: найкраще буде, коли я полагоджу вам колесо, а ви відстрочите вашу поїздку до завтра.

- Завтра буде пізно.

- Чорт!

- А поштова карета до Арраса? Коли вона проходить?

- Завтра вночі. Обидві карети бувають тут уночі: і на Аррас, і з Арраса.

- Невже ж вам потрібний цілий день, щоб полагодити колесо?

- Цілий день, та ще й не короткий.

- Поставивши двох робітників?

- Поставивши навіть десять.

- А коли перев’язати спиці мотузками?

- Спиці ще можна, а маточину не перев’яжеш. До того ж і обід у поганому стані.

- А в місті ніхто не дає напрокат екіпажів?

- Ні.

- І нема іншого каретника?

- Ні,- разом відповіли каретник з конюхом, заперечливо хитаючи головою.

Пан Мадлен відчув безмежну радість.

Очевидно, в його справу втручалося провидіння. Це воно розламало колесо тільбюрі й затримало його в дорозі. Але він не подався на цей перший виклик. Він докладав усіх можливих зусиль, щоб продовжувати свою поїздку. Він сумлінно й дріб’язково вичерпав усі заходи. Він не відступав ні перед порою року, ні перед утомою, ні перед витратами. Дорікати собі він не мав за що. Якщо він не поїде далі, то це вже його не обходитиме. Це - не його провина. Совість його тут ні при чому; це - воля провидіння.

Він звів дух. Він дихнув вільно й на повні груди вперше після візиту Жавера. Йому здавалось, що залізна рука, яка ось уже два- дцять годин стискувала йому серце, пустила його.

Йому здалось, що тепер бог на його боці і що він доводить це.

Він сказав собі, що зробив усе, що міг, і що тепер йому залишається тільки спокійно повернутися назад.

Якби розмова його з каретником відбувалася в кімнаті заїзду, то свідків її не було б, ніхто б її не чув, все на цьому й скінчилось би, і нам не довелося б розповідати про жодну з подій, про які зараз читач довідається. Але розмова відбувалась на вулиці. Кожна бесіда на вулиці неминуче збирає гурток. Завжди знайдуться люди, що прагнуть видовищ. Поки він розпитував каретника, коло них зупинилися кілька прохожих. Послухавши кілька хвилин, якийсь хлопець, що на нього ніхто не звертав уваги, відокремився від купки цікавих і побіг кудись.

У той момент, коли наш мандрівник, після щойно описаних нами міркувань, приймав рішення їхати назад, хлопець той повернувся. Якась стара жінка супроводила його.

- Пане,- мовила жінка,- мій хлопець сказав мені, що ви хочете найняти кабріолет?

Ці звичайні слова, сказані старою жінкою, яку привела дитина, викликали в нього холодний піт. Йому здалось, що залізна рука, яка пустила його, знову з’явилася в мороку позаду, готова схопити його.

- Я й справді шукаю кабріолета, добра жінко,- відповів він.

І поспішив додати:

- Але тут його нема.

- Ні, є,- заперечила жінка.

- Де це? - спитав каретник.

- У мене,- сказала жінка.

Він затремтів. Фатальна рука знову схопила його.

Під повіткою старої дійсно стояло щось подібне до вербової бідки. У справу втрутилися тепер каретник з конюхом, засмучені тим, що подорожній вислизає з їхніх рук.

- Це,- казали вони,- препогана фура... стоїть просто на осях; правда, лавки підвішені на ременях... всередині її заливає дощем... колеса взялися іржею... проїде вона не набагато далі, ніж тільбюрі... справжня чортопхайка... панові не слід було б їхати нею...- і так далі.

Все це була правда, але та фура, та чортопхайка, та штука мала два колеса й могла їхати до Арраса.

Він заплатив, скільки з нього заправили, залишив каретникові лагодити тільбюрі, щоб узяти його, коли буде їхати назад, наказав запрягти в бідку білого коня, сів на неї й поїхав у розпочату вранці путь.

У той момент, коли бідка рушала з місця, він признався собі, що тільки но з певною радістю думав, що не поїде вже туди. Він трохи розгнівано проаналізував цю радість і визнав її за безглузду. Чому радіти, повертаючи назад? Адже він їде з доброї волі. Ніхто його не силує.

І, звичайно, не станеться нічого, чого не хотів би він сам.

Виїздячи з Гедена, він почув голос, який кричав йому: «Стійте! Стійте!» Він зупинив бідку рвучким рухом, де були гарячковість і конвульсійність, схожі на надію.

То був той хлопець.

- Це я дістав вам бідку, пане,- сказав він.

- Ну?

- А вн нічого мені не дали.

Він, що давав усім і з такою охотою, визнав цю претензію за надмірну і майже гидотну.

- А! Це ти, негіднику? - відповів він.- Ти не дістанеш нічого.

Він підбатожив коня і поїхав крупною риссю.

У Гедені він змарнував багато часу і хотів тепер надолужити втрату. Коник був добрий і біг за двох, але стояв місяць лютий, падав дощ, шлях був поганий. А потім це було вже не тільбюрі, а незграбна й дуже важка бідка. Крім того - дорога йшла вгору.

Від Гедена до Сен-Поля він їхав щось із чотири години. За чотири години п’ять льє.

У Сен-Полі він розпріг коня біля першого, який трапився, заїзду і наказав одвести його до стайні. Додержуючи даної Скофле- рові обіцянки, він не відходив від ясел, поки кінь їв. Мадлен думав про щось сумне та невиразне.

У стайню зайшла дружина власника заїзду.

- Пан хіба не хоче поснідати?

- А й правда ваша,- відповів він.- У мене навіть добрий апетит.

Він пішов слідом за жінкою, в якої була свіжа, вдоволена фізіономія. Вона провела його до низенької зали, де на столах замість скатертин лежала клейонка.

- Тільки швидше,- попередив він,- мені треба їхати далі. Я не маю часу.

Огрядна служниця, фламандка, поспішила поставити йому прибор. На цю дівчину він дивився з почуттям якогось блаженства.

- Ось чим воно пояснюється,- думав він.- Я ще не їв.

Йому подали сніданок. Він накинувся на хліб, відкусив шматок, потім поклав його на стіл і не доторкнувся до нього більше.

За сусіднім стелем сидів якийсь візник.

- Чому в них такий гіркий хліб? - звернувся Мадлен до нього.

Візник був німець і не зрозумів.

Мадлен повернувся до коня в стайні.

Через годину він покинув Сен-Поль і поїхав на Тенк, від якого до Арраса було лише п’ять льє.

Що робив він дорогою? Про що думав? Як і вранці, він дивився на дерева, стріхи, оброблені поля, повз які проїздив, і стежив за тим, як зникають пейзажі, міняючись на кожному повороті шляху. Таке споглядання іноді задовольняє душу і дозволяє майже не думати. Востаннє бачити тисячі речей - що є сумнішого та глибшого? Подорожувати - це народжуватись і помирати щохвилини. Може, в найдальших закутках свого розуму він проводив паралель між цими мінливими горизонтами і існуванням людським. Все в житті безперестанно тікає від нас. Темне перемішується з ясним. Після сполоху світла - затемнення. Дивишся, поспішаєш, простягаєш руку схопити те, що пробігає; кожна подія - це поворот на дорозі; і раптом бачиш, що ти - старий. Відчуваєш неначе поштовх, все - чорне; відрізняєш тільки темні двері; похмурий кінь життя, що віз тебе, зупиняється, і бачиш, як хтось туманний і незнайомий розпрягає його в мороку.

Сутеніло, коли діти, що виходили з школи, дивились на подорожнього, який в’їздив до Тенка. Правда, дні тієї пори року короткі. У Тенку він не зупинився. Коли він виїздив з села, робітник, що лагодив шосе, підвів голову й сказав:

- Оце так втомлений кінь!

І дійсно, бідна тварина йшла вже тільки ходою.

- Ви до Арраса їдете? - додав робітник.

- Так.

- Їдучи так, ви там рано не будете.

Мадлен зупинив коня й спитав:

- А скільки ще звідси до Арраса?

- Льє сім буде.

- Як? А в подорожнику зазначено тільки п’ять з чвертю.

- А то ви, значить, не знаєте, що дорога ремонтується? За чверть льє ви побачите, що її перегороджено. Далі їхати не можна.

- Ото!

- Зверніть ліворуч на шлях, що йде на Карансі, переїдете річку, а в Канблені візьмете праворуч; то дорога з Мон-Сент-Елуа до Арраса.

- Але вже темно, і я заблукаю.

- Ви не тутешній?

- Ні.

- А тут усе польова дорога. Дозволите дати вам пораду, пане? Ваш кінь утомився. Поверніть до Тенка. Там є гарний заїзд. Переночуйте в ньому. А завтра поїдете до Арраса.

- Я мушу бути там сьогодні ввечері.

- То інша річ. Тоді все ж таки їдьте до того заїзду і візьміть там коня на поміч. Конюх, що поїде з вами, покаже вам дорогу.

Він послухав поради робітника, повернув назад, а через півгодини знову проїздив тим самим місцем, тільки вже доброю риссю й на парі коней. Конюх, який іменував себе поштальйоном, сидів на полудрабку бідки.

А втім, пін почував, що запізнюється.

Стало зовсім темно.

Вони звернули на польову дорогу. Бідка падала з вибоїни у вибоїну.

- Їдь весь час риссю; дістанеш подвійну нагороду.

Від одного з поштовхів зламався орчик.

- От, пане, і орчик зламався,- сказав конюх.- Я не знаю вже, куди й припрягти мого коня. Їхати цією дорогою вночі дуже погано. Якби ви повернулись заночувати до Тенку, ми завтра рано вранці могли би бути в Аррасі.

- Чи нема в тебе трохи шворки та ножа? - спитав він.

- Є, пане.

Він зрізав гілку з дерева і зробив з неї орчик.

На це пішло ще двадцять хвилин; але далі вони поїхали галопом.

Рівнина лежала в мороку. Клуби низько навислого туману, короткі та чорні, повзли по горбах угору й одривалися від них, мов дим. Серед хмар виднілися білясті просвітки. Сильний вітер з моря знімав шум, немов хтось пересував меблі. Все навколо мало якийсь загрозливий вигляд. Скільки трепету буває в цих могутніх подихах ночі!

Його пронизував холод. Він не їв від учорашнього дня. Йому невиразно згадувалось колишнє нічне блукання в околицях Діня. Відтоді минуло вже вісім років, а здавалося, ніби було воно вчора.

На далекій дзвіниці пробив годинник.

- Котра це година? - спитав він у конюха.

- Сьома, пане. Ми будемо в Аррасі о восьмій. Нам залишилося не більше як три льє.

В цей момент, вперше за весь час, йому спало на думку таке - і він здивувався, що не подумав про це раніше: що, може, всі зусилля його марні; що він не знає, коли починається процес; що про це в усякому разі слід було довідатись; що смішно їхати так, не знаючи, чи буде з цього яка користь.

Потім він мислено зробив деякі розрахунки: що засідання суду з присяжними розпочинається звичайно о дев’ятій ранку; що, власне, ітиметься тільки про встановлення особистості; чотири-п’ять свідчень, і прокуророві з адвокатом говорити багато не доведеться; що він приїде, мабуть, коли все буде скінчено.

Поштальйон батожив коней. Вони переїхали річку й залишили позаду Мон-Сент-Елуа.

Темрява ставала дедалі глибшою.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
СЕСТРА СІМПЛІЦІЯ ПІДДАЄТЬСЯ ТЯЖКІЙ СПРОБІ

Зате Фантіна в цей самий час була щаслива.

Ніч вона провела дуже погано: страшний кашель, удвоє сильніша пропасниця, кошмари. Вранці, коли її відвідував лікар, вона марила. Лікар мав стривожений вигляд і просив, щоб його зараз же повідомили про приїзд пана Мадлена.

Увесь ранок вона була в похмурому настрої, мало говорила, загортала складки на простиралі і бурмотіла, обраховуючи якусь відстань. Очі її запали й уперто дивилися в одну й ту ж точку. Вони нібито майже погасли, але іноді загорались знову й блищали, неначе зорі. Коли наближається фатальна година, небесна ясність виповнює, здається, тих, кого покидає світло землі.

На запитання сестри Сімпліції, як вона почуває себе, Фантіна незмінно відповідала:

- Добре. Я хотіла б бачити пана Мадлена.

Кілька місяців тому, в момент утрати останньої своєї сором’язливості й своєї останньої радості, Фантіна була тінню себе самої. Тепер вона стала привидом. Фізична хвороба довершила роботу моральної. У цього двадцятип’ятирічного створіння все чоло було в зморшках, щоки запали, ніс загострився, зуби оголилися, обличчя набуло кольору свинцю, на шиї були видні кістки, ключиці випиналися, тіло висохло, шкіра стала землистою, біляве волосся росло вперемішку з сивим. Як неміч готує до старості!

Опівдні лікар прийшов знову. Він дав кілька розпоряджень, спитав, чи не був уже в лікарні пан мер, і похитав головою.

Пан Мадлен завжди відвідував хвору близько третьої години. Точність - це один з виявів добрості, і тому він був точним.

Щось о пів на третю Фантіна почала хвилюватися. Протягом двадцяти хвилин вона понад десять разів спитала в черниці:

- Котра година, сеструню?

Пробило третю. При третьому ударі Фантіна, що звичайно ледве мала сили поворухнутися, сіла на ліжку, конвульсійним жестом схрестила, немов обіймаючи щось, свої схудлі жовті руки, і черниця чула, як з її грудей вихопилось глибоке зітхання, що його спричиняє розпач. Потім Фантіна обернулась і подивилась на двері.

Ніхто не ввійшов; двері не розчинилися.

Так просиділа вона з чверть години, втупивши погляд у двері, нерухома й немов затримуючи подих. Сестра не насмілювалася заговорити з нею. На церкві пробило чверть на четверту. Голова Фантіни знову впала на подушку.

Вона не промовила ні слова й знову заходилась робити складки на простиралі.

Минуло півгодини, потім година. Ніхто не приходив. При кожному ударі дзигарів Фантіна підводилась, дивилась на двері й знову падала.

Чигати думки її можна було легко, але вона не вимовила жодного імени, не скаржилась, не обвинувачувала нікого. Вона тільки зловісно кашляла. Здавалось, на неї спускалося щось жахливе. Вона була бліда, як мрець, і губи в неї посиніли. Час від часу вона всміхалася.

Пробило п’яту. Сестра почула, як вона лагідно та тихо сказала:

- Марно не прийшов він сьогодні. Завтра ж я піду.

Сестра Сімпліція й сама дивувалася, чому пан Мадлен так запізнився.

А Фантіна розглядала запону на своєму ліжку. Вона нібито силкувалася пригадати щось і раптом заспівала ледве чутним голосом. Черниця прислухалася. Ось що співала Фантіна:

Прекрасних ми речей накупимо доволі,

Вздовж людних передмість гулявши цілі дні.

Волошки - голубі, троянд - рожевий колір,

Волошки голубі... Любов, ти рай мені!

Пречиста, вдягнена в шовкове покривало,

Гаптоване усе гірляндами квіток,

До пічки, де лежу, з’явилась і сказала:

«Просила ти маля - візьми ж, ось твій синок.

До міста хай пошлють і скажуть, щоб придбали

Тонкого полотна, наперсток та ниток».

Прекрасних ми речей накупимо доволі,

Вздовж людних передмість гулявши цілі дні.

О, богородице, колиску, де поклала

Сипка при пічці я, вберу в стрічки ясні.

Як небо кращу з зор мені б подарувало,

Воліла б я маля, що ти дала мені.

«Як бути з полотном, мадам, що ми придбали?»

«Зробіть білизну ви і сина одягніть».

Волошки - голубі, троянд рожевий колір,

Волошки голубі... Любов, ти рай мені!

«Помийте полотно». «Де?» - «Тут близенько річка.

Пошийте, але так, щоби не зіпсувать,

Ви з нього кофточку маляті та спідничку

Квітками хочу їх кругом погаптувать».

«Дитини більш нема, і пусто коло пічки».

«Так саван ви зробіть, щоб мати поховать».

Прекрасних ми речей накупимо доволі,

Вздовж людних передмість гулявши цілі дні.

Волошки - голубі, троянд рожевий колір.

Волошки голубі... Любов, ти рай мені!

То була старовинна колискова пісня, якою вона заколисувала колись свою маленьку Козету і про яку не згадувала вже п’ять років, відтоді як розлучилася з дочкою. Співала її Фантіна таким сумним голосом і на такий зворушливий мотив, що могла заплакати навіть черниця. І справді, звикла до важких сцен сестра відчула на своїх очах сльози.

Дзигарі пробили шосту. Фантіна нібито не чула. Вона, здавалось, не звертала уваги на те, що діялось навколо неї.

Сестра Сімпліція послала служницю спитати у воротарки, чи не приїхав пан мер та чи не збирається він до лікарні. Служниця повернулася через кілька хвилин.

Фантіна все ще лежала нерухомо і, здавалось, заглибилася в свої думки.

Служниця пошепки розповіла сестрі Сімпліції, що пан мер поїхав ще перед шостою годиною ранку, в маленькому тільбюрі, запряженому білим конем, поїхав, не зважаючи на холод, сам, навіть без кучера; куди він поїхав - невідомо, бо дехто нібито бачив, як він повертав на арраський шлях; а інші запевняють, що зустріли його на паризькій дорозі. Від’їжджаючи, він, як завжди, був дуже лагідний і сказав лиш воротарці, щоб його не чекали сьогодні.

Поки, повернувшись спиною до ліжка, жінки шушукались,- сестра розпитувала, а служниця відповідала,- Фантіна з властивою певним органічним хворобам гарячковою жвавістю, де вільні рухи здорової людини поєднуються з страшною худорлявістю мерця, стала на ліжку навколюшки, сперлася стуленими кулаками на його спинку і, просунувши голову в отвір запони, почала прислухатися. Раптом вона закричала:

- Ви розмовляєте про пана Мадлена. Чому говорите ви так тихо? Що він робить? Чому не приходить?

Голос її був такий грубий і хрипкий, що жінкам почувся голос чоловіка, і вони перелякано озирнулися.

- Відповідайте ж! - гукнула Фантіна.

- Воротарка сказала мені, що він, імовірно, не зможе прийти сьогодні,- промимрила служниця.

- Заспокойтеся, дитино моя, і ляжте,- сказала сестра.

Фантіна, не міняючи пози, владним і разом з тим розпачливим голосом вигукнула:

- Не зможе прийти? Чому це? Ви знаєте причину. Ви шептали про неї одна одній. Я хочу знати її.

- Скажіть, що він зайнятий у муніципальній раді,- шепнула служниця.

Сестра злегка почервоніла. Служниця ж пропонувала їй збрехати. З другого боку, вона розуміла, що сказати хворій правду значило б завдати їй важкого удару і що в становищі Фантіни це безсумнівно мало б серйозні наслідки. Але червоніла сестра недовго. Вона подивилась на хвору спокійним, журним поглядом і відповіла.

- Пан мер виїхав.

Фантіна випросталась і сіла навпочепки. Очі її заіскрили. Несказанна радість осяяла це страдальницьке лице.

- Виїхав! - скрикнула вона.- То він поїхав по Козету!

Потім вона простягла до неба руки, і все обличчя її стало невпізнанним. Вона тихо молилася, а помолившись, сказала:

- Сеструню, я хочу лягти знову, я робитиму все, що треба Щойно я була погана; простіть, що я говорила так голосно. Це дуже недобре - голосно говорити; я знаю, сеструню. А я, бачте, дуже рада. Бог такий ласкавий, пан Мадлен - такий ласкавий. Уявіть собі, вій поїхав до Монфермейля по мою Козету.

Вона лягла, допомогла черниці поправити подушку й поцілувала подарований сестрою Сімпліцією срібний хрестик, що був у неї, на шиї.

- А тепер, дитино моя,- сказала сестра,- спробуйте відпочити й не розмовляйте більше.

Фантіна своїми вологими руками взяла руку сестри, яку дуже турбував цей піт.

- Він сьогодні вранці поїхав до Парижа. Йому, власне, нема чого їхати через Париж. Монфермейль - трохи ліворуч, як їхати туди. Пригадуєте, як сказав він мені вчора, коли я говорила йому про Козету? «Скоро! Скоро!» Він просто хоче зробити мені сюрприз. Знаєте, він дав мені підписати листа, щоб забрати її від Тенардьє. Вони ж не заперечуватимуть, правда? Вони віддадуть Козету. Їм же заплачено. Влада не дозволить затримувати дитину, коли за неї сплачено. Не робіть мені знаків, щоб я мовчала, сеструню. Я - страшенно щаслива; я почуваю себе дуже добре; я вже зовсім не хвора; незабаром я побачу Козету; я навіть дуже хочу їсти. Вже майже п’ять років, як я її не бачила. Ви й не уявляєте собі, що воно таке - ці діти. А потім вона ж буде така хороша... ось побачите. Якби ви знали, які в неї гарненькі рожеві пальчики! Та й руки в неї будуть прекрасні. А коли вона мала тільки рік, у неї були смішні рученята. О, тепер вона повинна бути велика! Вона ж має вже сім років. Зовсім уже доросла. Я називаю її Козетою, але зветься вона Ефразі. Ось сьогодні вранці я дивилась на порох на каміні, і мені спало на думку, що я скоро побачу Козету. Боже, як неправильно роблять люди, не бачачи своїх дітей роками! Треба пам’ятати, що живеш не вічно. О, який добрий пан мер, що він поїхав! А правда, що холодно? Чи взяв він принаймні з собою плащ? Він буде тут завтра; правда? Завтра вранці нагадайте мені, сеструню, щоб я наділа мій мереживний чепчик. Свого часу я пройшла весь той шлях пішки. Для мене це було дуже далеко. Але диліжанси ходять дуже швидко. Завтра він буде тут з Козетою. А скільки звідси до Монфермейля?

- О, я думаю завтра він зможе бути тут,- відповіла сестра, яка не мала жодного уявлення про відстань.

- Завтра! Завтра! - повторила Фантіна.- Завтра я побачу Козету! Ось бачите, добра сеструню божа, я вже не хвора. Я божеволію. Я й станцювала б, коли б схотіли.

Той, хто бачив її чверть години тому, не зрозумів би нічого. Фантіна тепер уся порожевіла, говорила жвавим, здоровим голосом; обличчя її всміхалося. Іноді вона сміялась, тихо розмовляючи з собою. Радість матері - це майже дитяча радість.

- Ну, ось тепер ви щасливі,- сказала черниця.- Послухайте ж мене і не розмовляйте більше.

Фантіна поклала голову на подушку й півголосом сказала:

- Так, так; лягай, будь розважлива, бо незабаром матимеш свою дитину. Сетра Сімпліція має рацію. Всі тут мають рацію.

І не рухаючись, не ворушачи навіть головою, вона з радісним виглядом, мовчки, широко розплющеними очима почала роздивлятись на все навколо.

Сестра запнула запону, надіючись, що вона задрімає.

Між сьомою та восьмою прийшов лікар. Не чуючи ніякого шуму й гадаючи, що Фантіна спить, він увійшов тихо і навшпиньки наблизився до ліжка. Потім він розсунув запону й при світлі нічника побачив великі спокійні очі Фантіни, що дивились на нього.

- Правда ж, пане, мені дозволять покласти її поруч у маленьке ліжко? - спитала Фантіна.

Лікар подумав, що вона марить.

- Подивіться самі. Місця якраз вистачить,- додала та.

Лікар відвів у бік сестру Сімпліцію, яка пояснила йому, що пан Мадлен відлучився днів на два і що вони не схотіли розкривати очі хворій, яка гадає, ніби пан мер поїхав до Монфермейля, і, може, не помиляється. Лікар схвалив таку поведінку.

Коли він знову підійшов до ліжка Фантіни, та продовжувала:

- Вранці, бачте, тільки моя кицюня прокинеться, я зараз же привітаю її, а вночі я пильнуватиму і буду слухати, як вона спить. Її ніжний подих даватиме мені велике полегшення.

- Дайте мені вашу руку,- сказав лікар.

Фантіна простягла до нього руку і, сміючись, промовила:

- А! Та ви, правда, не знаєте. Я ж одужала. Завтра приїжджає Козета.

Лікар здивувався. Фантіні було краще. Задишка зменшилась. Пульс зміцнів. Немов якесь нове життя несподівано оживило цю нещасну виснажену жінку.

- Чи казала вам сестра, пане лікар, що пан мер поїхав по мою крихітку? - спитала вона.

Лікар порадив, щоб вона мовчала й уникала всяких хвилювань. Він прописав їй настоянку чистого хініну, а на випадок повороту пропасниці вночі - заспокійливе питво. Відходячи, він сказав сестрі:

- Їй краще. Якщо пан мер завтра і справді приїде з дочкою, хто знає? Бувають такі дивні кризи. Бачили, як велика радість враз уриває хворобу. Я знаю, що її хвороба - органічна і зайшла вже дуже далеко, але все це - така таємниця. Може, ми ще й урятуємо її.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ.
ПОДОРОЖНІЙ, ЛЕДВЕ ПРИБУВШИ, ВЖИВАЄ ЗАХОДІВ, ЩОБ ЇХАТИ НАЗАД

Було близько восьмої вечора, коли залишена нами в дорозі бідка в’їхала під ворота Поштового Готелю в Аррасі. Чоловік, що за ним ми досі стежили, зійшов з екіпажа, розсіяно відповів на догідливі пропозиції слуг, відіслав назад другого коня й особисто відвів до стайні білого коника. Після того він увійшов у більярдну на першому поверсі, сів там і сперся ліктями на стіл. Він витратив чотирнадцять годин на переїзд, який, за його розрахунками, мусив узяти шість. Він знав, що то була не його провина, і не досадував на це.

У залу ввійшла господиня готелю.

- Пан буде ночувати? Може, пан повечеряє?

Він заперечливо похитав головою.

- Конюх каже, що ваш кінь дуже втомлений.

Тут він порушив мовчанку.

- І не зможе виїхати назад завтра вранці? - спитав він.

- О, він потребує принаймні дводенного відпочинку.

- А поштова контора тут же?

- Так, пане.

Господиня готелю провела його до контори. Він показав свій паспорт і спитав, чи є змога виїхати сьогодні ж уночі до Монт- рейля поштовою каретою. Місце біля поштальйона було якраз вільне. Він залишив його для себе й заплатив за нього гроші.

- Не запізнюйтесь же, пане, щоб вирушити звідси рівно о першій вночі,- попередив його службовець контори.

Після цього він вийшов з готелю й пішов бродити но місту.

Арраса він не знав, вулиці були темні, і він ішов навмання. Здавалось, що він уперто уникав питати про дорогу прохожих. Перейшовши через маленьку річку Креншон, він опинився в лабіринті вузеньких вуличок і заблудив у них. Назустріч йому йшов якийсь буржуа з великим ліхтарем. Трохи повагавшись, він вирішив нарешті звернутись до нього. Перед цим, правда, він глянув уперед і назад, немов боявся, що хтось може почути питання, яке він збирався поставити.

- Скажіть, будь ласка, пане, де тут суд? - сказав він.

- Ви, очевидно, не тутешній, пане,- відповів досить старенький буржуа.- Ідіть за мною. Мені саме в той бік і треба; власне, до будинку префектури. Бо помешкання суду зараз ремонтують, і засідання відбуваються тим часом у префектурі.

- Там, де працює й суд з присяжними?

- Безсумнівно, пане. В нашій префектурі, бачите, до революції жили єпіскопи, і пан де Конзьє, який був єпіскопом у дев’яносто другому році, збудував там велику залу. У цій великій залі тепер і судять.

Дорогою буржуа сказав йому:

- Якщо ви хочете бути присутнім на якомусь процесі, то тепер уже трохи пізно. Засідання закінчуються звичайно о шостій.

Але коли вони вийшли на простору площу, то буржуа показав йому чотири високі вікна, що світились на темному фасаді великого будинку.

- А вам щастить, пане, слово честі,- сказав він.- Бачите ці чотири вікна? Це - зала суду з присяжними. Вона освітлена. Значить, не скінчили ще. Справа, очевидно, затяглася, і призначили вечірнє засідання. А вас ця справа саме й цікавить? Вона карна? Ви виступаєте як свідок?

- Я приїхав зовсім не для будьякої справи,- відповів він.- Мені треба тільки поговорити з адвокатом.

- А, то щось інше,- сказав буржуа.- Ось вам і двері, пане. Біля них - караульний. Вам доведеться лиш зійти вгору головними сходами.

Послухавшись вказівок буржуа, Мадлен за кілька хвилин опинився у залі, де було багато народу і де скрізь стояли та шептались купки адвокатів у мантіях.

Видовище таких груп людей у чорному, які тихо шушукаються біля порогів судових зал, завжди стискає серце. Рідко в їхніх словах почуєш милосердя та жаль. Найчастіше - це заздалегідь ухвалені присуди. Для людини, що замислившись проходить повз ці групи, вони здаються темними вуликами, де гудючі розуми спільними зусиллями споруджують якісь похмурі будівлі.

Ця велика зала, освітлена єдиною лампою, була колись залою в єпіскопському домі, а тепер правила за кулуари.¹⁷⁸ Двійчасті двері, в той момент зачинені, відділяли її від великої кімнати, де засідав суд.

У залі було так темно, що Мадлен не побоявся звернутись до першого ж адвоката, якого він побачив.

- Як посунулась ця справа, пане? - спитав він.

- Вона вже закінчена,- відповів адвокат.

- Закінчена!

Це слово було вимовлене таким тоном, що адвокат обернувся.

- Вибачте: ви, може, якийсь родич, пане?

- Ні; я не знаю тут нікого. А обвинуваченого засуджено?

- Безсумнівно. Інакше й не могло бути.

- На каторгу?

- Довічну.

- Значить, тотожність особи доведемо!

Голос його було ледве чути.

- Яку тотожність? - здивувався адвокат.- Її і не треба було доводити. Справа дуже проста. Вона вбила свою дитину; це було доведено; присяжні відхилили обвинувачення в умисності злочину, і її засуджено довічно.

- Так це, виходить, жінка?

- Звичайно. Дівчина Лімозен. А про що ж ви мені говорите?

- Та ні про що. Чому ж тоді все ще освітлена зала, раз справа закінчена?

- А там слухається друга справа, що розпочалася години дві тому.

- Яка друга справа?

- О, вона теж ясна. То якийсь ледащо, рецидивіст, галерник. Він украв. Я не знаю точно його імени. Але пика в нього бандитська. Я послав би його на галери вже за саму його фізіономію.

- А чи не можна пройти якось у залу, пане? - спитав він.

- Не думаю. Народу там багато. А втім, зараз перерва. Дехто вийшов, і, коли почнеться засідання, ви можете спробувати.

- А де вхід?

- Ось через ці великі двері.

Адвокат покинув його. За кілька хвилин Мадлен майже водночас зазнав найрізноманітніших переживань. Слова цього байдужного адвоката прошивали йому серце то як крижані голки, то як вогневі леза. Він зітхнув, побачивши, що справу ще не скінчено, але він не міг би сказати, відчував він задоволення чи горе.

Він підходив до різних груп і прислухався до їхніх розмов. Сесія була завантажена справами, і голова призначив на один день ці дві прості й короткі справи. Почали з дитовбивства, а потім перейшли до каторжника, рецидивіста. Цей чоловік крав яблука, що, проте, не було цілком доведено. Довели тільки те, що він був уже на галерах у Тулоні. Це повертало його справу на погане. Допит підсудного та свідків був уже закінчений, залишались ще промови адвоката та прокурора, і кінчиться все могло не раніше півночі. Підсудного, імовірно, мали засудити: прокурор був людина підходяща і не упустить своїх клієнтів. Він був розумний хлопець і писав вірші.

Біля дверей до зали засідань стояв судовий пристав.

- Чи скоро відчиняться двері, пане? - спитав у нього Мадлен.

- Вони не відчиняться,- відповів пристав.

- Як! Не відчиняться після перерви? Хіба тепер не перерва?

- Засідання щойно почалося,- відповів пристав, а двері все ж таки не відчиняться.

- Чому?

- Бо в залі повно.

- Як! Жодного вільного місця?

- Жодного. Двері зачинені і ввійти більше ніхто не може. Є, правда, два чи три місця позад пана голови,- помовчавши додав пристав,- але пан голова пускає на них тільки урядовців.

І сказавши це, пристав повернувся до нього спиною.

Мадлен відійшов від дверей, похнюпивши голову, пройшов кулуари і повільно, немов вагався на кожному східці, зійшов униз тими ж таки сходами. Можливо, що він радився сам з собою. Жахлива боротьба, яка від учора точилася в ньому, ще не скінчилася, і щохвилини він переживав якийсь новий етап її. Дійшовши до площадки на сходах, він прихилився до них і схрестив на грудях руки. Раптом він розстебнув сюртук, вийняв з кишені бумажник, витяг звідти олівець, видер аркушик паперу і при слабкому світлі ліхтаря нашвидку написав на ньому один рядок.

«П. Мадлен, мер м. Монтрейля». Потім він, широкими кроками, знову піднявся сходами, розсунув натовп, підійшов до пристава, передав йому папірець і владним тоном сказав:

- Віднесіть це панові голові.

Пристав узяв папірець, глянув на нього і скорився.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ.
ВХІД З ОСОБЛИВОГО ДОЗВОЛУ

Сам того не підозрюючи, монтрейльський мер був до певної міри знаменитістю. Чутки про його доброчесність, які протягом семи років виповнювали все Нижнє Булонне, перейшли нарешті за межі цього маленького краю й поширились на два чи три сусідні департаменти. Не говорячи вже про значні послуги, зроблені ним головному місту, де він відновив стеклярусну промисловість, в усій Монтрейльській окрузі серед ста сорок однієї її комуни не було жодної, яка не була б чимсь зобов’язана йому. Він навіть, в разі потреби, допомагав та розвивав промисловість інших округ. Так, він своїм кредитом та капіталами підтримав фабрику тюлю в Булоні, льонопрядильню у Фревані і гідравлічну фабрику полотен у Бубері на Канші. Ім’я пана Мадлена скрізь вимовляли з пошаною. Аррас і Дуе заздріли щасливому містечкові Монтрейлю, що у нього такий мер.

Член суду в Дуе, який головував на цій сесії в Аррасі, знав, як і всі, це скрізь глибоко поважане ім’я. Коли пристав, обережно відчинивши двері між залою засідань і дорадчого кімнатою, нахилився над кріслом голови, передав йому записку з прочитаним нами рядком і шепнув: «Цей пан хоче бути присутнім на засі- данні», голова швидким рухом виявив свою пошану, схопив перо, написав кілька слів унизу папірця й повернув його приставу, сказавши: «Попросіть увійти».

Нещасливець, історію якого ми розповідаємо, стояв біля дверей до зали в тій самій позі й на тому самому місці, де залишив його пристав. Немов крізь сон, почув він, як хтось сказав йому: «Чи не буде панові завгодно йти слідом за мною?» Це був той самий пристав, що хвилину тому повертався до нього спиною, а тепер аж до землі схилявся перед ним. В той же час пристав передав йому записку. Мадлен розгорнув її і, оскільки поблизу була лампа, міг прочитати:

«Голова суду свідчить свою пошану панові Мадлену».

Він зібгав між пальцями папірець, неначе в цих словах відчув якусь дивну і гірку іронію.

Він пішов слідом за приставом.

Через кілька хвилин він залишився сам в якомусь суворому на вигляд, обшитому панелями кабінеті, освітлюваному двома свічками, що стояли на вкритому зеленим сукном столі. У вухах його бреніли ще останні слова пристава, який щойно покинув його: «Ви в дорадчій кімнаті, пане. Поверніть лише мідну ручку цих дверей, і ви будете в залі засідань, за кріслом пана голови». Ці слова мішалися в його пам’яті з невиразними спогадами про вузькі коридори та темні сходи, якими він щойно йшов.

Пристав залишив його самого. Наставав рішучий момент. Він намагався зосередитись, але це йому не вдавалося. Нитки наших думок уриваються в нашому мозку саме тоді, коли найбільше треба зв’язати їх з жахливою дійсністю. Він був у приміщенні, де судді радяться й ухвалюють присуди. З тупим спокоєм оглядав він цю мирну і страшну кімнату, в якій розбито було стільки існувань, в якій зараз пролунає і його ім’я і через яку проводила його доля. Він дивився на стіни, потім дивився на самого себе, і його дивувала й та кімната, і те, що це - він.

Більше як двадцять чотири години він нічого не їв. Їзда на труській бідці виснажила його; він не відчував цього. Йому здавалось, ніби він не відчуває нічого.

Він підійшов до чорної рами на стіні, де під склом був старий власноручний лист від Жана-Ніколя-Паша, паризького мера та міністра, безсумнівно помилково датований 9 червня 1891 року, в якому Паш посилав Комуні список міністрів та депутатів, заарештованих у них. Хто побачив би його в той момент, безперечно подумав би, що лист здався йому дуже цікавим, бо він не зводив з нього очей і перечитав два чи три рази підряд. Але читав він його неуважно й несвідомо, думаючи в той же час про Фантіну і Козету.

Заглиблений у свої думки, він обернувся, і тут погляд його впав на мідну ручку дверей до зали засідань. Про ці двері він майже забув. Погляд його, доти спокійний, зупинився на ній, вп’явся в цю мідну ручку, потім став наляканим і розпачливим. Краплі поту виступили у нього на лобі і потекли по висках.

Був момент, коли він зробив неописаний жест, владний і разом з тим бунтарський, що хоче сказати й каже так виразно: Чорт візьми! А хто ж примушує мене? Потім він повернувся, побачив перед собою двері, крізь які ввійшов, наблизився до них, відчинив і вийшов. Тепер він не був уже в тій кімнаті, він був поза нею, в коридорі - коридорі, довгому, вузькому, перерізаному різними східцями та віконцями, з силою кутків, освітленому подекуди ліхтарями, схожими на нічники біля ліжка хворих. Цим коридором він прийшов сюди. Він звів дух, почав прислухатися: ніякого шуму ні ззаду, ні спереду; і він побіг так, немов за ним гналися.

Пробігши кілька поворотів у коридорі, він знову став прислухатися. Навколо нього були ті ж таки мовчанка і морок. Він задихався. Заточившись, він сперся на стіну. Камінь був холодний; лоб його був укритий крижаним потом. Він, тремтячи, випростався.

І тоді, у цьому коридорі, сам у цій темряві, тремтячи від холоду, а може, і ще від чогось, він заходився міркувати.

Він міркував цілу ніч, міркував цілий день; він чув у собі єдиний голос, що казав: «Горе!»

Так минуло чверть години. Нарешті, він схилив голову, тоскно зітхнув, руки в нього впали, і він пішов назад. Ішов він повільно і немов придавлений. Йому здавалось, ніби хтось наздогнав його, коли він тікав, і тепер веде назад.

Він повернувся в дорадчу кімнату. Першою побачив він ручку дверей. Ця кругла, полірована, мідна ручка блищала перед ним, неначе якась страшна зоря. Він дивився на неї, як вівця дивиться в очі тигрові.

Його очі не могли відірватись від неї.

Час від часу він робив крок і наближався до дверей.

Якби він прислухався, то почув би якийсь неясний гомін з сусідньої зали. Але він не слухав і не чув нічого.

Раптом, сам не знаючи як, він опинився біля самих дверей і конвульсійним жестом схопився за ручку. Двері відчинились.

Він був у залі засідань.

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ.
МІСЦЕ, ДЕ СКЛАДАЮТЬСЯ ПЕРЕКОНАННЯ

Він ступив крок, машинально зачинив двері й став, розглядаючи те, що бачив перед собою.

То було досить просторе, ледве освітлене приміщення, повне то гомону, то тиші, де серед натовпу, з усією своєю дріб’язковістю та похмурою серйозністю, розгорталась процедура кримінальної справи.

В одному кінці зали, де був і він, судді в приношених мантіях з розсіяним виглядом гризли собі нігті або примружували очі. В другому - натовп у лахмітті, адвокати в найрізноманітніших позах, солдати з чесними суворими обличчями, старі панелі, всі в плямах, брудна стеля, столи, вкриті саржею, швидше жовтою, ніж зеленою, чорні, залапані руками двері, на забитих у панелі цвяхах - корчмарські лампочки, що більше димлять, ніж світять, на столах - свічки в мідних свічниках, скрізь темрява, бридота, сум. І все це справляло враження чогось суворого та величного, бо тут почувалося те велике людське, що зветься законом, і те велике божественне, що зветься правосуддям

Ніхто в цьому натовпі не звернув на нього уваги. Всі погляди спрямовані були на єдину точку: дерев’яну лаву, притулену до невеличких дверей уздовж стіни, ліворуч від голови суду. На цій лаві, освітлюваній кількома свічками, сидів між двома жандармами чоловік.

Це був «він».

Мадлен не шукав його, а побачив. Очі його глянули туди так природно, неначе він заздалегідь знав, де знайде ту постать.

Йому здалось, ніби він бачить самого себе, постарілого, не зовсім, звичайно, подібного обличчям, те цілком схожого позою та загальним виглядом з таким самим скуйовдженим волоссям, з тим самим диким, неспокійним поглядом, у такій самій блузі - такого, яким він був того дня, коли увіходив у Дінь, повний ненависті й ховаючи в душі гидотний скарб жахливих думок, що його він дев’ятнадцять років збирав на бруку каторги.

- Боже мій! - сказав він собі.- Невже я знову стану таким?

Те створіння мало, здавалось, щонайменше шістдесят років. Були в ньому якісь брутальність, тупість та переляк.

На шум дверей усі посунулись, щоб дати йому місце. Голова обернувся і, догадавшись, що новоприбулий мусить бути монт- рейльським мером, поклоном привітав його. Прокурор, який бачив пана Мадлена в Монтрейлі, де йому не раз доводилось бувати в службових справах, впізнав його і привітався й собі. Він же навряд чи помітив це. У нього була немов галюцинація, він дивився.

Судді, секретар, жандарми, сила жорстоких у своїй цікавості голів,- він бачив уже це, колись, двадцять сім років тому. Вони знову були перед ним, ці лиховісні речі; були тут, поблизу, існували, рухалися. Це було вже не зусилля, зроблене його пам’яттю, не міраж в його думках; ні, то були справжні жандарми, справжні судді, справжня публіка, справжні люди з м’яса та кісток. Сталося. Перед ним, з усім жахом дійсності, знову з’явились і віджили потворні привиди його минулого.

Безодня зяяла перед ним.

Він ужахнувся, заплющив очі і на найглибшому споді душі скрикнув: «Ніколи!»

І завдяки трагічному жартові долі, який плутав усі його думки та майже зводив з глузду, тут був ще й другий він: підсудний, якого всі називали Жаном Вальжаном.

Перед очима його було неймовірне видовище, якась вистава найстрашнішого в його житті моменту, і роль його виконував його привид.

Все було однакове: та сама обстанова, та сама вечірня година, майже ті самі обличчя суддів, солдатів і публіки. Тільки над кріслом голови висіло розп’яття, якого не було в судах, коли його засудили. Коли його судили, бог не був присутній при цьому.

Ззаду нього стояло крісло. Він упав на нього, наляканий думкою, що його можуть бачити. Сівши в крісло, він сховав своє обличчя від зали за стосом папок, які лежали на столі суддів. Тепер він міг дивитися, залишаючись невидимим сам. Помалу він отямився й став усвідомлювати дійсність. Він дійшов такої стадії спокою, коли можеш слухати.

Серед присяжних був і пан Баматабуа.

Мадлен шукав Жавера, але не знайшов його. Лава свідків приховувала від його очей стіл секретаря. І до того ж, як ми щойно сказали, зала була ледве освітлена.

Коли він входив, адвокат закінчував свою промову. Увага всіх була збуджена докраю: справа тривала вже три години. Три години публіка дивилась, як під тягарем неймовірної схожості згинався поволі якийсь чоловік, якийсь невідомий, якась нещасна істота, надзвичайно дурна або надзвичайно спритна. Ми знаємо вже, що це був бродяга, впійманий у полі, коли він ніс гілку з стиглими яблуками, зламану з дерева на сусідній фермі, відомій під ім’ям ферми П’єрон. Хто був той чоловік? Закінчився допит, вислухали свідків, вони були однодушні і всебічно висвітлили це питання. Акт обвинувачення казав: у нас в руках не тільки крадій фруктів, мародер. Ні - це бандит, збіглий засланець, колишній каторжник, один з найнебезпечнішнх лиходіїв, злочинець Жан Вальжан, якого правосуддя розшукує вже давно. Вісім років тому, тільки вийшовши з Тулонської каторжної тюрми, він збройно пограбував на шляху савояра, Малого Жерве. Цей злочин, передбачений 383 статтею кримінального кодексу, і ми застосуємо її до нього після того, як судом буде встановлена його особа. Він учинив новий грабунок. Це - випадок рецидиву. Засудіть його за цей новий вчинок, а тоді його судитимуть за старе. Підсудного таке обвинувачення і однодушність свідків, здавалося, дивували. Він заперечував жестами та рухами або ж розглядав стелю. Говорити й відповідати йому було важко, але вся його фігура - з ніг до голови - заперечувала. Він здавався просто ідіотом у присутності всіх цих розумних людей, вишикованих для бою з ним; і чужинцем посеред цього суспільства, що схопило його. Але тотожність його з Жаном Вальжаном щохвилини ставала очевиднішою; перед ним поставала перспектива грізного майбутнього; і вся публіка, з більшим ніж у нього самого трепетом, стежила за тим, як нависає над ним жахливий вирок. Можна було передбачати навіть страту, не тільки каторгу,- в разі тотожність його з Жаном Вальжаном буде встановлена і справа Малого Жерве закінчиться засудженням. Хто був цей чоловік? Звідки походила його апатичність? Була то дурість чи хитрування? Розумів він надто багато чи не розумів нічого? Ці питання поділяли на два табори і публіку, і присяжних. Цей процес і жахав, і інтригував. Драма була не лише похмура, але й загадкова.

Оборонець говорив досить добре тією провінціальною мовою, яка довгий час вважалась за судову красномовність і якою користувалися колись усі адвокати й у Парижі, і в Ромарантені або в Монбрізоні.¹⁷⁹ Тепер вона стала класичною, і нею говорять тільки офіціальні судові промовці, яким вона дуже до вподоби врочистою звучністю та величним стилем. Говорячи цією мовою, чоловіка і жінку називають дружиною, Париж - центром мистецтв і цивілізації, короля - монархом, єпіскопа - святим первосвящеником, прокурора - красномовним виразником переслідування злочинства, оборонну промову зворушливими словами, які ми тільки но чули, вік Луі XIV - великим віком, театр - храмом Мельпомени, королівську фамілію - августішою кров’ю наших королів, концерт - музичним торжеством, генерала, начальника департаменту - славетним воїном, учнів семінарії - ніжними левітами, помилки, закидувані газетам,- наклепом, що отрута його просякла шпальти цих органів, і т. д., і т. д.

Отож, адвокат розпочав поясненням з приводу крадіжки яблук - незручна для високого стилю тема, але сам Боссюе мусив був натякнути на курку в одній надгробній промові і з честю вийшов з скрутного становища. Адвокат установив, що крадіжку яблук не було, власне, доведено. Ніхто не бачив, щоб його клієнт, якого він уперто називав Шанматьє, перелазив через мур або ламав гілку. Його, правда, заарештували з тією гілкою в руках, але Шанматьє каже, що він знайшов її на землі й підібрав уже відламану. Де докази проти? Безсумнівно, гілку ту зламали, перетягли через мур, а потім наляканий чимсь мародер кинув її. Безсумнівно, хтось її та вкрав. Але де доказ того, що злодієм був Шанматьє? Доказ єдиний: те, що раніше він був каторжником. Адвокат не заперечував, що цей факт, на нещастя, майже констатований: підсудний жив у Фавроллі, підрізав там дерева; прізвище Шанматьє, дуже імовірно, походить від Жан Матьє. Все це - вірно. Нарешті, четверо свідків, не вагаючись і категорично, визнали, що Шанматьє - галерник Жан Вальжан. Цим даним, цим свідченням адвокат міг протиставити тільки заперечування свого клієнта, заперечування зацікавленої особи. Але коли припустити навіть, що це і справді каторжник Жан Вальжан, то хіба ж це доводить, що він крав яблука? То була лише гадка, а не доказ. Підсудний, правда,- і оборонець «по честі» мусив визнати це,- додержує поганої системи захисту. Він уперто заперечує все - і крадіжку, і те, що був колись каторжником. Безперечно, краще було б признатися в останньому; це забезпечило б йому поблажливість з боку судей. Адвокат так і радив йому робити, але підсудний категорично відмовився, безсумнівно, гадаючи, ніби, не признаючись ні в чому, він урятує все. То була помилка. Але хіба не треба брати до уваги обмеженість розуму? А цей чоловік, очевидно, тупиця. Довгочасне страждання на каторзі, довгочасне бідування по виході з неї забили йому памороки і т. д., і т. д. Захищався він погано але хіба це підстава, щоб засуджувати його? Щодо справи Малого Жерве, то адвокатові не доводилося казати про неї, бо тут про це не йшлося. Закінчуючи, адвокат благав суд і присяжних, в разі тотожність його кліеніа з Жаном Вальжаном здаватиметься їм очевидною, застосувати до нього тільки поліційні заходи, а не жахливу кару, встановлену законом для каторжників-рецидивістів.

Оборонцеві відповідав прокурор. Він був нестримний і пишномовний, як майже всі прокурори.

Він похвалив оборонця за його лояльність і вміло скористався з тієї ж таки лояльності. Він повернув проти підсудного всі зроблені адвокатом поступки. Адвокат неначе згоджувався з тим, що клієнт його міг бути Жаном Вальжапом. Прокурор занотував це. Підсудний, значить,- Жан Вальжан. Для обвинувачення це було доведеним і незаперечним фактом. Тут, спритно застосувавши риторичну фігуру і перейшовши до джерел та причин злочинів, прокурор розгромив аморальність романтичної школи,¹⁸⁰ що була тоді на світанку свого існування й мала назву «сатанінської школи», дану їй критиками з «Щоденника» та з «Оріфлами».¹⁸¹ Він досить правдоподібно приписав впливу цієї розпусної літератури й злочин Шанматьє або, вірніше, Жана Вальжана. Вичерпавши зазначені міркування, він перейшов до самого Жана Вальжана. Хто такий Жан Вальжан? Далі йшов опис Жана Вальжана. Виригнута потвора і т. д. Зразки таких описів є в оповіданні Терамена. Непридатне для трагедії, воно, проте, щодня робить великі послуги судовій красномовності. Аудиторія і присяжні були вражені. Покінчивши з описом, прокурор в ораторському піднесенні, яке завтра вранці мало викликати крайній ентузіазм у газеті «Вісник префектури», вів далі:

- І ось така людина (і т. д., і т. д.), бродяга, жебрак, без засобів до існування (і т. д., і т. д.), минулим своїм привчений до злочинств і мало виправлений перебуванням на каторзі, що доводить і його лихий вчинок з Малим Жерве (і т. д., і т. д.)... І така людина, впіймана, на гарячому в публічному місці, за кілька кроків від муру, через який вона щойно перелізла, впіймана з украденою річчю в руках, заперечує й речові докази, і крадіжку, і перелізання, заперечує все, навіть своє ім’я, навіть свою особистість. Не кажучи вже про сотню інших доказів, до яких ми не повертатимемось, його впізнали четверо свідків: бездоганно чесний інспектор поліції Жавер і троє його колишніх товаришів-каторжників, Бреве, Шенідьє і Кошпайль. Що протиставить він цій нищівній однодушності? Він заперечує. Яка запеклість! Ви будете справедливі, панове присяжні (і т. д., і т. д.)...

Поки прокурор говорив, підсудний слухав його, розкривши рот, з якимось подивом, змішаним з захопленням. Він, очевидно, був вражений, що людина може так говорити. Час від часу, в «найенергійніших» моментах промови, в ті моменти, коли красномовність, не маючи змоги стримати себе, розливається повінню ганебних для обвинуваченого епітетів і громить його, мов буря,- він лише повільно хитав головою, з правого на лівий бік та з лівого на правий, тільки тим і виявляючи з самого початку дебатів свій німий і сумний протест. Два чи три рази ті з публіки, що сиділи найближче від нього, чули, як він півголосом сказав: «Ось що значить не розпитати пана Балу».

Прокурор звернув увагу присяжних на цю байдужну поведінку підсудного, очевидно розраховану заздалегідь, яка, проте, свідчила не про тупість його, а про спритність, хитрість, звичку обдурювати правосуддя, що цілком викривала «глибоку розбещеність» цієї людини. На закінчення прокурор сказав, що він зберігає за собою право окремо розглянути справу з Малим Жерве і вимагав суворої кари для Жана Вальжана.

На той час, як згадуємо, це означало довічну каторгу.

Потім знову встав оборонець. Почав він з компліментів на адресу «пана прокурора» за його «чудове слово», відповідав, як міг; але йому бракувало сили: грунт, очевидно, вислизав спід його ніг.

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ.
СИСТЕМА ЗАПЕРЕЧУВАННЯ

Настав час припинити дебати. Голова звелів підсудному встати і звернувся до нього з звичайним запитанням:

- Чи маєте ви додати щось на свою оборону?

Підсудний встав і крутив у руках свій жахливий ковпак. Він, здавалося, не чув запитання.

Голова повторив його.

На цей раз він почув і нібито зрозумів. Зробивши рух людини, що прокидається від сну, він обвів навколо себе очима, глянув на публіку, на жандармів, на свого адвоката, на присяжних, на суд, поклав свій страшний кулак на дерев’яну перекладину перед його лавою, оглянув усе ще раз, а тоді раптом, зупинивши свій погляд на прокурорі, почав говорити. То був неначе вибух вулкана. Слухаючи, як безладно, несподівано, мішаючись одне з одним, вихоплювалися з його рота слова, можна було подумати, що вони намагалися вийти всі відразу. Він говорив:

- Ось що я маю сказати. Що я був каретником у Парижі і навіть служив у пана Балу. Робота була важка. Каретники завжди працюють на вільному повітрі, у дворі, а в добрих хазяїв - під повіткою, але ніколи не в закритому приміщенні, бо треба, бачите, багато місця. Взимку буває так холодно, що б’єш руку об руку, аби зігрітися. Але хазяї й цього не дозволяють. Це, мовляв, відбирає зайвий час. Гнути залізо, коли під ногами лід,- важка річ. Людина від цього швидко виснажується. Стаєш старим у зовсім молодому віці. У сорок років ти вже скінчена людина. Мені було п’ятдесят три і жилося дуже погано. А потім робітники ж - такі злі. Коли хтось уже не молодий, його називають старим хріном, шкапою. Заробляв я не більше тридцяти су на день, платили мені скільки могли мало, хазяї користалися моїми літами. Крім того в мене була дочка, яка ходила прати на річку. Вона й собі трохи заробляла. На нас двох якось вистачало. Їй теж було тяжко. Цілий день у воді до поперека, і під дощем, і під снігом, а вітер дме вам просто в обличчя. Коли мороз - однаково треба прати: є люди, в яких небагато білизни, і вони чекають на неї. А як не прати, то розгубиш клієнтів. Помости збиті погано, і вода падає на вас звідусюди. Спідниці - завжди мокрі, і зверху, і знизу. Холод проймає. Працювала вона й у пральні Червоні Діти, де вода тече з кранів. Перуть перед собою під кранами, а полощуть позаду - у баку. Місце там закрите, і тому не так холодно. Але зате там хмари пари. Це жахлива річ, яка занапащає очі. Вона поверталась додому на сьому вечора й зараз же лягала спати: така бувала втомлена. Чоловік бив її. Вона померла. Жили ми не дуже щасливо. Жінка вона була хороша - на бали не ходила й була дуже спокійна. У вівторок на масниці вона вклалась якось спати, згадую, о восьмій годині. Ось! Я правду кажу! Вам треба тільки спитати. Але дурний я! Спитати! Париж - це безодня. Хто там знає дядька Шанматьє? Хіба що, як я казав, пан Балу. Спитайте в пана Балу. Не знаю, чого вам іще треба від мене.

Він замовчав і не сідав. Говорив він голосно, швидко; голос у нього був хрипкий і застуджений, і чулося в ньому якесь дике й наівне роздратування. Один раз він спинився й привітався з кимсь у натовпі. Своєрідні відомості, що їх він, неначе випадково, подав про себе, вилітали з його рота, мов гикавка, і кожну з них він супроводив жестом людини, що рубає дрова. Коли він скінчив, аудиторія вибухнула сміхом. Він подивився на публіку, побачив, що всі сміються, і, не розуміючи причини цього, зайшовся сміхом і сам.

То було жахливо.

Голова, людина ділова і доброзичлива, підніс голос.

Він нагадав «панам присяжним», що «на добродія Балу, в якого служив колись, як він каже, підсудний, посилатись нема чого. Він збанкрутував, і його не можна знайти». Потім, звертаючись до підсудного й пропонуючи йому уважно вислухати його, голова додав:

- Становище ваше таке, що вам треба поміркувати. Над вами тяжать надзвичайно серйозні обвинувачення, які можуть призвести до дуже поганих наслідків. У ваших власних інтересах я востаннє закликаю вас, підсудний, з’ясувати такі два факти: перший - чи перелазили ви через огорожу ферми П’єрон, зламали там гілку та вкрали яблука; тобто вчинили крадіжку в замкненому помешканні? І другий - чи є ви звільнений каторжник Жан Вальжан?

Підсудний кивнув головою з виглядом людини, яка добре зрозуміла, про що в неї питають, і знає, що їй одповідати. Він розкрив рот, повернувся обличчям до голови й промовив:

- Насамперед...

Потім він глянув на свій ковпак, подивився на стелю й замовчав.

- Підсудний,- суворим тоном сказав прокурор,- будьте уважні до своїх слів. Ви не відповідаєте на жодне поставлене вам запитання. Ваше замішання викриває вас. Цілком очевидно, що ваше ім’я не Шанматьє, що ви - каторжник Жан Вальжан і ховаєтесь під ім’ям Жана Матьє, яке було прізвищем вашої матері; що ви були в Оверні, а народились у Фавроллі, де працювали, як підрізальник дерев. Очевидно, що ви вкрали стиглі яблука за огорожею ферми П’єрон, перелізши туди через мур. Панове присяжні розберуться.

Підсудний тим часом уже сів. Але коли прокурор скінчив, він раптом схопився з свого місця й закричав:

- Ви дуже злий! Ось що хотів я сказати. Тільки спочатку не знаходив слів. Я нічого не крав. Я з тих людей, що їдять не щодня. Я йшов з Ейлі, ішов полем, яке після зливи стало зовсім жовтим, скрізь стояли калюжі, і тільки край дороги, спід піску, визирали травинки. На землі я знайшов зламану гілку з яблуками і підібрав її, бо не знав, що матиму через неї стільки клопоту. Оце вже три місяці, як я сиджу у в’язниці і як мене тягають. Але я не можу нічого сказати. Всі говорять проти мене, кажуть: «Відпо- відай!» Он навіть жандарм, добра душа, штовхає мене ліктем і тихенько каже: «Відповідай же!» Я не можу нічого роз’яснити, я ніде не вчився, я - бідна людина. Ось як погано, коли люди не бачать. Я не крав. Я взяв з землі те, що там лежало. Ви кажете - Жан Вальжан, Жан Матьє. Я не знаю цих осіб. Це - селяни. Я робив у пана Балу на Госпітальному бульварі. Мене звуть Шанматьє. Ви хитруєте, розповідаючи мені, де я народився. Я й сам того не знаю. Не в кожного є будинок, щоб з’являтися в ньому в світ. Це було б занадто зручно. Я гадаю, що мої батьки були люди, які бродять по дорогах. А втім, не знаю напевне. Коли я був дитиною, мене звали Мале, а тепер називають Старим. Ось які в мене хрещені імена. Ставтесь до цього, як хочете. Я був в Оверні, був і у Фавроллі. Ну, так хіба ж не можна бувати в Оверні і в Фавроллі, не бувши на каторзі? Кажу вам, що я не крав і що я - дядько Шанматьє. Я служив у пана Балу і жив там. Ви, нарешті, докучаєте мені вашими дурницями. Чому це всі накидаються на мене, мов несамовиті?

Прокурор, який не сідав, звернувся до голови:

- Пане голово, зважаючи на неясні, але дуже вмілі заперечення підсудного, який хотів би, щоб його вважали за ідіота, але не досягне свого - попереджаємо його - ми просимо вас і суд викликати знову на лаву свідків засуджених Бреве, Кошпайля та Ше- нідьє і інспектора поліціі Жавера і востаннє запитати їх про тотожність підсудного з каторжником Жаном Вальжаном.

- Мушу повідомити пана прокурора,- відповів голова,- що, інспектор поліції Жавер, викликаний у своїх справах до головного міста сусідньої округи, покинув залу суду зараз же після того, як дав свої свідчення. Ми дозволили йому це в згоді з паном прокурором і оборонцем підсудного.

- Цілком вірно, пане голово,- сказав прокурор.- Через відсутність пана Жавера я вважаю за потрібне нагадати панам присяжним те, що говорив він тут лише кілька годин тому. Жавер - людина поважана і завдяки своїй абсолютній чесності займає хоч і не високу, але відповідальну посаду. Ось у коротких словах його свідчення: «Я не потребую ні моральних, ні матеріальних доказів, які викривали б брехливість заперечувань підсудного. Я чудово знаю його. Зветься він не Шанматьє. Це колишній каторжник, дуже злий і дуже небезпечний, Жан Вальжан на ім’я. По закінченні строку кари його звільнили з надзвичайною неохотою. Він мав дев’ятнадцять років каторжних робіт за крадіжку. П’ять чи шість разів він пробував тікати. Крім пограбування Малого Жерве та крадіжки в П’єроні, я підозрюю його ще в одній крадіжці в його преосвященства покійного єпіскопа Діньського. Я часто бачив його, коли служив помічником доглядача в Тулонській каторжній тюрмі. Ще раз повторюю, що чудово його знаю».

Така виразна заява дуже вразила й публіку, і присяжних. Виступ свій прокурор закінчив вимогою нового виклику та врочистого свідчення Бреве, Шенідьє і Кошпайля, нехай би й без Жавера.

Голова дав відповідний наказ судовому приставу, і за хвилину двері до кімнати свідків розчинилися. Пристав у супроводі жандарма, готового фізично допомогти йому, ввів засудженого Бреве. Аудиторія захвилювалась, всі дихали єдиними грудьми.

На колишньому каторжнику Бреве була чорна з сірими смугами куртка центральних тюрем. Людина років шестидесяти, Бреве мав фізіономію ділка і вигляд шахрая. Це іноді збігається. У в’язниці, куди він потрапив за нові злочини, Бреве став ніби брамником. Начальство казало про нього: «Він силкується зробитися корисним». Тюремні священики хвалили його за релігійність. Не треба забувати, що це діялось під час реставрації.

- Бреве,- звернувся до нього голова,- ви підпали під ганебну для вас кару і не можете складати присягу.

Бреве спустив очі.

- Проте,- вів голова далі,- навіть у зганьбленій законом людині може, з ласки божественного милосердя, залишатись почуття честі та справедливості. В цю вирішну хвилину я й звертаюся до цього почуття. Якщо воно існує ще у вас,- а я надіюсь на це,- поміркуйте, перше ніж відповідати мені. Подумайте, з одного боку, про цю людину, яку може погубити єдине ваше слово, а з другого боку - про правосуддя, що його ваше слово може напутити. Момент тепер урочистий. Ви маєте ще час відмовитися від ваших попередніх свідчень, коли гадаєте, що помилилися. Підсудний, підведіться! Бреве, придивіться добре до підсудного, зосередьтеся й скажіть нам по чистій совісті, чи настоюєте ви, що впізнали в цьому чоловікові вашого колишнього товариша на каторзі - Жана Вальжана.

Бреве глянув на підсудного, потім повернувся до суду.

- Так, пане голово. Я перший упізнав його і настоюю на цьому. Ця людина - Жан Вальжан, що був у Тулонській в’язниці від 1796 до 1815 року. Я вийшов на рік пізніше. У нього тепер якийсь дурнуватий вигляд, але це, певне, від віку. На каторзі він був крутій. Я категорично кажу, що впізнаю його.

- Сідайте,- сказав голова.- Підсудний, стійте ще на ногах.

Привели Шенідьє, довічного каторжника, на що вказували його червона куртка й зелений ковпак. Він відбував кару в Тулоні, звідки його привезли спеціально для цієї справи. То був чоловічок років п’ятидесяти, жвавий, зморшкуватий, жовтий, нахабний, гарячково-метушливий, з хворобливою кволістю в усьому тілі і з безмежною силою в погляді. Товариші на каторзі звали його Женідьє.¹⁸²

Голова звернувся до нього майже з тими ж словами, що й до Бреве. Коли він нагадав йому, що ганебна кара позбавляє його права складати присягу, Шенідьє підвів голову й глянув просто в очі натовпові. Голова пропонував йому зосередитись і, як і в Бреве, спитав, чи він і тепер упізнає підсудного.

Шенідьє голосно засміявся.

- Чорт візьми! Чи впізнаю? Та ми ж п’ять років були прикуті до одного ланцюга. Ти сердишся, старий приятелю?

- Сідайте! - звелів голова.

Пристав увів Кошпайля. Цей другий довічний каторжник, присланий з тюрми і вдягнений у червоне, як Шенідьє, був селянин з Лурда і півведмідь з Піренеїв. Він пас стада в горах і з чабана зробився розбійником. Кошпайль був не менш дикий, ніж підсудний, і здавався ще дурнішим. Він належав до нещасливців, яких природа творить хижаками, а суспільство людське, закінчуючи роботу природи, робить галерниками.

Голова спробував зворушити його кількома патетичними та урочистими словами і теж спитав, чи може він, не вагаючись, сказати, що знає людину, яка стоїть перед ним.

- Це - Жан Вальжан,- сказав Кошпайль.- Його ще називали Жаном Домкратом, такий був він сильний.

Кожне з цих трьох свідчень, зроблених, очевидно, щиро, викликало в аудиторії приглушений шум, що віщував погане підсудному і з кожною новою заявою ставав голоснішим та тривалішим. Підсудний слухав їх з тим здивованим виразом, який, за словами обвинувачення, був його головним засобом оборони. Його сусіди й жандарми чули, як після першого свідчення він пробурмотів крізь зуби: «Ого! Молодчина!» Після другого, вже голосніше і з майже вдоволеним виглядом, сказав: «Добре!» Після третього він скрикнув: «Знаменито!»

- Ви чули, підсудний? - спитав голова.- Що можете ви сказати?

- Я кажу: «Знаменито!» - відповів він.

Серед публіки зчинився шум, який докотився майже до присяжних. Було очевидно, що людина загинула.

- Пристави! - гукнув голова.- Встановіть тишу. Я припиняю дебати.

В цей момент якийсь рух позначився біля самого голови. Всі почули голос, який кричав:

- Бреве, Шенідьє, Кошпайль, гляньте сюди!

Всіх, хто почув цей голос, обсипало морозом, такий був він стражденний і жахливий. Всі очі звернулись до місця, звідки він виходив. Якийсь чоловік, що сидів серед привілейованих глядачів за кріслами суддів, підвівся з свого місця, штовхнув дверцята бар’єру між судом і публікою і вийшов на середину зали. Голова, прокурор, пан Баматабуа, двадцять інших осіб упізнали його і одними устами скрикнули:

- Пан Мадлен!

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ.
ШАНМАТЬЄ ДИВУЄТЬСЯ ЧИМРАЗ БІЛЬШЕ

Це й справді був він. Лампа на столі в секретаря освітлювала його обличчя. Шапку свою він тримав у руці, в костюмі його не помічалося жодного безпорядку, його сюртук був старанно застебнутий. Він був дуже блідий і злегка тремтів. Волосся його, з сивизною, коли він в’їздив у Аррас, стало тепер зовсім білим. Воно побіліло протягом години, яку він просидів тут.

Всі голови підвелися. Сенсація була нечувана. Аудиторія якусь мить вагалася. Голос був такий стражденний, чоловік, який стояв перед ними, був такий спокійний, що спершу ніхто нічого не зрозумів. Запитували себе, хто це міг крикнути. Не могли повірити, що так жахливо кричала ця спокійна людина.

Нерішучість, проте, тривала недовго. Перше ніж голова і прокурор встигли промовити хоч слово, перше ніж жандарми й судові пристави спромоглись поворухнутися, людина, яку в той момент називали ще паном Мадленом, ступила наперед у напрямі до свідків Бреве, Кошпайля та Шенідьє.

- Ви не впізнаєте мене? - спитав він.

Всі троє були збентежені й заперечливо похитали головами. Наляканий Кошпайль навіть віддав йому честь. Пан Мадлен повернувся в бік присяжних та суду і тихим, м’яким голосом сказав:

- Панове присяжні, накажіть звільнити підсудного. Пане голово, звеліть заарештувати мене. Людина, яку ви шукаєте, не він, а я. Я - Жан Вальжан.

Ніхто не дихав. Після першого потрясіння настала могильна тиша. У залі почувався релігійний трепет, який охоплює натовп, коли діється щось величне.

А втім, на обличчі голови лежав вираз суму та симпатії, він обмінявся швидким знаком з прокурором і кількома тихо вимовленими словами з суддями. Потім, звертаючись до публіки, він тоном, який зрозуміли всі, спитав:

- Чи немає тут лікаря?

Слово взяв прокурор:

- Панове присяжні, дивний і несподіваний інцидент, що хвилює залу, викликає і в нас почуття, якого ми можемо й не пояснювати. Ви всі, принаймні з чуток, знаєте вельмишановного пана Мадлена, мера Монтрейля. Якщо серед публіки є лікар, то ми приєднуємось до пана голови і просимо допомогти панові Мадленові та провести його туди, де він зупинився.

Пан Мадлен не дав прокуророві скінчити. Він перебив його владним і разом з тим лагідним топом. Ось його слова, його буквальні слова, як вони були записані одним з свідків цієї сцени. Так бренять вони й досі у вухах тих, хто чув їх сорок років тому.

- Дякую вам, пане прокуроре, але я - не божевільний. Зараз ви побачите це самі. Ви тільки но ледве не допустились великої помилки. Пустіть цього чоловіка, я виконую тяжкий обов’язок: той нещасний підсудний - я. Тільки я бачу тут істину і я кажу вам правду. Те, що я роблю в цей момент, бачить бог, і для мене цього досить. Ви можете взяти мене, бо я ж тут. А я, проте, старався діяти якнайкраще. Я сховався під іншим ім’ям, я розбагатів, став мером; я хотів увійти в товариство чесних людей. Але це, здається, неможливо. Є, крім того, багато речей, про які я не можу говорити; не можу я й розповісти вам історію мого життя. Колись про неї довідаються. Я обікрав монсеньйора єпіскопа; це правда. Я пограбував Малого Жерве; це правда. Ті, хто казали вам, що Жан Вальжан був дуже небезпечна людина, мали рацію. А втім, може, і не сам я винний у цьому. Послухайте, панове судді, хто впав так низько, як я, не може ні дорікати провидінню, ні давати поради суспільству... але ганьба, бачте, з якої я старався вибратися,- річ шкідлива. То галери роблять галерника. Запам’ятайте це, коли хочете. Перед каторгою я був бідним селянином, дуже мало розвиненим, майже ідіотом. Каторга змінила мене. Я був дурний, а став лихою людиною. Був колодою, а став головешкою. Потім мене врятували поблажливість та добрість, так само як раніше занапастила суворість. Але вибачте: ви не можете зрозуміти того, що я кажу. У мене, серед попелу в каміні, ви знайдете монету в сорок су, яку я вкрав у Малого Жерве. Більше мені нема чого додати. Беріть мене. Боже мій! Пан прокурор хитає головою. Ви думаєте: пан Мадлен збожеволів; ви мені не вірите! Ось що боляче. Не засуджуйте ж принаймні цього чоловіка! Як! Вони не впізнають мене? Хотів би я, щоб тут був Жавер. Цей напевне впізнав би.

Ніщо не може віддати м’яку й похмуру тугу, що бреніла в цих словах.

Він повернувся до трьох каторжників:

- Ну, а я пізнаю вас. Чи згадуєте ви, Бреве...

Він зупинився, мить яку повагався і сказав:

- Чи згадуєш ти в’язані підтяжки в квадратиках, які були в тебе на каторзі?

Бреве весь здригнувся і мав переляканий вигляд. А він продовжував:

- Шенідьє, якого звали Женідьє, у тебе глибоко пропечене праве плече, бо одного разу ти ліг ним на повну гарячого вугілля жаровню, щоб знищити три літери Д. К. Р.,¹⁸³ видні, проте, ще й досі. Відповідай, чи правда це?

- Правда,- ствердив Шенідьє.

- У тебе, Кошпайль, на лівій руці, біля шраму від кровопуску, порохом випечені сині цифри - дата висадки імператора в Каннах: 1 березня 1816. Засукай рукав!

Кошпайль засукав рукав, всі погляди схилилися над його оголеною рукою. Жандарм підніс до неї лампу; дата була.

Нещасний повернувся до публіки й до суддів з посмішкою, згадавши яку ще й тепер здригаються ті, хто її тоді бачив. То була посмішка тріумфу, але водночас і посмішка відчаю.

- Ви ж бачите,- сказав він,- що я Жан Вальжан.

В залі не було вже ні суддів, ні прокурорів, ні жандармів; були тільки втуплені в одну точку очі та зворушені серця. Ніхто не думав більше про роль, яку він мав виконувати. Прокурор забув, що він сидить тут, щоб обвинувачувати, голова - щоб головувати, оборонець - щоб обороняти. І дивна річ - не було поставлено жодного запитання, ніяка влада не втрутилася. Величним видовищам властиво захоплювати всі душі і всіх свідків повертати на глядачів. Ніхто, може, не усвідомлював того, що він почував; ніхто, безсумнівно, не казав собі, що бачить, як перед ним палає сліпуче світло; але морально всі почували себе засліпленими.

Було очевидно, що перед ними стоїть Жан Вальжан. Це було абсолютно ясно. Появи цієї людини було досить, щоб залити світлом ще хвилину тому таку темну справу. Віднині всякі пояснення стали зайві: вся ця юрба, немов пронизана електричним струмом, зараз же зрозуміла просту й величну історію людини, що видавала себе, аби замість неї не засудили іншого. Подробиці, вагання, можливі дрібні відступи губилися в променях цього величного факту.

Це враження зникло швидко, але в той момент воно було непереможне.

- Я не хочу затримувати більше засідання,- сказав Жан Валь- жан.- Я йду, бо мене не затримують. У мене ще багато різних справ. Пан прокурор знає, хто я; знає, куди я йду, і зможе арештувати мене, коли схоче.

Він пішов до виходу. Жоден голос не вимовив ні слова, жодна рука не простяглася, щоб зупинити його. Всі розступились. В ту мить в ньому було щось божественне, що змушує натовп відступати й розступатися перед єдиною людиною. Він повільно пройшов крізь юрбу. Так і не дізналися, хто відчинив йому двері, але, коли він наблизився до них, двері були вже розчинені. Підійшовши до порога, він обернувся й промовив:

- Я у вашому розпорядженні, пане прокурор.

Потім він звернувся до публіки:

- Всі ви вважаєте мене за гідного жалю; правда? Боже мій! Коли я думаю про те, чого ледве не зробив, то маю себе за гідного заздрощів. І все ж таки я хотів би, щоб усього цього не було.

Він вийшов, і двері зачинились за ним так само, як відчинилися, бо люди, які чинять великі подвиги, можуть бути певні, що в юрбі завжди знайдеться хтось готовий прислужитися їм.

Менше ніж через годину вердикт¹⁸⁴ присяжних зняв з так званого Шанматьє всі обвинувачення. І негайно ж звільнений Шанматьє пішов зовсім розгублений, певний, що всі збожеволіли, і нічого не зрозумівши в цій фантасмагорії.¹⁸⁵

КНИГА ВОСЬМА.
КОНТРУДАР

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
В ЯКОМУ ДЗЕРКАЛІ РОЗГЛЯДАЄ СВОЄ ВОЛОССЯ ПАН МАДЛЕН

Починало розвиднюватись. Вночі Фантіну трусила пропасниця; вона не спала, і їй мріялись радісні картини; під ранок вона заснула. Сестра Сімпліція, що доглядала хвору, скористалася з цього сну, щоб приготувати їй нову порцію розчину хініну. Достойна сестра пішла до аптеки лікарні і вже кілька хвилин в тумані світанку поралася з ліками та склянками, схилившися над ними. Раптом вона обернулася й тихо скрикнула. Перед нею стояв пан Мадлен. Він щойно мовчки ввійшов до аптеки.

- Це ви, пане мер! - вигукнула вона.

- Як почуває себе та бідолашна жінка? - півголосом спитав він.

- Тепер не погано, але ми дуже хвилювались за неї.

Вона розповіла йому, що Фантіні вчора було дуже погано, а тепер покращало, бо вона гадає, ніби пан мер поїхав до Монфер- мейля по її дочку. Сестра не наважилась розпитувати пана мера, але з вигляду його добре бачила, що приїхав він зовсім не звідти.

- Це добре, і ви правильно зробили, не розчаровуючи її,- схвалив він.

- Воно, може, і так,- відповіла сестра,- але що будемо ми казати їй тепер, пане мер, коли вона побачить нас і не бачитиме своєї дитини?

Він на мить замислився.

- Бог напутить нас,- мовив він.

- Але не можна ж брехати,- пробурмотіла сестра.

Тим часом у кімнаті стало зовсім світло. День освітив і обличчя пана Мадлена. Сестра випадково підвела очі.

- Боже мій, пане! - скрикнула вона.- Що трапилося з вами? Ваше волосся - абсолютно біле.

- Біле? - повторив він.

У сестри Сімпліції не було дзеркала. Вона пошукала у шухляді й дістала звідти дзеркальце, яким користувався лікар їхньої лікарні, щоб констатувати, що хворий вмер і більше не дихає. Пан Мадлен узяв дзеркальце, подивився на своє волосся й сказав: «Ого!»

Слово це він вимовив байдуже, неначе думав про щось інше.

Сестра Сімпліція вся похолола. Вона не знала ще, але вгадувала щось страшне.

- Чи можу я бачити її? - спитав пан Мадлен.

- А хіба пан мер не поверне їй дитину? - ледве насмілилась вона запитати його.

- Безперечно, але днів через два-три.

- Якби вона не бачила вас тепер,- полохливо зауважила сестра,- і не знала, що ви вже приїхали, її легше було б змусити дожидатись. А коли дитина приїде, то вона, природно, подумає, що пан мер приїхав разом з нею. Тоді не довелося б і казати неправду.

Пан Мадлен, здавалося, поміркував трохи, а потім спокійно та серйозно, як завжди, відповів:

- Ні, сестро, я мушу її бачити. У мене, може, мало часу.

Черниця наче не помітила того «може», що надавало якогось неясного та дивного змісту словам пана мера, і, спустивши очі, почтивим тоном сказала:

- Тоді, хоч вона й спить, пан мер може ввійти.

Він зробив кілька зауважень з приводу дверей, які погано зачинялися і рип яких міг розбудити хвору, потім увійшов у кімнату Фантіни, наблизився до ліжка й відхилив трохи запону. Фантіна спала. Дихання виходило з її грудей з трагічним шумом, властивим таким хворим, що призводить до розпачу нещасних матерів, коли вони проводять ночі коло своєї заснулої й засудженої на смерть дитини. Але це втруднене дихання ледве порушувало несказанну ясність, розлиту по її обличчю, що зовсім преобразила її уві сні. Блідість її стала білістю, на щоках грав рум’янець. Довгі золотаві вії - єдине прекрасне, що залишилось від її молодості та дівоцтва, тремтіли, але прикривали очі. Вся істота її трепетала, немов якісь невидимі, але відчутні крила збирались розгорнутися і далеко занести її. Побачивши її такою, ніколи не повірив би, що це майже безнадійна хвора. Здавалося швидше, що вона невдовзі відлетить, а не помре.

Коли рука наближається зірвати квітку, то галузка дрижить, немов водночас хоче й сховатись, і віддатися. Дещо подібно до цього здригається й тіло людини при наближенні того моменту, коли таємничі пальці смерті збираються забрати душу.

Пан Мадлен якийсь час нерухомо стояв біля ліжка, дивлячись то на хвору, то на розп’яття; так робив він і два місяці тому, коли вперше прийшов відвідати Фантіну в цьому притулку. Обоє вони знову були тут і в тих самих позах: вона спала, він молився. Тільки тепер, через два місяці, її волосся стало сивим, а його зовсім білим.

Сестра не ввійшла разом з ним за запону. Вона стояла біля ліжка, притуливши палець до губ, немов у кімнаті був хтось, кого вона просила мовчати.

Фантіна розплющила очі, побачила пана Мадлена і, посміхаючись, спокійно спитала:

- А Козета?

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ФАНТІНА ЩАСЛИВА

Фантіна не виявила ні здивовання, ні радості: вона була сама радість. Просте запитання: «А Козета?» зроблене було з такою глибокою вірою, з такою впевненістю, при такій цілковитій відсутності, неспокою або сумніву, що пан мер не знайшов слів для відповіді.

- Я знала, що ви тут,- продовжувала вона.- Я спала, але бачила вас. Я давно вже вас бачу. Я стежила за вами цілу ніч. Ви були в сяйві, а навколо вас витали різні небесні істоти.

Він підвів очі до розп’яття.

- Але де ж, скажіть мені, Козета? Чому не поклали її на моє ліжко, щоб я зараз же побачила її, прокинувшись?

Він машинально відповів щось, але що саме - ніколи не міг пригадати.

На щастя, з’явився попереджений лікар і став допомагати панові Мадлену.

- Заспокойтесь, дитино моя,- сказав він.- Дитина ваша тут.

Очі Фантіни засвітились і вкрили сяйвом усе її обличчя. Вона згорнула руки благальним жестом, і в цьому благанні була вся можлива палкість і ніжність.

- О! - скрикнула вона.- То принесіть же її мені.

Зворушлива ілюзія матері. Козета для неї все ще залишалась дитиною, яку носять на руках.

- Тепер ще не можна,- заперечив лікар.- Не зараз. У вас є ще залишки пропасниці. Побачивши свою дитину, ви почнете хвилюватись, і це пошкодить вам. Треба спершу одужати.

- Але я вже одужала! - палко перебила його вона.- Кажу ж вам, що я здорова. Який він дурний, цей лікар! Я хочу бачити мою дитину. Хочу!

- Ось, бачите, як ви хвилюєтесь,- сказав лікар.- Поки ви будете в такому стані, я не дозволю давати вам вашу дитину. Бачити її - не досить; треба жити для неї. Коли ви будете розважні, я принесу її вам сам.

Бідолашна мати похнюпила голову.

- Вибачте мені, пане лікар; вибачте, дуже прошу. Раніше я не говорила б так, як оце зараз, але мене спіткало стільки нещасть, що іноді я й сама не знаю, що кажу. Я розумію, ви боїтесь хвилювання, і я чекатиму, скільки ви схочете, але присягаюся вам, мені не пошкодило б, якби я побачила мою дочку. Я ж бачу її; від учорашнього вечора я не спускаю її з очей. Знаєте? Коли б її принесли сюди тепер, то я розмовляла би з нею зовсім тихо. Ось і все. Хіба не природна річ, що мені хочеться бачити мою дитину, по яку спеціально їздили аж у Монфермейль? Я не серджусь. Я знаю, що незабаром буду щаслива. Цілу ніч я бачила різні білі постаті і людей, які всміхались до мене. Коли пан лікар захоче, він принесе мені мою Козету. Пропасниці в мене більше нема, бо я одужала. Я почуваю, що я зовсім здорова, але поводитимусь, як хвора, і не буду ворушитись, аби зробити приємність сестрам. Коли побачать, що я цілком спокійна, то скажуть: треба дати їй її дитину.

Пан Мадлен сів на стілець біля ліжка. Фантіна повернулась до нього і очевидно силувалася здаватись спокійною та «дуже розважливою», як говорила вона в своєму дитячому безсиллі хворої, сподіваючись, що, побачивши її такою спокійною, їй без заперечень приведуть Козету. Але й стримуючи себе, вона не могла не ставити панові Мадлену силу запитань.

- А вам добре їздилось, пане мер? О, який же ви добрий, що поїхали для мене по неї! Скажіть тільки, як вона? Чи добре вона перенесла дорогу? На жаль, вона мене не впізнає. За стільки часу вона забула мене, моє серденько. У дітей же нема пам’яті. Вони - як пташки. Сьогодні вони бачать одне щось, завтра побачать інше і ні про що вже більше не думають. Скажіть тільки, чи була в неї чиста білизна? Чи стежив за її охайністю цей Тенардьє? Як її годували? О, якби ви знали, як я страждала, питаючи себе про це, коли бідувала! Тепер воно минулось. Я щаслива. О, як хотілося б мені її побачити! А вона, по-вашому, гарненька, пане мер? Правда ж вона гарна, моя дочка? В диліжансі вам, певно, було дуже холодно. Невже не можна привести її сюди хоч на манесеньку хвилиночку? І тоді її зараз же віднесуть знову. Скажіть, адже ви тут хазяїн. Вам треба тільки схотіти.

Він узяв її за руку.

- Козета - гарна,- мовив він.- Козета почуває себе добре; ви незабаром побачите її; але заспокойтеся. Ви забагато говорите а потім ви висуваєте руку спід ковдри і тому кашляєте.

І справді, припадки кашлю перебивали Фантіну майже на кожному слові.

Фантіна не заперечувала. Вона боялась, чи не підірвали які- небудь її занадто палкі скарги довір’я, що його вона бажала завоювати, і тому перейшла на сторонні теми.

- А Монфермейль досить гарний, правда? Влітку туди їздять на пікніки. Як ідуть справи в Тенардьє? У них там проїздить небагато люду. Та й їхній заїзд - це вірніше корчма.

Пан Мадлен не пускав її руки й тривожно дивився на неї. Він, очевидно, прийшов сказати їй щось, чого не наважувався вимовити. Закінчивши візитацію, лікар пішов з лікарні. Коло них залишилась тільки сестра Сімпліція.

Раптом, серед мовчанки, Фантіна закричала:

- Я чую її! Боже мій, я її чую!

Вона простягла руку, щоб усі мовчали, спинила подих і захоплено стала прислухатись.

На дворі гралась дитина; дитина якоїсь робітниці або воротарки. Такі випадки трапляються завжди і, здається, становлять частину таємничої постави трагічних сцен. Дитина - маленька дівча - ходила, бігала, щоб зогрітися, голосно сміялась та співала. До чого лиш домішуються дитячі ігри! Фантіна чула, як співає ця дівчинка.

- О,- повторила вона,- та це ж Козета! Я впізнаю її голос.

Дитина пішла так само, як і прийшла; голос замовк. Фантіна якийсь час продовжувала прислухатись, потім обличчя її потемніло, і пан Мадлен чув, як вона прошептала:

- Який злий цей лікар, що не дозволяє мені бачити мою дочку! У нього неприємна фізіономія.

А втім, радісні думки знову повернулись до неї. Вона знову стала говорити про себе, не підводячи голови з подушки.

- Які ж будемо ми щасливі. Насамперед у нас буде маленький садок, пан Мадлен обіцяв мені. Моя дівчинка буде гратись у тому садочку. Вона, певно, знає вже літери; я навчу її читати. Вона бігатиме по траві за метеликами. А я буду дивитись на неї. А потім вона піде причащатися вперше. Ага! А коли ж це буде?..

Фантіна почала рахувати по пальцях.

- Рік, два, три, чотири... Їй тепер сім років. Через п’ять років. У неї буде біла вуаль, ажурні панчохи, і виглядатиме вона, як справжня маленька жінка. О, сеструню, ви й не знаєте, яка я дурна - я думаю вже про перше причащання моєї дитини!

І Фантіна зайшлася сміхом.

Пап Мадлен пустив її руку. Він прислухався до цих слів, як прислухаються до подуву вітру, спустивши вниз очі і занурившись у бездонні думки. Зненацька Фантіна перестала говорити, і це змусило й його машинально підвести голову. Фантіна стала страшною.

Напівсидячи на ліжку, вона не казала вже нічого й не дихала, її схудле плече вилізло з сорочки, її секунду ще тому променисте обличчя було мертвотно-бліде, і збільшеними від страху очима вона дивилась на щось жахливе в протилежному кінці кімнати.

- Боже мій! - гукнув Мадлен.- Що з вами, Фантіно?

Фантіна не відповіла і, не відвертаючи очей від якогось предмету, що його вона, здавалось, бачила, однією рукою доторкнулась до руки Мадлена, а другою зробила йому знак глянути назад.

Він повернувся і побачив Жавера.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ЖАВЕР ЗАДОВОЛЕНИЙ

Ось що сталося.

Тільки но пробило північ, коли пан Мадлен вийшов з зали Арраського суду. Він повернувся до заїзду саме вчасно, щоб поїхати назад поштовою каретою, де, як згадують, він забезпечив собі місце. Годині о шостій ранку він прибув до Монтрейля, і першою його турботою було кинути на пошті листа панові Лафіту, після чого він пішов до лікарні побачитись з Фантіною.

Тим часом, ледве покинув він залу засідань, як прокурор, відійшовши після першого збентеження, взяв слово, щоб висловити жаль з приводу раптового припадку божевілля шановного монтрейльського мера, заявити, що цей незвичайний інцидент, який з’ясується пізніше, аж ні трохи не змінив його переконань, і тим часом вимагати обвинувального присуду для цього Шанматьє, очевидно, істинного Жана Вальжана. Вимоги прокурора явно заперечували почуттям усіх - публіки, суддів і присяжних. Оборонцеві неважко було розбити доводи прокурора і встановити, що після признання пана Мадлена - тобто істинного Жана Вальжана - справа змінилася згори донизу, і перед очима присяжних сидів невинний. Принагідно оборонець вигукнув кілька гучних фраз (на нещастя, далеко не нових) про судові помилки тощо; голова в своєму резюме приєднався до оборонця, і присяжні за кілька хвилин визнали Шанматьє за абсолютно непричетного до цієї справи.

Проте, прокуророві був потрібний Жан Вальжан, і, втративши Шанматьє, він узявся до Мадлена.

Зараз же по звільненні Шанматьє прокурор замкнувся в кімнаті з головою суду. Вони радились про «необхідність заарештувати пана мера міста Монтрейля». Всю цю фразу пан прокурор власноручно записав на чорнетці свого рапорта на ім’я генерального прокурора. Перше хвилювання його вгамувалося, і голова заперечував мало. Правосуддя мусило йти своєю дорогою. А потім, коли вже говорити правду, голова, дармащо добродушна й досить розумна людина, був разом з тим запеклим роялістом, і його образило, коли монтрейльський мер, говорячи про висадку в Каннах, сказав імператор, а не Буонапарте.¹⁸⁶

Отож, послали наказ про арешт. Прокурор послав його до Монтрейля з спеціальним гінцем, який мав гнати щодуху й передати наказ інспекторові Жаверу.

Ми знаємо, що Жавер повернувся до Монтрейля зараз же після подання свого свідчення.

Жавер уставав, коли гінець передав йому наказ про арешт.

Гпіець сам був поліцаєм, і дуже тямущим, і двома словами ввів Жавера в курс арраських подій. Наказ про арешт, підписаний прокурором, був такого змісту:

«Інспектор Жавер має затримати громадянина Мадлена, мера міста Монтрейля, в особі якого на сьогоднішньому засіданні суду був упізнаний звільнений каторжник Жан Вальжан».

Хто не знав Жавера раніше і бачив би, як він увіходить у передпокій лікарні, той ніколи не догадався б про те, що сталося, і знайшов би, що вигляд у нього найзвичайнісінький. Він був холодний, спокійний, поважний; сивувате волосся було старанно пригладжене на висках; і піднімався він по сходах повільно, як завжди. Зате, хто, знаючи Жавера як слід, пильно придивився б до нього, той, здригнувся б від жаху. Пряжка його шкіряного коміра, замість того, щоб бути позаду, тулилась до його лівого вуха. Це свідчило про неймовірне збудження інспектора.

Жавер був натура суцільна; він не дозволяв ні собі ухилятися від своїх обов’язків, ні складкам - утворюватись на його костюмі. Він був методичний з злочинцями і строгий з гудзиками на своєму одязі.

Для того, щоб він погано приладнав пряжку на комірі, треба було зазнати такого хвилювання, яке можна порівняти з внутрішнім землетрусом.

Він прийшов до лікарні дуже просто, взявши перед тим з найближчого поста капрала з чотирма солдатами. Солдатів Жавер залишив на дворі, а до кімнати Фантіни звелів провести себе воротарці, в якої це не викликало жодної підозри, бо вона звикла бачити, що озброєні люди питають пана мера.

Наблизившись до кімнати Фантіни, Жавер повернув у замку ключ, з обережністю сиділки або шпигуна штовхнув двері і ввійшов.

Власне кажучи, він не ввійшов. Він став на порозі прочинених дверей, не скидаючи капелюха, застромивши ліву руку за борт застебнутого на всі гудзики сюртука. В складці рукава виднілася свинцева головка його величезної палиці, решта якої зникала за його спиною.

Так простояв він щось із хвилину, ніким не помічений. Аж ось Фантіна підвела очі, побачила його й змусила обернутись пана Мадлена.

У ту мить, коли погляд Мадлена зустрівся з поглядом Жавера, Жавер, не поворухнувшися, не наблизившись ні на крок, став жахливим. Жодне з почуттів людських не може бути страшнішим, ніж радість.

То було обличчя демона, який знайшов свою жертву.

Певність, що Жан Вальжан нарешті в його руках, викликала на фізіономію Жавера все, що було в нього в душі. Розворушені подонки спливли на поверхню. Образа, якої зазнало його самолюбство, коли вів довідався, що на короткий час збився з тропи й пішов слідом того Шанматьє, стиралася під впливом гордості за те, що він спершу вгадав правильно і що інстинкт довго не зраджував його. Задоволення Жавера позначилось на його величній позі. Потворність тріумфу засяяла на цьому вузькому лобі. То був розквіт огидності, яка може лежати на самовдоволеному обличчі.

Жавер у цей момент був на сьомому небі. Не усвідомлюючи ясно цього, але інтуітивно вгадуючи свою необхідність, свій успіх, він, Жавер, втілював у собі й правосуддя, і світло, і істину в їхньому небесному завданні нищити зло. Позаду нього і навколо нього в безкраїй глибині була влада, розум, суд, законна совість, громадська помста - всі зорі. Він охороняв порядок, кресав з закону блискавки, мстився за суспільство, збройно допомагав абсолютному. Він був в ореолі слави, в його перемозі залишалось ще трохи виклику та боротьби. Випростаний, бундючний, блискучий, він, в усій її красі, репрезентував надлюдську звірячість хижого архангела; грізний привид виконуваної ним справи дозволяв бачити в його кулаці невиразні сполохи соціального меча; щасливий і обурений, він тримав під своєю п’ятою злочин, порок, повстання, загибель, пекло. Він сяяв, він знищував, він посміхався, і в цьому потворному святому Михаїлі було щось безсумнівно величне.

Жавер був страшний, але в ньому не було нічого низького.

Чесність, щирість, прямодушність, переконаність, свідомість обов’язку - все це такі речі, які, збочивши з своєї путі, можуть стати огидними; але й огидні вони лишаються великими; їхня величність, властива людській совісті, зберігається і в гидотності. Ці чесноти мають єдиний порок - помилку. Чесна, невблаганна радість фанатика, що чинить жорстокість, зберігає все ж таки в собі якесь похмуре, гідне пошани сяйво. Сам того не підозрюючи, безмежно щасливий Жавер викликав до себе жаль, як викликає його всяка темна людина, що тріумфує. Не було боліснішого та жахливішого видовища, ніж це обличчя, яке виявляло, сказати б, все, що є поганого в доброму.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
ВЛАДА ЗНОВУ ВСТУПАЄ В СВОЇ ПРАВА

Фантіна ні разу не бачила Жавера відтоді, як пан мер вирвав її з рук цього чоловіка. Хворий її мозок не усвідомлював нічого, але вона не мала сумніву, що Жавер знову прийшов по неї. Вона не могла дивитись на цю жахливу фігуру, їй здалось, що вона вмирає, і, затуливши обома руками собі обличчя, вона тривожно закричала:

- Пане Мадлен, рятуйте мене!

Жан Вальжан,- тепер ми його інакше не називатимемо,- устав і своїм надзвичайно м’яким та спокійним голосом сказав:

- Заспокойтеся. Він прийшов не по вас.

І, звертаючись до Жавера, додав:

- Я знаю, чого ви хочете.

- Ну, швидко! - відповів Жавер.

В тоні, яким були сказані ці слова, було щось хиже і несамовите. Жавер не сказав: «Ну, швидко!», а сказав: «Нушвидко». Жодний правопис не міг би віддати способу, яким це вимовлено. То була вже не людська річ, а рик.

Жавер робив зовсім не так, як звичайно: він не дав ніяких пояснень, не пред’явив ніякого наказу про арешт. Для нього Жан Вальжан був якимось таємничим, загадковим суперником, невловимим бійцем, якого він п’ять уже років стискував у своїх обіймах і не міг звалити на землю. Цей арешт був не початком, а кінцем. І він обмежився тим, що сказав: «Ну, швидко!»

Говорячи це, він не ступив ані кроку; він кинув на Жана Вальжана погляд, подібний до залізного гака, яким він звичайно з силою притягав до себе нещасних.

Два місяці тому Фантіна відчула, як цей погляд проник їй до самих кісток.

На крик Жавера Фантіна розплющила очі. Але пан мер був тут. Чого ж було їй боятися?

Жавер виступив на середину кімнати і гукнув:

- Гей! Та чи підеш ти?

Бідолашна озирнулась навколо. В кімнаті не було нікого, крім черниці й пана мера. До кого ж могло стосуватись це огидне «тикання»? Тільки до неї. Вона здригнулася.

І тут вона побачила неймовірну річ, таку неймовірну, що подібного вона не бачила й у найтяжчому маренні.

Вона бачила, як шпиг Жавер ухопив пана мера за комір; вона бачила, як пан мер нахилив голову. Їй здавалось, що світ завалюється.

Жавер дійсно взяв Жана Вальжана за комір.

- Пане мер! - закричала Фантіна.

Жавер вибухнув сміхом, тим страшним сміхом, що оголяв усі його зуби.

- Нема вже більше тут пана мера!

Жан Вальжан і не намагався звільнитись від руки, що вп’ялася в комір його сюртука. Він сказав тільки:

- Жавер...

- Називай мене паном інспектором,- перебив його Жавер.

- Пане,- повторив Жан Вальжан,- я хотів би сказати вам кілька слів сам-на-сам.

- Голосно! Кажи голосно! - відповів Жавер.- Зі мною розмовляють уголос.

- Я хочу звернутись до вас з проханням…- вів далі Жан Вальжан, стишивши голос.

- Голосно, кажу тобі!

- Але цього, крім вас, ніхто не повинен чути...

- А мені яке діло? Я не слухаю.

Жан Вальжан повернувся до нього і швидко та дуже тихо

сказав:

- Дайте мені три дні. Три дні, щоб я міг поїхати по дитину цієї нещасної жінки. Я заплачу, скільки треба. Ви можете супроводити мене, коли схочете.

- Смієшся ти! - закричав Жавер.- Е, не думав я, що ти такий дурень. Просиш у мене три дні, щоб утекти. А кажеш, ніби збираєшся їхати по дитину цієї жінки. А, це здорово! Оце добре!

Фантіна задрижала.

- Моя дитина! - скрикнула вона.- Їхати по мою дитину! То вона, значить, не тут! Скажіть мені, сеструню, де моя Козета? Я хочу бачити мою дитину. Пане Мадлен! Пане Мадлен!

Жавер тупнув ногою.

- О! Тепер ще друга! Чи замовчиш ти, шельмо? Ото паскудна країна, де галерники займають урядові посади, а з публічними дівками панькаються, немов з графинями. Ну! Тепер усе це зміниться; і давно вже час.

Він пильно глянув на Фантіну і, знову схопивши в жменю галстук, комір і сорочку Жана Вальжана, додав:

- Кажу ж тобі, нема ніякого пана Мадлена і нема ніякого пана мера. Є злодій, є розбійник, є каторжник, що зветься Жан Вальжан. Його я тримаю в моїх руках. Ось що воно є!

Фантіна раптом схопилася. Спираючись на негнучкі свої руки, вона дивилась на Жана Вальжана, дивилась на Жавера, дивилась на черницю; потім вона розкрила рот, немов хотіла сказати щось, з грудей її вирвався хрип, зуби її заклацали, вона з тугою простягла вперед руки, конвульсійно розчепірила пальці, хапаючись за повітря, як утопаючий, потім раптом покотилась на подушку. Голова її стукнулась об спинку ліжка й упала їй на груди, рот розкрився, очі розплющились і погасли.

Вона вмерла.

Жан Вальжан поклав руку на руку Жавера, що тримала його, розтулив його кулак, неначе то була рука дитини, і сказав Жа- верові:

- Ви вбили цю жінку.

- Ну, кінчаймо вже! - гукнув розлючений Жавер.- Я тут не для того, щоб слухати твої розумування. Ходім зараз же, а інакше я накладу на тебе наручники.

В одному з кутків кімнати стояло залізне ліжко в досить поганому стані, що правило за похідну койку для чергових сестер. Жан Вальжан підійшов до цього ліжка, вмить виламав дуже висе розхитане узголов’я легка робота для таких мускулів, як у нього,- стиснув у кулаці залізний прут і глянув на Жавера. Жавер відступив до дверей.

Жан Вальжан, не пускаючи прута з рук, повільно пішов до ліжка Фантіни. Підійшовши до нього, він повернувся й ледве чутно сказав Жаверові:

- Не раджу вам турбувати мене в такий момент.

Безперечне те, що Жавер тремтів.

Йому спало на думку піти покликати сторожу, але Жан Валь- жан міг скористатися з цієї хвилини і втекти. Отож, він залишився, стиснув свою палицю в тоншому її кінці й притулився до одвірку, не відводячи погляду від Жана Вальжана.

Жан Вальжан поклав лікоть на спинку ліжка і, спираючись лобом на руку, дивився на нерухому, випростану Фантіну. Замислений, не кажучи ні слова, стояв він так, очевидно, думаючи зовсім не про земні речі. Його обличчя та його поза виявляли тільки невимовний жаль. Через кілька секунд він нахилився до Фантіни і почав тихо говорити їй щось.

Що сказав він їй? Що міг сказати цей покинутий всіма чоловік цій мертвій жінці? Які були його слова? Ніхто на землі не по чув їх. Чи чула їх померла? Є зворушливі ілюзії, що бувають, може, величною дійсністю. Безсумнівно те, що сестра Сімпліція, єдиний свідок цієї сцени, часто розповідала, що коли Жан Вальжан говорив, нахилившись до вуха Фантіни, то вона сама бачила несказанну усмішку, яка з’явилась на цих блідих губах і в цих тьмяних зіницях, повних уже подиву перед могилою.

Жан Вальжан узяв голову Фантіни в обидві руки, обережно вмостив її на подушку, як зробила б це мати своїй дитині, зав’язав комір її сорочки і підсунув під чепчик її волосся. Після того він закрив їй очі.

Обличчя Фантіни в цей момент здавалося осяяним якимось дивним сяйвом.

Смерть - це вхід до великого світла.

Рука Фантіни звисала з ліжка. Жан Вальжан став навколюшки перед цією рукою, обережно підняв її і поцілував.

Потім він випростався і, повертаючись до Жавера, сказав:

- Тепер я у вашому розпорядженні.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
ПРИСТОЙНА МОГИЛА

Жавер відвів Жана Вальжана в міську тюрму.

Арешт пана Мадлена справив у Монтрейлі величезне враження, або, вірніше,- викликав надзвичайне збудження. Нам сумно признатись, але самі слова «він був галерником» змусили відцуратися його майже всіх. Менше ніж за дві години про все добро, що він зробив, забули, і тепер це був тільки «галерник». Треба, правда, сказати, що подробиць арраських подій ще не знали. Цілий день по всіх частинах міста чути було такі розмови:

«Ви не знаєте? Це був звільнений каторжник».- «Хто?» - «Та, мер».- «Як! Пан Мадлен?» - «Авжеж!» - «Правда?» - «А звався він не Мадлен, а мав якесь жахливе ім’я: Бежан... Божан… Бужан…» - «А, боже!» - «Його заарештовано».- «Заарештовано!» - «Тепер він сидить у міській тюрмі, поки його перевезуть».- «Перевезуть! Куди його перевозитимуть?» - «Його судитимуть за пограбування, вчинене їм колись на шляху».- «Ось я так і думав. Ця людина була занадто добра, занадто бездоганна, занадто єлейна. Він відмовився від ордена і роздавав милостиню всім маленьким бродягам, яких зустрічав. Я завжди думав, що тут криється щось погане».

Особливо багато розводились на цю тему «салони».

Одна стара дама, передплатниця «Білого стяга»,¹⁸⁷ висловила таку думку, що глибину її майже неможливо збагнути:

- Мене це не сердить. То буде добра наука буонопартистам.

Ось яким способом розвіявся в Монтрейлі привид, що звався паном Мадленом. Вірними його пам’яті зостались тільки три чи чотири особи на все місто. Серед них була й стара воротарка, яка прислужувала йому.

Увечері того самого дня ця достойна стара сиділа в своїй комірчині, все ще налякана й заглиблена в сумні міркування. Фабрика не працювала цілий день, ворота були замкнені, вулиця була безлюдна. В будинку були дві черниці - сестра Перепетуя та сестра Сімпліція, що чергували біля мертвої Фантіни.

Приблизно в той час, коли пан Мадлен звичайно повертався додому, воротарка машинально встала, взяла з шухляди ключ від кімнати пана Мадлена та свічник, з яким він щовечора підіймався по сходах, повісила ключ на гвіздок, з якого той звичайно брав його, а свічку поставила поруч, немов чекала на нього. Потім вона знову сіла на свій стілець і замислилась. Усе це симпатична стара робила, не усвідомлюючи своїх вчинків.

Тільки години через дві вийшла вона з свого замріяний і скрикнула:

- Боже! Я ж повісила ключ на гвіздок!

В цей момент віконце комірчини відчинилося, крізь нього просунулась чиясь рука, схопила ключ та свічник і запалила свічку об горящу свічку.

Воротарка підвела очі і завмерла, а крик застряв у неї в горлі.

Вона взнала цю руку, цю кисть, цей рукав сюртука.

То був пан Мадлен.

Кілька секунд вона не могла вимовити ні слова, вражена, як розповідала сама згодом.

- Боже мій, пане мер!...- скрикнула нарешті воротарка,- а я гадала, що ви...

Вона зупинилася: в кінці фрази не було шанобливості її початку. Жан Вальжан усе ще залишався для неї паном мером.

Думку її закінчив він:

- У тюрмі. Я був там. Потім я розламав грати, скотився з даху, і я ось тепер тут. Я піду до себе в кімнату. Покличте мені сестру Сімпліцію. Вона, певне, біля тієї нещасної жінки.

Стара поспішила виконати його розпорядження.

Він не попереджав її ні про що, бо добре знав, що вона охоронятиме його краще, ніж охороняв би себе він сам.

Так ніколи й не довідались, як спромігся він пробратися в двір, не відчинивши воріт. Він, правда, завжди носив при собі відмичку, що відчиняла бокову хвіртку, але його мали обшукувати і забрати ту відмичку. Цей пункт лишився нез’ясованим.

Він піднявся по сходах, які вели до його кімнати. Зійшовши нагору, він поставив свічник на один з верхніх східців, тихо відчинив двері, навпомацки пішов зачинити вікно та віконницю, потім повернувся по свічку і знову увійшов у кімнату.

Така обережність була корисна. Ми пам’ятаємо, що вікно його можна було бачити з вулиці.

Він озирнувся навколо, кинув погляд на стіл, на стілець, на ліжко, якого не стелили вже три дні. В кімнаті не залишалося й сліду розгардіяшу попередньої ночі. Воротарка «прибрала його кімнату». Вона тільки вийняла з попелу в каміні й обережно поклала на стіл залізні наконечники його палиці та почорнілу від огню монету в сорок су.

На аркуші паперу він написав: «Ось два наконечники від моєї палиці й монета в сорок су, вкрадена у малого Жерве, про яку я говорив у суді», і поклав на цей аркуш срібну монету й обидва наконечники так, щоб, увійшовши у кімнату, кожен побачив їх першими. З старої шафи він витяг свою сорочку й подер її. У ці кілька шматків матерії він загорнув два срібні свічники. Він, проте, не поспішав, і не хвилювався і, загортаючи єпіскопські свічники, їв чорний хліб. Можливо, що то був хліб з тюрми, який він виніс звідти, тікаючи.

Проводячи згодом слідство, суд і справді встановив це з крихт хліба, знайдених на підвіконні його кімнати.

В двері хтось коротко постукав двічі.

- Увійдіть! - сказав він.

То була сестра Сімпліція.

Вона була бліда, очі в неї почервоніли, і свічник в її руці тремтів. Жорстокі удари долі мають ту властивість, що хоч які досконалі або зачерствілі ми будемо, а вони витягають з самої середини нас нашу людську натуру й змушують її знову з’являтись назовні. Під час переживань цього дня черниця знову стала жінкою. Вона плакала і тремтіла.

Жан Вальжан тільки но написав кілька рядків і, подаючи папірець сестрі, сказав:

- Ви передасте це панові кюре, сестро.

Папірець не був згорнутий. Вона глянула на нього.

- Можете прочитати,- мовив він.

Вона прочитала таке: «Прошу пана кюре доглядати за всім, що я лишаю тут. Він буде ласкавий сплатити всі витрати на мій судовий процес і за поховання жінки, що померла сьогодні. Решта - для бідних».

Сестра хотіла було говорити, але спромоглася видати лише кілька невиразних звуків. Їй, проте, удалося спитати:

- А хіба пан мер не хоче востаннє глянути на цю бідолашну?

- Ні,- відповів він,- мене шукають і можуть заарештувати в її кімнаті; це порушило б її спокій.

Не встиг він скінчити, як на сходах зчинився великий шум. Вони почули тупіт ніг, що підіймалися вгору, і голос старої воротарки, що намагалась говорити якнайголосніше та найпронизли- віше:

- Свідчуся вам богом, ласкавий пане, що ні вдень, ні ввечері сюди ніхто не входив; і я навіть не покидала моїх дверей.

- А втім, у цій кімнаті горить світло,- відповів якийсь чоловік.

Вони впізнали голос Жавера.

Кімната була збудована так, що двері її, відчиняючись, маскували собою весь її правий куток. Жан Вальжан задув свічку й став у тому кутку.

Сестра Сімпліція впала навколюшки біля столу.

Двері відчинилися.

Ввійшов Жавер.

У коридорі чути було шушукання кількох чоловік і протести воротарки.

Черниця не підвела очей. Вона молилася.

Друга свічка стояла на каміні й давала мало світла.

Жавер побачив сестру і в замішанні зупинився.

Читач пам’ятає, що суттю Жавера, його стихією, тим, чим він дихав, було повага до всякої влади. Він був натура цільна, і не допускав ні заперечень, ні обмежень. Церковна влада була для нього, звичайно, найпершим авторитетом. Він був віруючий, поверхово і коректно, як і в усьому. На його думку, священик був особою духовною, яка не помиляється, а черниця - істотою, яка не грішить. То були душі, прикуті до цього світу, і відкривали вони рот тільки для того, щоб говорити правду.

Коли Жавер побачив сестру, першим його наміром було податися назад.

Але другий обов’язок затримував його і владно штовхав уперед. Другим його наміром було залишитися й дозволити собі принаймні одне запитання.

Це була сестра Сімпліція, яка ніколи в своєму житті не казала неправди. Жавер знав це і поважав її за це особливо.

- Ви самі тут, сестро? - спитав він.

То був жахливий момент, коли сердешна воротарка почувала, що непритомніє.

Сестра підвела очі й відповіла:

- Сама.

- Тоді,- продовжував Жавер,- вибачте мені за настирливість, але такий мій обов’язок: ви сьогодні ввечері не бачили когонебудь... одного чоловіка? Він утік, і ми його шукаємо... ви не бачили того Жана Вальжана?

- Ні,- відповіла сестра.

Вона збрехала. Вона збрехала два рази підряд, не вагаючись, швидко, немов приносила себе в жертву.

О, свята жінко! Тебе багато вже років нема в цьому світі. Ти прилучилася в світлих краях до своїх сестер - дів і до своїх братів - ангелів. Нехай же в раю тобі зарахують цю брехню.

Твердження сестри було для Жавера чимось таким вирішним, що він не помітив навіть однієї дивної деталі: свічки, яку щойно задули і яка диміла ще на столі.

Через годину якийсь чоловік, ідучи в тумані між деревами, швидкою ходою віддалявся від Монтрейля, прямуючи до Парижа. Чоловік той був Жан Вальжан. Свідченнями двох чи трьох візників, які зустріли його, встановлено, що він ніс якийсь клунок і був одягнений у блузу. Звідки взяв він її? Це так і лишилося невідомим. За кілька днів перед тим у фабричній лікарні помер один старий робітник, після якого зосталась тільки блуза. Може, то була вона.

Останнє слово про Фантіну.

В усіх нас одна мати - земля. Фантіну повернули цій матері.

Юоре гадав - і, може, мав рацію - що зробив правильно, зберігши з залишених Жаном Вальжаном грошей якомога більше для бідних. Та й про кого, зрештою, ішлося? Про каторжника і повію. Ось чому він спростив обряди при похованні Фантіни й обмежився тільки справді необхідним - поховав її в спільній могилі.

Фантіну поховали в безплатному кутку кладовища, який належить усім і нікому, і де безповоротно губляться бідні. На щастя, бог знає, де знайти всяку душу. Фантіну поклали в пітьму разом з іншими чиїмось кістками. Прах її змішався з ними. Її кинули в спільну могилу. Могила її стала подібна до її ліжка.

ЧАСТИНА ДРУГА.
КОЗЕТА

КНИГА ПЕРША.
ВАТЕРЛОО

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ЩО ЗУСТРІЧАЄШ ДОРОГОЮ, ІДУЧИ З НІВЕЛЯ

Торік (1861 р.), чудового травневого ранку, один прохожий - той, хто розповідає цю історію - йшов з Нівеля до Ля-Гюльна. Ішов він пішки. Широке шосе між двома рядами дерев, немов величезні хвилі, бігло по горбах, які то піднімали дорогу, то знову кидали її вниз. Він проминув Ліллуа й Буа-Сеньйор-Ізаак. На заході виднілася аспідна дзвіниця Брен л’Алле, у формі перевернутої вази. Позад себе він залишив ліс на пагорбі, а на перехресті, поруч із поточеним шашіллю стовпом, що нагадував шибеницю й мав напис: «Колишня застава № 4», корчомку, на фасаді якої була вивіска: «На всі кінці світу. Ешабо. Кафе».

Пройшовши з чверть льє від цієї корчомки, він спустився в маленьку долину, де під аркою в насипу шляху тече вода. Купка дерев, рідких, але дуже зелених, що вкриває долину з одного боку шосе, з другого - розсипається по лугах і в художньому безладді тягнеться в напрямі до Брен-л’Алле.

Праворуч, край дороги, був заїзд; перед дверима його стояв віз, велика в’язка жердин для хмілю, плуг, купа хмизу біля живоплоту, вапно, яке диміло в квадратної форми ямі, а попід старим сараєм з солом’яними стінками лежала драбина. Молоденька дівчина полола в полі, де по вітру літала велика жовта афіша, імовірно, про якусь виставу в балагані на ярмарку. За рогом заїзду, коло калюжі, де плавав табунець качок, заглиблювалась у кущі погано вибрукована стежка. Прохожий ступив на неї.

Кроків через сто, пройшовши понад муром часів п’ятнадцятого сторіччя з гострим черепичним верхом, він опинився перед великою кам’яною брамою з прямолінійним пілястром у величному стилі Луі XIV, з двома плоскими медальйонами обабіч. Строгої форми фасад домінував над цією брамою; перпендикулярний відносно фасаду, мур майже доходив до брами, утворюючи з нею прямий кут. На лузі, перед брамою, лежали три борони, крізь які пробивалися травневі квіти. Брама була зачинена; вона мала дві спорохнілі половинки, поруч висів старий молоток.

Сонце світило чудово, гілки дрижали тим ніжним травневим тремтінням, що його, здається, викликають гнізда птахів, а не вітер. На розлогому дереві навіжено виспівував маленький, милий, мабуть закоханий пташок.

Прохожий нагнувся й став розглядати досить велику круглу діру в камені підвалини брами. В цей час половинки воріт розчинилися, і з них вийшла селянка.

Вона побачила прохожого й зрозуміла, що саме він розглядає.

- Це зробило, французьке ядро,- пояснила вона і додала,- а те, що ви бачите вище, в самих воротах, коло цвяха,- це дірка від кулі великого мушкета. Вона не могла пробити дерева.

- Як зветься ця місцевість? - спитав прохожий.

- Гугмон,- відповіла селянка.

Прохожий випростався. Він зробив кілька кроків і почав дивитися через живопліт. Крізь дерева він побачив на обрії якийсь горбок, а на цьому горбку щось, здаля подібне до лева.

Він був на полі бою при Ватерлоо.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ГУГМОН

Гугмон - ось та траурна місцевість, де великий дроворуб Ев- ропи, що звався Наполеоном, зустрів перші перешкоди; перший опір при Ватерлоо - це перший сучок під його сокирою.

Раніше то був замок, тепер це тільки ферма. Для знавця старовини Гугмон - це Hugomons. Цей замок збудував Гюго, феодал Сомрельський, той самий, що дав кошти на утримання абатства Вільє.

Прохожий штовхнув ворота, зачепив ліктем якусь стару коляску під брамою і ввійшов у двір. Перше, що впало йому там в очі, була брама в стилі шістнадцятого сторіччя, від якої залишилася сама арка, а решта кругом завалилася. Руїни часто надають монументального вигляду. Біля тієї арки в стіні зяють ще одні ворота з склепінням часів Генріха IV, крізь яке видно дерева фруктового саду. Біля цих воріт - смітник, мотики, заступи, кілька візків, старий колодязь з кам’яною плитою та залізним турнікетом, стрибуче лоша, гиндик, що розпускає хвіст, капличка під маленькою дзвіницею, квітнуча груша, що стеле свої віти по її муру,- ось той двір, оволодіти яким було мрією Наполеона. Якби він спромігся здобути його, то цей клапоть землі дав би йому, може, цілий світ. Кури знімають там куряву своїми дзьобами. Чулося гарчання,- то, замість англійців, показує свої зуби старий пес.

Англійці поводилися тут напрочуд добре. Чотири гвардійські роти Кука протягом семи годин витримували шалений натиск цілої армії.

В геометричному плані, на карті, Гугмон разом з його загорожею та його будівлями має вигляд неправильного прямокутника з одним зрізаним рогом. На цьому розі стоїть південна брама, яку захищає мур. З цього муру її можна обстрілювати в упор. У Гугмоні дві брами: південна - до замку і північна - до ферми. Наполеон послав проти Гугмона свого брата Жерома; тут зіткнулись дивізії Гільєміно, Фуа та Башлю, там діяв і зазнав поразки майже весь корпус Рейля; ядра Келлермана не могли подолати цей героїчний мур. Щоб заволодіти Гугмоном з півночі, потрібна була ціла бригада Бодуена: бригада Суа¹⁸⁸ спромоглась тільки пробитись туди з півдня, але не здобути його.

Будівлі ферми межують з двором на півдні. Потрощена французами частина північних воріт висить на мурі. Це - просто чотири дошки, прибиті до двох поперечин, де помітні ще сліди атаки.

Зруйновані французами північні ворота, куди, замість повислої на мурі половинки, приладнали нову дошку, виходять на луг. Вони вроблені просто в мур, кам’яний внизу, цегляний вгорі, і замикають двір з півночі. Це - звичайнісінькі ворота, що бувають на всіх фермах: дві широкі половинки з грубо обструганих дощок. Боротьба за ці ворота була шалена. На одвірках довго помітні були відбитки закривавлених долоней. Тут було убито Бодуена.

Гроза бою ще й досі відчувається на тому дворі; там бачиш жах; сліди бою врукопаш закам’яніли там; вони живуть, вони вмирають. Це ж було вчора. Мури конають, камені падають, пробоїни зяють; виломи - як рани; похилені тремтячі дерева неначе намагаються втекти.

У 1815 році цей двір був забудований більше, ніж сьогодні. Зруйновані потім будівлі утворювали там уступи, кути та роги.

Англійці забарикадувалися в ньому; французи пробились туди, але не змогли утриматись. З боку каплиці височить завалене, або вірніше - випатране, крило замку; єдині руїни, що залишилися від розкішного Гугмона. Замок правив за редут,¹⁸⁹ каплиця - за блокгауз.¹⁹⁰ Там люди знищували одні одних. Французи, яких розстрілювали з усіх боків - зза стін, з дахів комір, з глибини льохів, з усіх вікон, з усіх отворів, з кожної розколини в камені - принесли фашини й підпалили і стіни, і людей. На картеч відповіла пожежа.

В зруйнованому крилі замку, крізь загратовані залізом вікна, видніються кімнати з заваленими стінами. В цих кімнатах засіли англійські гвардійці. Спіраль сходів, що тріснули від першого поверху аж до даху, здавалась серединою розламаної черепашки. Сходи - двоповерхові; обложені на них англійці, скупчившись на верхніх східцях, відрізали сполучення між собою й нижніми східцями. Ці широкі плити з синього каменю купою лежать тепер у кропиві. З дюжину східців затрималися ще в стіні; на першому з них вирізьблений тризуб. Ці неприступні східці міцно сидять у своїх пазах. Все інше нагадує щелепу без зубів. Там же стоять два дерева; одне засохло, а друге, пошкоджене біля кореня, починає зеленіти в квітні. Після 1815 року воно почало рости крізь сходи.

У каплиці відбувалась різанина. Середина її, коли там знову настала тиша, має якийсь дивний вигляд. Від часу тієї різанини в ній не правлять більше мес. Однак, престол там залишився; престол з грубо обробленого дерева, притулений до дикого каменя. Чотири вибілені вапном стіни, двері проти престолу, два віконця, на дверях - велике дерев’яне розп’яття, над розп’яттям - отвір квадратної форми, заткнутий жмутом сіна, в кутку, на підлозі, стара рама з побитими шибками... така тепер ця каплиця. Біля престолу прибита гвіздками дерев’яна статуя святої Анни роботи п’ятнадцятого сторіччя. Мушкетна куля зірвала голову немовляткові Ісусу. Французи, які на короткий час заволоділи каплицею, а потім були витиснуті звідти, підпалили її. Полум’я охопило ці руїни, які обернулись на горно; двері згоріли, стеля згоріла, дерев’яне розп’яття не згоріло. Огонь пожер у Христа тільки ноги, від яких залишилися почорнілі обрубки, а тоді погас. «Чудо»,- кажуть місцеві жителі. Безголовому немовляткові Ісусу пощастило менше, ніж розп’яттю.

Мури вкриті написами. Біля ніг Христа можна прочитати ім’я «Генкінес», потім інші: «Граф де Ріо Майор». «Маркіз і маркіза де Альмагро (Гавана)». Є й французькі прізвища із знаками оклику - знаками гніву. В 1849 році стіну вибілили знову: нації ображали там одна одну.

Саме коло дверей цієї каплиці підібрали труп, який тримав у руці сокиру. То був труп молодшого лейтенанта Легро.

Вийшовши з каплиці, праворуч від себе бачиш колодязь. Їх два на дворі. Чому нема на ньому ні відра, ні барабана? Ставиш запитання. А тому, що з нього не беруть більше води. Чому ж не беруть з нього води? Бо там повно скелетів. Останній, хто витягав з нього воду, був Гільйом ван Кільсом. Це був селянин, який живу Гугмоні й служив там садівником. 18 червня 1815 року родина його втекла звідти й заховалась у лісі.

Ліси навколо абатства Вільє кілька днів та ночей давали притулок нещасним місцевим жителям. Ще й досі лишаються сліди - як, приміром, старі обгорілі прикорні - що вказують на жалюгідні бівуаки в глибині хащ.

Гільйом ван Кільсом залишився в Гугмоні «стерегти замок» і заховався в льоху. Англійці знайшли його там. Його витягли з цього тайника і з допомогою ударів шаблями плашма змусили переляканого чоловіка прислуговувати їм. Їх мучила спрага; цей Гільйом носив їм пити. Воду він брав з того колодязя. Багато хто ковтнув тут воду востаннє в житті. Колодязь, з якого пили стільки померлих, мусив був умерти й сам.

Після бою дуже поспішали поховати трупи. Смерть по-своєму робить прикрості перемозі, посилаючи заразу слідом за славою. Тиф - це додаток до тріумфу. Колодязь був глибокий, і з нього зробили могилу. Туди кинули триста мертвих. Може, занадто поспішаючи. Чи всі вони були мертві? Легенда каже, ніби не всі. Наступної ночі начебто чули тихі голоси з колодязя, що кликали до себе.

Колодязь цей стоїть ізольовано посеред двору. Три стіни, напівкам’яні, напівцегляні, розташовані мов частини ширми й подібні до квадратної башти, оточують його з трьох боків. Четвертий бік - відкритий. Звідти черпали воду. У задній стіні - щось на зразок безформної бійниці, пробитої, мабуть, ядром. У цій башті була стеля, від якої залишилися тільки балки. Залізні підпірки правої стіни мають форму хреста. Коли нахилишся над колодязем, погляд губиться в глибокому цегляному циліндрі, виповненому мороком. Все навколо колодязя поросло кропивою.

Перед колодязем не лежить широка синя плита, як буває при всіх колодязях у Бельгії. Синю плиту заступає поперечина, на яку спирається п’ять чи шість незграбних колод, сучкуватих та вуз- ловатих, схожих на величезні кістки. Нема більше ні відра, ні ланцюга, ні барабана, але є ще кам’яний резервуар, куди стікала вода. Там збирається дощова вода, і подеколи туди прилітають напитись пташки з сусіднього лісу, а потім одлітають геть.

В одному будинку серед цих руїн - у будинку ферми - живуть ще й тепер. Двері з цього будинку виходять у двір. На цих дверях, поруч із гарненьким замком у готичному стилі, прибита навскоси залізна ручка у формі листка конюшини. В той момент, коли гановерський лейтенант Вільда схопився за цю ручку, щоб сховатись у будинку ферми, французький сапер сокирою відрубав йому кисть.

Родина, що живе в будинку,- внуки давно померлого колишнього садівника ван Кільсома. Стара сива жінка розповідала нам:

- Я була там. Мені було три роки. Моя старша сестра боялась і плакала. Нас однесли в ліс. Мене тримала на руках мати. Всі притуляли до землі вухо, щоб чути. Я наслідувала гармату й говорила «бум! бум!»

Ліві ворота з двору виходять, як ми казали, у фруктовий сад.

Фруктовий сад той має жахливий вигляд.

Поділяється він на три частини. Перша частина - квітник, друга - фруктовий сад і третя - парк. Всі три частини мають спільну огорожу; з боку входу - будівлі замку та ферми, з лівого боку - живопліт, з правого - мур, позаду - мур. Мур, що з правого боку,- цегляний, задній - з каміння. Спершу увіходиш у квітник. Він лежить унизу, засаджений смородиною, порослий дикими рослинами, і замикається монументальною терасою з тесаних каменів з балюстрадою. То був великопанський сад у тому першому французькому стилі, який передував Ленотрові; тепер там руїни і колючий чагарник. Пілястри прикрашені зверху кулями, що нагадують кам’яні ядра. Ще й досі на фундаменті стоять сорок три баляси; решта лежать у траві. Майже всі подряпані мушкетними кулями. Одна розбита баляса тримається на своєму стрижні, неначе зламана нога.

Шестеро стрільців першого легкого полку, потрапивши в цей квітник, розташований нижче фруктового саду, і не мавши змоги вийти звідти, впіймані та зацьковані, мов ведмеді в їхньому барлозі, прийняли бій з двома ротами ганноверців, одна з яких була озброєна карабінами. Ганноверці стали за цими балясами и стріляли згори вниз. Стрільці, шестеро проти двохсот, під захистом лише смородини, сміливо відповідали знизу і, перше ніж померти, протрималися чверть години.

Піднявшись на кілька східців, з квітника переходиш до фруктового саду. Тут, на цих кількох квадратних сажнях, менше ніж за годину пали півтори тисячі. Мур ніби і зараз готовий до бою. Тридцять вісім бійниць, пробиті англійцями на різній відстані від землі, залишилися досі. Перед шістнадцятою - два англійські надгробні пам’ятники з граніту. Бійниці є тільки в південному мурі, бо головну атаку вели з цього боку. З зовнішнього боку цей мур ховається за високим живоплотом. Добравшись до нього, французи, певні, що матимуть справу лише з цією огорожею, перелізли через неї й опинилися перед муром, за яким сиділи в засідці англійські гвардійці; вони стріляли враз з усіх тридцяти восьми бійниць, зустріли французів градом куль та картечі, і бригада Суа розбилась об них. Так розпочалось Ватерлоо.

А втім, фруктовий сад було здобуто. Драбин не було, французи дерлися вгору з допомогою нігтей, під деревами билися врукопаш. Вся трава була мокра від крові. Тут був знищений увесь Нассауський батальйон - сімсот чоловік. Зовнішній бік муру, на який спрямували вогонь двох батарей Келлермана, погризений картеччю.

Але й цей сад, як і всякий інший, не лишається нечулим до подиху травня. І в ньому є свої жовтці та свої стокротки. Трава там висока; в ній пасуться робочі коні; мотузки з кінського волосу висять між деревами й змушують прохожих нахиляти голови. Коли йдеш по саду, то нога потрапляє в нори кротів. В траві бачиш викорчуваний пень, що лежить і зеленіє. Конаючи, до нього прихилився майор Блекмен. Під великим сусіднім деревом був убитий німецький генерал Дюпла - з французької родини, яка емігрувала з батьківщини після скасування Нантського едикта.¹⁹¹ Зовсім поруч хилиться до землі стара хвора яблуня, перев’язана соломою з глиною. Майже всі яблуні пропадають від старості. Немає жодної, яка не дістала б своєї кулі або картечини. У цьому саду сила скелетів мертвих дерев. Ворони літають в їхніх гілках, а в глибині видніється парк, повний фіалок.

Убитий Бодуен, поранений Фуе, різанина, пожежа, потоки англійської, німецької та французької крові, колодязь, доверху набитий трупами, знищений Нассауський полк і полк Брауншвейгський, вбитий Дюпла, вбитий Блекмен, пошматована англійська гвардія, дуже поріділі двадцять французьких батальйонів з сорока, корпуса Рейля; порубані, посічені, задушені, спалені три тисячі чоловік. І все це лиш для того, щоб тепер якийсь селянин казав подорожньому: «Дайте мені три франки, пане, і, коли хочете, я докладно розповім вам про Ватерлоо».

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
18 ЧЕРВНЯ 1815 РОКУ

Повернімось назад (це - одне з прав оповідача) і перенесімось у 1815 рік і навіть трохи перед ту епоху, коли починаються події, про які йде мова в першій частині цієї книги.

Якби вночі з 17 на 18 червня 1815 року не падав дощ, майбутнє Європи було б іншим. Кілька зайвих крапель води підкосили Наполеона. Для того, щоб Ватерлоо стало закінченням Аустерліца, провидінню потрібно було лиш трохи дощу; і хмари, яка пройшла по небу всупереч порі року, вистачило для світової катастрофи.

Бій під Ватерлоо міг початись тільки пів на одинадцяту, і це дало Блюхерові час прибути туди. Чому? Тому, що земля була вогка. Для того, щоб артилерія могла маневрувати, земля мала трохи просохнути.

Наполеон був артилерійським офіцером, і це давалося взнаки. Суть цього незвичайного полководця виявилася в доповіді Директорії про Абукір. Він писав: «Одне з наших ядер убило шість чоловік». Всі його плани боїв складені для ядер. Зосередити вогонь артилерії на певному пункті - ось його ключ до перемоги. Стратегію ворожого генерала він розглядав, як фортецю, й робив у ній пробоїну. Він засинав картеччю слабкий пункт; він зав’язував і розв’язував бої гарматою. Його геній тягло до гарматної стрілянини. Розбивати каре, розпорошувати полки, проривати лінії, топтати та розсіювати маси - все для нього зводилось до того, щоб бити, бити, бити безнастанно, і цю роботу він доручав ядру. Страшний метод; і в сполученні з геніальністю, він п’ятнадцять років робив непереможним цього похмурого атлета воєнної бійки.

18 червня 1815 року він тим більше покладав надію на артилерію, що на його боці була перевага: Веллінгтон мав тільки сто п’ятдесят дев’ять гармат, а Наполеон - двісті сорок.

Уявіть собі, що грунт був сухий, що артилерія могла їхати і що бій розпочався о шостій годині ранку. Тоді він був би виграний о другій, за три години перед зміною, яку внесли в неї прусаки.

Скількох помилок допустився Наполеон, що програв цей бій? Хіба можна обвинувачувати стерничого в загибелі корабля?

Чи не ускладнився певним внутрішнім знеможенням очевидний в ту епоху фізичний занепад Наполеона? Чи не зносились за двадцять років воєн піхви, як і лезо, душа, як і тіло? Чи не став у полководці шкідливо позначатися ветеран? Словом, чи не почав затьмарюватись, як гадали багато видатних істориків, цей геній? Невже він починав шаленіти, щоб приховати від себе самого своє знесилювання? Невже він починав хитатися під впливом однієї якоїсь невдачі? Невже він, що дуже важливо для генерала, починав не усвідомлювати небезпеку? Невже й для цього класу велетнів-матеріалістів, що їх можна назвати геніями дії, існує вік, після якого і їхній геній стає короткозорим? Старість не має влади над геніями-ідеалістами. Старішати для Дантів і для Мікель-Анджел - це рости. Невже для Ганнібалів і для Бонапартів - це йти на спад? Невже Наполеон утратив безпосереднє почуття перемоги? Невже він не бачив уже підводних каменів, не вгадував пасток, не помічав готового завалитись краю безодні? Невже йому бракувало передчуття катастрофи? Той, що раніше знав усі шляхи тріумфу і з верху своєї блискавичної колісниці владним пальцем указував на них, невже він тепер, під впливом зловісного приголомшення, вів до безодні свої шумливі легіони? Невже у сорок вісім років його вразило цілковите божевілля? Невже цей титанічний візник долі став тепер одчайдушним шибайголовою?

Ми зовсім цього не думаємо.

Складений ним план бою, як визнають усі, був шедевром. Іти прямо на центр лінії спільників, прорвати ворожу лінію, розділити їх надвоє, відтиснути англійську половину до Галя, а пруську до Тангра, зробити з Веллінгтона і Блюхера дві роз’єднані армії, взяти штурмом Мон-Сен-Жан, захопити Брюссель, скинути німців у Рейн, а англійців у море. Все це для Наполеона розв’язувалося в цьому бою. А далі, мовляв, побачимо.

Ми, ясна річ, не збираємось подавати тут історію Ватерлоось- кого бою. Правда, одна з основних сцен драми, яку ми розповідаємо, зв’язана з ним, але історія його - не наша тема. До того ж історія ця вже написана, і написана майстерно, з однієї точки зору самим Наполеоном, а з другої - цілою плеядою істориків.¹⁹² Щодо нас, то ми даємо історикам волю сперечатися. Ми - тільки свідок здаля; тільки прохожий по долині; тільки шукач, який нахиляється над замішеною людськими тілами землею і вважає, може, позірне за дійсність. Ми не маємо права заперечувати, в ім’я науки, комплекс фактів, де, безсумнівно, є чудо. Нема в нас ні воєнної практики, ні стратегічного досвіду, щоб дозволити собі виробити якусь систему. По-нашому, при Ватерлоо над обома полководцями домінує низка випадковостей, а коли йдеться про долю - цього таємничого підсудного, ми міркуємо, як народ - цей наівний суддя.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
А

Ті, що хочуть ясно уявити собі бій при Ватерлоо, повинні тільки мислено накреслити на землі велике А. Ліва ніжка цієї літери - Нівельський шлях, права - Женапський шлях, поперечина - дорога у виїмці між Огеном і Брен л’Алле. Вершина А - Мон-Сен- Жан, там був Веллінгтон; нижній кінець лівої ніжки - Гугмон, там були Рейль і Жером Бонапарт, нижній кінець правої ніжки - Бель-Альянс, там був Наполеон. Трохи нижче того місця, де поперечина А зустрічає й перетинає праву ніжку,- Ге-Сент. Посередині цієї поперечини лежить пункт, де сказане було останнє слово битви. Саме тут і поставлено лева - мимовільний символ найвищого героїзму імператорської гвардії.

Трикутник у верхній частині А, між обома ніжками та поперечиною,- це плато Мон-Сен-Жан. Боротьба за нього і була власне боєм.

Фланги обох армій простягалися праворуч і ліворуч від Же- напського і Нівельського шляхів, при чому д’Ерлон стояв проти Піктона, а Рейль проти Гіля.¹⁹³

За вершиною А, позаду плато Мон-Сен-Жан, лежить Суанський ліс.

Щодо самої рівнини, то уявімо собі велику площу з хвилястим рельєфом; кожна складка його вища за дальшу, всі ті хвилі вищають у напрямі Мон-Сен-Жана й кінчаються в лісі.

Два війська на полі бою - це два борці. Це - рукопашний бій. Кожен намагається звалити з ніг противника. Чіпляються за все. Кожен кущ - це точка опори; ріг стіни - еполемент; коли ніде нема хатинки, на яку можна спертися, цілий полк відходить; всяка западина в рівнині, кожна нерівність грунту, всяка бокова, в підходящому напрямку, стежка, всякий ліс, всяка балка - можуть зупинити колоса, що зветься армією, і допомогти йому не відступати. Хто зійшов з поля бою, той переможений. Звідси для відповідального начальника виникає необхідність обстежити найменшу групу дерев і детально ознайомитися з найменшою нерівністю грунту.

Обидва полководці пильно вивчили рівнину Мон-Сен-Жан, яку тепер називають рівниною Ватерлоо. Ще попереднього року Веллінгтон з мудрою завбачливістю обстежував її на випадок можливого великого бою. В цій місцевості і того дня - 18 червня - перевага була на боці Веллінгтона, Наполеон був у гіршому становищі. Англійська армія стояла нагорі, французька - внизу.

Малювати тут образ Наполеона на світанку 18 червня 1815 року на коні, з підзорною трубою в руках, на вершині Россома - майже зайва річ. Всі бачили вже його. Цей спокійний профіль під маленьким капелюхом Бріенської школи,¹⁹⁴ цей зелений мундир з білими відворотами, що закривають звізду, довгий сюртук, який приховує еполети, краєчок червоної орденської стрічки під жилетом, шкіряні штани, білий кінь під чепраком з пурпурового оксамиту з літерами N під короною та орлами по кутках, ботфорти поверх шовкових панчіх, срібні шпори, шпага Маренго¹⁹⁵ - вся ця постать останнього цезаря стоїть у нашій уяві, викликаючи шалене захоплення одних, засудження других.

Всю цю постать довгий час осявало світло. Пояснюється це певним легендарним затемненням, що виходить від більшості героїв і більш чи менш довго завуальовує істину. Але історія допомагає виясненню.

Ця ясність - історія - безжальна. Дивна й божественна властивість її в тому, що, бувши світлом, і саме тому, що вона - світло, історія часто кидає тінь туди, де раніше бачили тільки проміння. З однієї людини вона робить два різні привиди: один з них нападає на другого, розправляється з ним, і все темне, що є в деспоті, бореться з сліпучим світлом, що виходить з полководця. Це дає правдивішу міру для остаточної оцінки народів. Сплюндрований Вавілон зменшує Александра, закутий у кайдани Рим зменшує Цезаря, знищений Ієрусалім зменшує Тіта.¹⁹⁶ Тиранія переживає тирана. Це - нещастя для людини залишати після себе темряву, яка прибирає її форми.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
QUID OBSCURUM БОЇВ¹⁹⁷

Всім добре відомий перший фазис цього бою: неясний, непевний, мінливий початок, загрозливий для обох армій, але для англійців більше, ніж для французів.

Цілу ніч падав дощ; злива розрила землю; в западинах рівнини, немов у чашках, тут і там стояла вода і подекуди доходила до осей обозних повозок; з попруг коней текла рідка грязь; якби зім’ятий цією масою возів хліб не виповнив собою вибоїн і не ліг підстілкою під колеса, то будьякий рух, і особливо в долинах з боку Панлота, був би неможливий.

Битва розпочалася пізно. Наполеон, казали ми, мав звичку тримати в руці, неначе пістолет, усю свою артилерію, націлюючись нею то на той, то на інший пункт бою, і хотів, щоб батарейні запряги могли вільно пересуватися навіть галопом; а для цього треба було, щоб сонце з’явилося та обсушило землю. Сонце, проте, не з’являлося. То було вже не аустерліцьке побачення. Коли пролунав перший гарматний постріл, англійський генерал Кольвіл глянув на годинник і занотував, що було тридцять п’ять хвилин на дванадцяту.

Бій, з великою люттю - більшою, мабуть, ніж хотів того імператор - розпочало ліве крило французів нападом на Гугмон. Наполеон у той же час атакував центр, кинувши бригаду Кіо на Ге-Сент, а Ней правим флангом атакував лівий фланг англійців, що спирався на Паплот.

Атака на Гугмон була до певної міри диверсією:¹⁹⁸ притягти туди головні сили Веллінгтона й відхилити їх у лівий бік, такий був план. План цей удався б, якби чотири роти англійської гвардії та молодці бельгійці дивізії Перпонше не трималися на своїх позиціях так міцно, що, замість зосередити там усі свої сили, Веллінгтон підсилив їх лише новими чотирма ротами гвардійців та батальйоном брауншвейгців.

Атака Паплота правим крилом французів була цілком обгрунтована: погнати лівий англійський фланг, перерізати шлях на Брюссель, перегородити дорогу прусакам, якби вони підійшли, взяти Мон-Сен-Жан, відтіснити Веллінгтона до Гугмона, звідти до Брен л’Алле, а потім до Галя. Не було нічого простішого за це. За винятком деяких випадків, ця атака мала успіх. Паплот здобули, оволоділи Ге-Сентом.

Треба відзначити одну деталь. В англійській піхоті, зокрема в бригаді Кемпта, було багато новобранців. Ці молоді солдати хоробро билися проти нашої страшної піхоти. Сама їхня недосвідченість допомагала їм триматись без боязні; особливо цінні послуги робили вони як застрільники. Солдат-застрільник, залишений дещо на самого себе, стає, сказати б, сам собі генералом. Ці новобранці виявили чисто французьку вигадливість і лють. Молоді солдати мали запал. Це не сподобалось Веллінгтонові.

Після здобуття Ге-Сента кінець бою став сумнівним.

В той день, між полуднем і чотирма годинами, була якась неясна прогалина; середина цього бою - майже нерозбірлива й оповита темрявою битви врукопаш. Посутеніло. У цьому тумані бачиш якісь хитання, запаморочливий міраж, різне тодішнє військове приладдя, майже невідоме тепер: портупеї, що маяли в повітрі, перехрещену на грудях шкіряну солдатську амуніцію, сумки з гранатами, гусарські доломани,¹⁹⁹ червоні чоботи з тисяччю складок, важкі обмотані шнурками ківери,²⁰⁰ майже чорну брауншвейгську піхоту всуміш з майже багряною піхотою англійців, англійських солдатів, у яких замість еполетів - грубі круглі валики, легких ганноверських кіннотчиків в їхніх довгастих шкіряних касках з мідними пластинками і червоними кінськими гривами, шотландців з голими колінами і в картатих пледах, високі білі гетри наших гренадерів... це - картини, а не стратегічні ряди, цікаві для Сальватора Рози, а не для Грібоваля.²⁰¹

До битви завжди домішується певна кількість бурі. Quid obscurum, quid divinum.²⁰² Цій мішанині кожен історик надає трохи рис, які йому особисто найбільше до вподоби. Хоч які будуть розрахунки генералів, а сутичка озброєних мас має й невраховані наслідки. У битві плани обох головнокомандувачів перехрещуються й переінакшують один один. Такий то пункт на полі бою поглинає бійців більше, ніж якийсь інший, немов губчастий грунт, що більш-менш швидко всмоктує воду, яку виливають на нього. Доводиться посилати туди солдатів більше, ніж хотілося б. Це - непередбачені витрати. Бойова лінія хвилюється та звивається, як змія; потоки крові проливаються даремно; фронти армій хитаються; полки, що вступають у бій або виходять з битви, утворюють миси або заливи. Всі ці підводні камені безперестану рухаються одні за одними: туди, де стояла піхота, прибуває артилерія; туди, де була артилерія, мчить кавалерія; батальйони - як дим. Там тільки но було щось; пошукайте тепер - воно вже зникло; просвітки переміщаються, темні складки наступають і відходять, якийсь могильний вітер жене вперед, відштовхує, роздмухує й розвіює ці трагічні маси. Що таке битва врукопаш? Хитання. Нерухомість математично вирахуваного плану визначає тільки хвилину, а не день. Щоб змалювати бій, потрібні могутні художники, що мають хаос у своєму пензлі. Рембрандт для цього кращий за Вандермелена. Вандермелен, точний опівдні, каже неправду о третій годині. Геометрія обманює; правдивий тільки ураган. Це дає Фоларові право заперечувати Полібію. Додамо також, що в певний момент бій завжди вироджується в сутички, роздрібнюється й розбивається на безліч деталей, які, запозичуючи вираз в самого Наполеона, «належать більше до історії полків, ніж до історії армій». В таких випадках історик, очевидно, має право подавати лиш резюме. Він може вхопити тільки головні контури боротьби. Жодному розповідачеві, хоч який буде він сумлінний, не вдасться точно зафіксувати форму тієї жахливої хмари, що зветься боєм.

Справедливе для всіх великих збройних сутичок, це твердження особливо стосується до Ватерлоо.

Однак, вдень, у певний момент, цей бій почав вияснятись.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
ЧОТИРИ ГОДИНИ ДНЯ

Годині о четвертій становище англійської армії було серйозне. Принц Оранський командував центром, Гіл - правим крилом, Піктон - лівим. Безстрашний принц Оранський нестямно кричав голландцям та бельгійцям: «Нассау! Брауншвейг! Нізащо не відступати!» Знеможений Гіл спирався на Веллінгтона, Піктон був убитий. В ту саму хвилину, коли англійці відібрали у французів прапор 105 лінійного полку, французи вбили у англійців генерала Піктона, кулею пронизавши йому голову. У цій битві Веллінгтон мав дві точки опори: Гугмон і Ге-Сент; Гугмон ще тримався, але горів, Ге-Сент був здобутий. З німецького батальйону, який захищав його, залишилось живих тільки сорок два чоловіка. Всі офіцери, крім п’ятьох, були вбиті або взяті в полон. В цій клуні різали один одного три тисячі бійців. Один сержант англійської гвардії, перший боксер Англії, якого товариші вважали за невразливого, був убитий маленьким барабанщиком французом. Берінга збили з позиції, Олтена порубали шаблями. Втрачено кілька прапорів, в тому числі прапор Олтенської дивізії і прапор Люнебурзького батальйону, який ніс принц з фамілії Депон. Сірі шотландці не існували більше, велетенські драгуни Понсомбі були порубані. Ця відважна кавалерія відступила перед уланами Бро й кірасирами Травера; з тисячі двохсот коней її залишилось шістсот, з трьох підполковників двоє були скинуті на землю: Гамільтон пораненим, Матер убитим. Понсомбі пав, пронизаний ударами сімох списів. Гордон був убитий. Марш був убитий. Дві дивізії - п’ята і шоста - були знищені.

Коли Гугмон був одрізаний, а Ге-Сент - здобутий, залишилась одна лиш твердиня - центр. Ця твердиня ще трималася. Веллінгтон підсилив її. Він покликав Гіля, що був у Мерб-Брені, і Шассе, що був у Брен-л’Алле.

Центр англійської армії, трохи увігнутий, дуже щільний і зімкнутий, займав міцні позиції. Розташований на плато Сен-Жан, він мав позад себе село, а перед собою досить крутий тоді схил.

Він примикав до масивної кам’яної будівлі, що стояла на перехресті доріг і належала в той час державному Нівельському маєтку. Збудована в шістнадцятому сторіччі, вона мала такі міцні мури, що ядра відскакували від них, не завдаючи їм жодної шкоди. Навколо плато англійці підстригли подекуди живопліт, поробили амбразури в хащах глоду, поставили між гілками гармати й поробили в кущах бійниці. Їхня артилерія засіла в хащах. Цю пунічну²⁰³ роботу, і безперечно дозволену законами війни, що визнає пастки, було проведено так майстерно, що посланий імператором о дев’ятій годині ранку на розвідки ворожих батарей Гюксо не помітив нічого і, повернувшися, доповів Наполеонові, що перепон нема, коли не рахувати двох барикад на Нівельському та Женапському шляхах. Хліб цієї пори року вже високий, і 95-й батальйон бригади Кемпта, озброєний карабінами, заліг у житах на краю плато.

Забезпечений і підтримуваний так, центр англо-голландської армії був у вигідному становищі.

Небезпеку для цієї позиції становив Суанський ліс, що межував тоді з полем бою і був перерізаний ставами Греннепдель та Буафор. Армія не могла відступити туди, не розділившися; полки там зараз же роз’єдналися б, артилерія загинула б у болотах. На думку багатьох спеціалістів, заперечувану, правда, іншими, відступ у цей ліс перетворився б на безладну втечу.

Веллінгтон додав до цього центра бригаду Шассе, взяту з правого флангу, бригаду Вінка, взяту з лівого крила, і дивізію Клінтона. Своїх англійців - полки Гелкета, бригаду Мітчеля, гвардію Мейтленда - він підсилив брауншвейгською піхотою, загоном нассаусців, ганноверцями Кільманзеге й німцями Омптеда. Таким чином він зібрав біля себе двадцять шість батальйонів. Правий фланг, як казав Шаррас, відступив за центр. Величезну батарею замаскували мішками з землею в тому місці, де тепер стоїть так званий «музей Ватерлоо». Крім того в одній лощині Веллінгтон мав ще гвардійських драгунів Сомерсета - тисяча чотириста коней. То була друга половина так справедливо вславленої англійської кавалерії. Понсомбі був знищений, залишався Сомерсет.

Батарея, що становила б справжній редут, якби закінчити її влаштування, розташована була за дуже низьким садовим муром, укріпленим мішками з землею та широким земляним валом. Робота ця залишалась недовершеною: не встигли поставити палісад.

Веллінгтон, занепокоєний, але на вигляд байдужий, сидів на коні і цілий день пробув у такому положенні трохи спереду старого Монсенжанського вітряка, який існує ще й досі; він стояв під берестом, що його один ентузіастичний вандал²⁰⁴ англієць купив згодом за двісті франків, спиляв і вивіз. Веллінгтон був холодно героїчний. Ядра падали, мов дощ. Поруч щойно був убитий його адьютант Гордон. Лорд Гіл, показуючи Веллінгтонові на бомбу, що мала вибухнути, спитав:

- Які будуть інструкції і які розпорядження залишаєте ви нам, мілорд, на випадок, якщо вас буде вбито?

- Робити, як я,- відповів Веллінгтон.

Клінтонові він лаконічно сказав:

- Триматися тут до останньої людини!

День, очевидно, мав скінчитися погано. Веллінгтон кричав своїм колишнім товаришам по Талавері, Вітторії та Саламанці:²⁰⁵

- Хіба можна думати про відступ, хлопці? Згадайте стару Англію!

Годині о четвертій лінія англійців посунулася назад. На гребені плато раптом залишилися тільки артилерія та застрільники; решта зникла. Полки, гнані французькими гранатами та ядрами, відступили до того місця, де й досі проходить ще стежка до ферми Мон-Сен-Жан; бойовий фронт англійців зник, Веллінгтон від’їхав назад.

- Початок відступу! - крикнув Наполеон.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ.
НАПОЛЕОН У ДОБРОМУ НАСТРОЇ

Не зважаючи на те, що через місцеве нездужання йому незручно було сидіти верхи, імператор ніколи не бував у такому доброму настрої, як цього дня. Починаючи від самого ранку, його непроникливе обличчя всміхалось. 18 червня 1815 року ця глибока, замаскована мармуром душа безтурботно сяяла. Людина, похмура під Аустерліцем, була весела під Ватерлоо. Найбільш великі вибранці долі допускаються таких недоречностей. Наші радості загадкові. Останню посмішку ми посилаємо богові.

Ridet Caesar, Pompeius flebit,²⁰⁶ як казали легіонери з легіона Фульмінатрікс.²⁰⁷ На цей раз Помпей не повинен був плакати, але Цезар безперечно сміявся.

Напередодні, щось о першій годині ночі, під дощем і в бурю, досліджуючи верхи, разом з Бертраном, сусідні з Россомом горби і задоволений з довгої лінії англійських огнів, які освітлювали весь горизонт від Фрішмона до Брен-л’Алле, Наполеон думав, що доля, якої він в обраний ним самим день шукав на Ватерлооському полі, буде на його боці. Він зупинив коня, якийсь час постояв нерухомо, дивлячись на блискавиці та прислухаючись до грому. Чули, як цей фаталіст²⁰⁸ кинув у морок загадкові слова: «Ми в згоді з нею». Наполеон помилявся. Вони не були в згоді.

Він не заснув ні на хвилину; кожна мить тієї ночі була позначена для нього якоюсь радістю. Він об’їхав усю лінію форпостів, часто зупиняючись, щоб поговорити з вартовими. О пів на третю, біля Гугмонського лісу, він почув кроки якоїсь колони, що пересувалася. На мить йому спало на думку, що то відступає Веллінгтон, і він промовив: «Це покидає свої табори англійський ар’єргард. Я візьму в полон шість тисяч англійців, які щойно висадилися в Остенде». Він говорив із запалом. До нього повернувся той гумор, з яким він при висадці 1 березня показав великому маршалові на одного ентузіастичного селянина з Жуанської затоки і сказав: «Ну, Бертран, ось уже і підмога». Вночі з 17 на 18 червня він сміявся з Веллінгтона. «Цей маленький англієць потребує, щоб його навчили», казав Наполеон. Дощ падав з подвоєною силою. Коли імператор говорив, гуркотів грім.

О пів на четверту вранці він позбувся однієї з своїх ілюзій: послані на розвідку офіцери доповіли, що ворог не ворушиться. Все там було спокійно, бівуачні вогні не гасли. Англійська армія спала. На землі панувала глибока тиша; шум був тільки в небі. На четверту годину розвідачі привели до нього селянина. Цей селянин служив провідником бригаді англійської кавалерії, імовірно, бригаді Вів’єна, що йшла на свої позиції в селі Оген, на крайньому лівому фланзі. О п’ятій два бельгійські дезертири розповіли йому, що вони тільки но покинули свій полк і що англійська армія чекає бою. «Тим краще! - вигукнув Наполеон.- Я волію погнати їх, а не відтіснити».

Вранці, на схилі, де повертає Плансенуатський шлях, він зліз з коня просто в грязь, звелів принести собі з ферми Россом кухонний стіл та селянський стілець, сів на нього, підстеливши під ноги замість килима оберемок соломи, і розгорнув на столі карту поля бою, сказавши Сультові: «Гарна шахова дошка!»

Через дощ уночі обози з провіантом, загрузлі на розмитих дорогах, не могли прибути вранці; солдати не спали, змокли і нічого не їли. Це не перешкодило Наполеонові весело крикнути Неєві: «У нас дев’яносто шансів із ста!» О восьмій годині імператорові принесли поснідати. Він запросив кілька генералів. Під час сніданку розповідали, що два дні тому Веллінгтон був на балі в герцогині Річмонд у Брюсселі, і Сульт, грубий воїн з обличчям архієпіскопа, зауважив: «Бал буде сьогодні». Наполеон кепкував з Нея, який говорив «Веллінгтон не буде таким простаком, щоб дожидати вашу величність». А втім, то було його манера. «Він охоче жартував», каже Флері де Шабулон. «В основі його вдачі лежала веселість», каже Гурго. «Він сипав жартами, швидше оригінальними, ніж дотепними», говорить Бенжамен Констан. На цих жартах велетня варто зупинитись. Він називав своїх гренадерів буркотунами, щипав їх за вуха, смикав за вуси. «Імператор тільки й знав, що брав нас на жарти», розповідає один з них. Під час таємничого переїзду з острова Ельби до Франції, 27 лютого, у відкритому морі, французький військовий бриг «Зефір» зустрів бриг «Енконстан», на якому ховався Наполеон. Коли в «Енконстана» спитали новини про Наполеона, імператор, на якому в той час був ще його капелюх з синьо-білою, всіяною бджолами кокардою, що його він носив на Ельбі, взяв, сміючись, рупор і відповів сам: «Імператор здоровий». Хто сміється так, той не боїться подій. Снідаючи на Ватерлооському полі. Наполеон не раз заходився сміхом. Після сніданку він з чверть години зосереджувався, потім на оберемок соломи сіли два генерали з перами в руках та з аркушами паперу на колінах, і імператор продиктував їм бойовий порядок.

О дев’ятій годині, в той момент, коли французька армія в ешелонах, поділена на п’ять колон, мавши дивізії в двох лініях, артилерію між бригадами, а попереду оркестри, де били барабани і сурмили сурми, могутня, численна, весела, розгортала аж до горизонту море касок, шабель та багнетів,- зворушений імператор двічі скрикнув: «Чудово! Чудово!»

Від дев’ятої до пів на одинадцяту вся армія - це здається просто неймовірним - стала на позицію й розташувалася в шести лініях, утворюючи, за виразом імператора, «фігуру шістьох римських цифр V». Через кілька хвилин по утворенні бойового фронту, посеред глибокої тиші початку бурі, яка буває звичайно перед битвами, побачивши пересування трьох дванадцятифунтових батарей, взятих з його наказу від корпусів Ерлона, Рейля та Лобау і призначених розпочати бій, відкривши вогонь проти Мон-Сен-Жана, де Нівельський шлях перехрещується з Женапським, імператор ударив Гюксо по плечу й сказав: «Он двадцять чотири гарні дівчини, генерале».

Впевнений у щасливому кінці бою, він посмішкою підбадьорив роту саперів першого корпусу, яка проходила перед ним, діставши від нього завдання окопатися в Мон-Сен-Жані, як тільки буде здобуте це село. З незмінно ясним настроєм його не гармонюювало одне лиш слово гордовитого співчуття: побачивши, як ліворуч від нього, там, де тепер велика могила, групується маса цих прегарних «сірих» шотландців на своїх чудових конях, він сказав: «Це шкода».

Потім він сів на коня, поїхав уперед до Россома і вибрав за спостережний пункт для себе вузьку вкриту травою вершину, праворуч від дороги з Женана до Брюсселя,- це була друга його стоянка під час цієї битви. Третя стоянка, о сьомій годині вечора, між Бель-Альянсом і Ге-Сент,- страшна. Це - досить високий горб, який існує ще й досі і за яким, у лощині, була сконцентрована гвардія. На цьому горбі ядра, вдаряючись об шосе, відскакували аж до Наполеона. Як і під Бріеном, над головою його свистіли картеч і кулі. Майже на тому самому місці, де стояли ноги його коня, підібрали поржавілі ядра, старі шабельні леза та безформні уламки ядер. Scabra rubigine.²⁰⁹ Кілька років тому там вирили заряжений ще шестидесятифунтовий снаряд, трубка якого зламалася біля самої основи. На цій останній стоянці імператор сказав своєму провідникові Лакосту, ворожому до французів селянинові, який, бувши прив’язаним до сідла одного гусара, лякався й намагався сховатися за солдатом: «Дурний! То ж буде ганьба, як ти дозволиш убити тебе в спину». Той, хто пише ці рядки, розкопуючи пісок, сам знайшов у пухкому грунті цього горба залишки бомби, поїденої іржею за сорок шість років, і старі уламки заліза, що ламалися між пальців, немов бузинові палички.

Нерівностей рельєфу, що йшли в різних напрямках на місці зустрічі Наполеона з Веллінгтоном, більше не існує, але всім відомо, який був характер їх 18 червня 1815 року. Беручи з цього траурного поля матеріал для пам’ятника, природний рельєф його змінили, і розгублений історик не орієнтується тепер там. Щоб уславити його, поле переінакшили. Побачивши знову через два роки Ватерлоо, Веллінгтон скрикнув: «Мені перемінили моє поле бою!» Там, де тепер на величезній земляній піраміді стоїть лев, був тоді гребінь, який досить положисто спускався до Нівельського шляху, а зате з боку Женапського шосе був майже прямовисним. Височину цього спуску можна виміряти тепер височиною двох горбів - двох великих курганів по обидва боки дороги з Женапа до Брюсселя; один з них, ліворуч,- могила англійців, другий, праворуч,- могила німців. Могили французів нема зовсім. Для Франції вся ця різнина - гробниця. Завдяки тисячам і тисячам возів землі, навезеної для насипу в сто п’ятдесят футів заввишки і в півмилі діаметром, на плато Мон-Сен-Жан можна зійти тепер положистим підйомом. У день битви, особливо з боку Ге-Сент, підступ до нього був важкий і стрімкий. Схил там був такий урвистий, що англійські артилеристи не бачили під собою ферми, розташованої в долині - центрі битви. 18 червня 1815 року дощ ще більше порив цю кручу, грязь заважала підійматись; і доводилось не тільки сходити на гору, але й загрузати в грязюці. Вздовж гребеня плато йшов ніби рів, побачити який здаля було не можна.

Що ж то був за рів? Пояснимо. Брен-л’Алле - бельгійське село, Оген - теж. Обидва ці села, сховані в нерівності рельєфу, з’єдню- ються шляхом льє у півтора завдовжки, який проходить по хвилястому грунту рівнини і часто йде між горбами, немов борозна, через що в різних місцях цей шлях стає ровом. У 1815 році, як і тепер, цей шлях перетинав гребінь плато Мон-Сен-Жан між Же- напським і Нівельським шосе. Тільки тепер він на одному рівні з рівниною, а тоді лежав у заглибині. Обидва схили його взяли для насипу під пам’ятник. Цей шлях, і тоді, і тепер, на більшості свого протягу являє собою траншею; глибина траншеї доходить подекуди до дванадцяти футів, а дуже стрімкі її боки то тут, то там завалюються від дощів, особливо взимку. Нерідко бувають і нещасні випадки. Шлях коло Брен-л’Алле був колись такий вузький, що одного прохожого роздушило там возом, і про це свідчить кам’яний хрест біля кладовища, на якому написано ім’я померлого: «Пан Бернар де Брю, брюссельський купець», і дата нещасливого випадку: лютий 1637 року.²¹⁰ На Монсенжанському плато шлях той лежав так глибоко, що в 1783 році укіс, завалившися, розчавив селянина Матьє Нікеза. Про це свідчить другий кам’яний хрест, верх якого зник під землею, але перекинутий п’єдестал його можна побачити ще й досі на вкритому травою схилі, ліворуч від шосе між Ге-Сентом і фермою Мон-Сен-Жан.

У день бою ця дорога, яка йшла по гребеню плато Мон-Сен- Жан,- цей рів на вершині укосу, ця захована в землі вибоїна,- була невидима, тобто жахлива.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ.
ІМПЕРАТОР ЗАПИТУЄ ПРОВІДНИКА ЛАКОСТА

Отож, ранком під Ватерлоо Наполеон був задоволений.

Він мав рацію: складений ним план бою, як ми бачили, був і справді чудовий.

Коли вже бій розпочався, то різноманітні перипетії його мало хвилювали імператора. Опір, який ставив Гугмон; впертість Ге- Сента; те, що Бодуен був убитий, а Фуа - виведений з строю; несподівана стіна, об яку розбилась бригада Суа; фатальна легковажність Гільєміно, який не взяв ні петард,²¹¹ ні порохівниць; те, що батареї грузли в болоті, а п’ятнадцять гармат без ескорту були знешкоджені Юксбріджем у виїмці дороги; мала ефективність, бомб: падаючи в ряди англійців, вони заривалися у розмиту дощем землю і знімали тільки вулкани грязі, так що картеч оберталась на бризки грязі; марність демонстрації Піре в напрямі Брен-л’Алле; майже цілковите знищення п’ятнадцяти ескадронів його кавалерії; неуспішність тривоження правого англійського флангу і нападу на лівий; дивна помилка Нея, який, замість того, щоб поставити ешелонами, скупчив в одну масу чотири дивізії першого корпусу, вишикувавши їх у двадцять сім рядів по двісті чоловік у кожному й підставивши їх таким чином під картеч; жахливі пробоїни, що їх робили ядра в цій масі; роз’єднання штурмових колон і раптове демаскування батареї на їхньому флангу; те, що Буржуа, Донзло і Дюрют були в небезпечному становищі, а Кіо відбили; те, що лейтенант В’є, цей геркулес,²¹² учень політехнічної школи, був поранений у той момент, коли він ударами сокири висаджував браму Ге-Сент під огнем з англійської барикади, яка перетинала дорогу з Женапа на Брюссель; те, що дивізію Марке, яка опинилася між кавалерією та піхотою, в упор розстрілювали Бест і Пак і рубав шаблями Понсомбі, а сім її гармат заклепали; те, що принц Саксен-Веймарський, не зважаючи на зусилля графа д’Ерлона, тримався ще у Фрішмоні і Смогені; те, що прапор 105-го полку був узятий, що взятий був і прапор 45-го полку; те, що пруський чорний²¹³ гусар, затриманий летючим загоном з трьохсот стрільців, який роз’їжджав по дорозі між Вавром і Плансенуа, розповів тривожні вісті; запізнювання Груші; знищення менше ніж за чверть години півтори тисячі чоловік в Гугмонському саду; те, що тисяча вісімсот чоловік протягом ще коротшого часу полягли круг Ге-Сента,- всі ці бурхливі події, які, немов бойові хмари, проходили перед Наполеоном, ледве затьмарили його погляд і ані трохи не порушили його царственого спокою. Наполеон звик дивитися війні прямо у вічі; він ніколи не робив болісного додавання цифри до цифри; цифри цікавили його мало, аби вони давали суму: перемогу. Він не турбувався, коли спочатку передбачення його не справджувались; він вважав себе за пана та володаря кінця. Він умів ждати, не маючи ніяких сумнівів, і поводився з долею, як з рівнею. Він нібито говорив їй: «Ти не насмілишся».

Напівсвітло - напівтемрява. Наполеон почував, що доля бере його під свою охорону в доброму й прощає зле. Події потурали йому, або, принаймні, він гадав, що потурають; були майже його спільниками, що дорівнювало обдаруванню його стародавньою невразливістю.

Однак, коли позад себе маєш Березіну, Лейпціг і Фонтенебло,²¹⁴ здається, слід було б остерігатись Ватерлоо. Видно було, як небо таємничо супить брови.

У той момент, коли Веллінгтон подався назад, Наполеон здригнувся. Він побачив, як раптом спустіло плато Мон-Сен-Жан і зник фронт англійської армії. Вона змикалась, але ховалася. Імператор наполовину встав на стременах. В очах його майнула блискавка перемоги.

Загнати Веллінгтона в Суанський ліс і знищити його там - це означало б остаточну поразку Англії французами; це була б помста за Кресі, Пуатьє, Мальплане і Рамільі.²¹⁵ Герой Маренго закреслював Азенкур.²¹⁶

І імператор, обмірковуючи дальші жахливі перипетії, востаннє глянув у підзорну трубу на всі пункти поля бою. Його гвардія, в бойовій готовості, дивилась на нього знизу з якоюсь побожністю. Він думав; він розглядав схили, занотовував собі укоси, пильно вдивлявся в купки дерев, поля з хлібом, стежки; він, здавалося, ураховував кожен кущ. Він дещо пильніше придивився до англійських барикад на обох шосе - одну на Женапському, над Ге-Сентом, з двома гарматами, єдиними на всю англійську армію, що били вглиб поля бою, і другу на Нівельському, де блищали багнети голландської бригади Шассе. Біля цієї барикади, на розі поперечної дороги до Брен-д’Алле, він помітив пофарбовану в біле стару каплицю святого Миколи. Він нахилився і півголосом почав розмовляти з провідником Лакостом. Провідник заперечливо, імовірно - по зрадницькому, похитав головою.

Імператор випростався й замислився.

Веллінгтон відступав. Треба було лиш завершити цей відступ цілковитою поразкою.

Повернувшися різким рухом назад, Наполеон послав до Парижа гінця сповістити там, що битва виграна.

Наполеон належав до геніїв, які кидають громи.

Знайшлася блискавка, що мала вразити і його.

Він звелів кірасирам Міло здобути плато Мон-Сен-Жан.

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ.
НЕСПОДІВАНКА

Їх було три з половиною тисячі. Фронт їх простягався на чверть льє. То були люди-велетні на колосах-конях. Було їх двадцять шість ескадронів; позаду, підсилюючи їх, стояла дивізія Лефевра-Денуета, сто шість добірних жандармів, гвардійські стрільці - тисяча сто дев’яносто сім чоловік, і гвардійські улани - вісімсот вісімдесят списів. На них були каски без грив, кіраси з заліза, сідельні пістолети в кобурах і довгі палаші. Вся армія любувалася ними вранці, коли о дев’ятій годині, під звуки ріжків і оркестрів, що грали «Veillons au salut de l’empereur»,²¹⁷ прибули вони зімкнутою колоною, з однією батареєю на фланзі, а з другою в центрі, вишикувалися в два ряди між Женапським та Фішмонським шосе і зайняли бойову позицію в так мудро поставленій Наполеоном другій лінії, що на лівому фланзі її стояли кірасири Келлермана, а на правому кірасири Міло, і в якої були, сказати б, залізні крила.

Адьютант Бернар переказав їм наказ імператора. Ней видобув шпагу й став на чолі. Величезні ескадрони рушили.

Тоді побачили грізне видовище.

Вся ця кавалерія з шаблями наголо, з піднесеними вгору прапорами, розбита на колони по-дивізійно, єдиним рухом, немов то була одна людина, з точністю бронзового тарана, що робить пробоїну в мурі, спустилася з горба Бель-Альянс, кинулась у страшну заглибину, де загинуло вже стільки людей, зникла там у димі, потім, виринувши з цієї темряви, показалась на другому боці долини і, така ж компактна та зімкнена, риссю стала підійматись по страшному заболоченому схилу плато Мон-Сен-Жан, через хмари картечі, якою її зустріли. Вони піднімались величні, загрозливі, непохитні. В переміжках між мушкетними та гарматними пострілами чути було тупіт цих колосів. Складаючися з двох дивізій, вони йшли двома колонами: дивізія Ватьє праворуч, дивізія Делора ліворуч. Дивлячись здаля, можна було подумати, що на гребінь плато повзуть два величезні сталеві вужі. Вони перетяли поле бою неначе якимось дивом.

Нічого подібного не бачили від часів здобуття важкою кіннотою великого Московського редуту.²¹⁸ Тут бракувало Мюрата, але був Ней. Ця маса, здавалось, стала якоюсь потворою і мала одну лиш душу. Кожен ескадрон звивався і надимався, мов членик поліпа. Вони показувалися то там, то тут, розриваючи хмару диму. Мішанина касок, криків, шабель, рвучкі підскокування кінських крижів серед пострілів з гармат і звуків фанфар, дисциплінована, жахлива метушня, і над усім, неначе луска гідри,- кіраси.

Такі оповідання, здається, належать іншій добі. Щось подібне до цього видіння з’являлося в стародавніх орфічних епопеях, де розповідалось про людей - коней, античних гіпантропів, цих титанів з людським обличчям і кінськими грудьми, які галопом вдерлися на Олімп, страшні, невразливі, величні: боги і звірі водночас.

Дивний збіг чисел: двадцять шість батальйонів мали зустріти ці двадцять шість ескадронів. За гребнем плато, захищена замаскованою батареєю, англійська піхота, вишикувана в тринадцять каре, по два батальйони в кожному, і поставлена в дві лінії, сім у першій, шість у другій, з рушницями, націленими на очікуваного ворога, дожидала ворога, спокійна, безмовна та нерухома. Вона не бачила кірасирів, і кірасири не бачили її. Вона прислухалась до шуму цього припливу людей. Вона чула ростучий шум від тупоту трьох тисяч коней, ритмічний стукіт копит, що йдуть риссю, дзвін кірас, брязкіт шабель і якесь потужне, страшне дихання. Запала страшна мовчанка, потім зненацька над гребенем з’явилась довга низка рук, що вимахували шаблями, каски, сурми, прапори і три тисячі голів в сивими вусами. Почувся крик: «Хай живе імператор!» Вся ця кавалерія вийшла на плато; здавалось - починався землетрус.

Раптом - яка трагедія! - на лівому фланзі англійців, на нашому правому, голова колони кірасирів з жахливим криком здибилася. Діставшись до вершини гребеня, несамовиті, розпалені своєю нищівною атакою на гармати та на каре, кірасири несподівано побачили між собою і англійцями рів. То був Огенський шлях, що лежав у виїмці.

Момент був жахливий. Під ногами коней несподівано виник рів з стрімкими стінами, в два сажені завглибшки. Другий ряд штовхнув туди перший, а третій штовхнув другий. Коні ставали диба, кидалися назад, падали на крижі, скочувалися вниз на спині, топчучи та перекидаючи вершників. Відступати не було ніякої змоги; вся колона була просто якимось ядром; сила інерції, набута, щоб розчавити англійців, розчавила французів; подолати невблаганний рів можна було тільки засипавши його. Вершники і коні скочувались туди, давлячи одні одних, утворюючи у цьому проваллі суцільну масу, а коли живі люди наповнили вщерть цю яму, тоді поверх них перейшла решта. Майже третина бригади Дюбуа впала в цю безодню.

Це було початком програшу битви.

Місцеві перекази, очевидно перебільшені, запевнюють, ніби у виїмці Огенської дороги були поховані дві тисячі коней і півтори тисячі людей. Ця цифра, імовірно, включає й усі інші трупи, кинуті в той рів на другий день після битви.

Зауважимо мимохідь, що так жахливо потерпіла бригада Дюбуа годину тому, під час атаки, здобула прапор Люнебурзького батальйону.

Перше ніж дати кірасирам Міло цей наказ атакувати, Наполеон пильно обдивився місцевість, але не міг помітити в заглибині рельєфу тієї дороги, що не робила й складки на поверхні плато. Звернувши, проте, увагу на білу капличку на перехресті цієї дороги з Нівельським шосе, він запитав провідника Лакоста, певно, про те, чи нема там якої перепони. Провідник заперечливо похитав головою. Можна майже з певністю сказати, що до катастрофи для Нанолеона спричинився цей порух голови якогось селянина.

Мали трапитись ще й інші неминучі нещастя.

Чи було можливо, щоб Наполеон виграв цю битву? Ні, відповідаємо ми. Чому? Через Веллінгтона? Через Блюхера? Ні, через бога.

Якби Бонапарт переміг під Ватерлоо, то це порушувало б закони дев’ятнадцятого сторіччя. Готувалась інша серія історичних фактів, де для Наполеона не було вже місця. Несприятливий перебіг подій позначився вже віддавна.

Настав час упасти й цій великій людині.

Надзвичайна вага цієї людини в долі людства порушувала рівновагу. Він один важив більше, ніж решта світу разом. Надлишок життєвих сил усього людства зосередився в єдиній голові, увесь світ скупчився в мозку єдиної людини, і це було б смертю для цивілізації, якби так тривало далі. Настав момент, щоб за суддю стала найвища непідкупна справедливість. Імовірно, що скаржилися вже принципи та елементи, від яких залежить рівновага і морального, і матеріального ладу. Димуча кров, переповнені кладовища, матері в сльозах - це страшні позивачі. Коли земля страждає від надмірного тягара, тоді з темряви лунають таємничі стогони, і їх чує безодня.

На Наполеона склали скаргу безкраєві, і падіння його було передрішене.

Він заважав богові.

Ватерлоо - не бій; це зміна фронту всесвіту.

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ.
ПЛАТО МОН-СЕН-ЖАН

У той момент, коли перед французами відкрився рів, виявила себе й замаскована батарея.

Шістдесят гармат і тринадцять каре почали в упор стріляти в кірасирів. Безстрашний генерал Делор по-військовому відсалютував англійській батареї.

Вся кінна артилерія англійців галопом повернулась і стала серед каре. Кірасири не мали навіть часу зупинитися. Катастрофа з дорогою у виїмці спустошила їхні ряди, але не збентежила їх. Вони належали до людей, що, зменшившись кількістю, стають ще відважнішими.

Від катастрофи потерпіла тільки колона Ватьє; колона Делора, якій Ней, немов передчуваючи засідку, звелів узяти трохи ліворуч, прийшла вся.

Кірасири ринули на англійське каре.

Кар’єром, пустивши повіддя, з шаблями в зубах, з пістолетами в руках,- ось яка була та атака.

У битвах бувають моменти, коли дух робить людину такою твердою, що солдат обертається на статую, а тіло стає гранітом. Англійські батальйони, атаковані з таким шаленством, не поворухнулися.

Тоді почалося щось жахливе.

Всі сторони англійських каре були атаковані водночас. Вони потрапили в середину якогось навіженого виру. Ця холодна піхота залишилась нечулою. Перший ряд, стоячи на одному коліні, зустрів кірасирів багнетами, другий ряд розстрілював їх з рушниць; тим часом артилеристи ззаду другого ряду заряджали гармати. Потім фронт каре розступався, давав дорогу залпові картечі й змикався знову. Кірасири у відповідь давили їх. Їхні рослі коні ставали диба, перестрибували через ряди, перелітали над багнетами і, справжні гіганти, падали серед цих чотирьох живих мурів. Ядра робили виломи в рядах кірасирів, кірасири робили пробоїни в каре. Цілі ряди людей зникали, розчавлені кіньми. Багнети вгрузали в черева цих кентаврів. Звідти - потворність ран, небачена, може, в інших боях. Зім’яті цією скаженою кавалерією, каре змикались, але не відступали. Маючи невичерпні запаси картечі, вони стріляли в саму середину рядів нападників. Картина цього бою була жахлива. Ці каре не були більше батальйонами, то були кратери; ці кірасири не були більше кавалерією, то була буря. Кожне каре являло собою вулкан, атакований хмарою; лава билася з блискавкою.

Крайнє з правого боку каре, бувши в найбільшій небезпеці, було майже знищене після перших же натисків. Складалось воно з 75 полку шотландських верховинців. Поки люди нищили одні одних, дудар у центрі каре, глибоко байдужий до всього, спустивши вниз зажурені очі, повні відбитків озер та лісів, сидів на барабані з дудкою в руках і грав мелодії своїх гір. Ці шотландці помирали, думаючи про Бен-Лотіан, як помирали греки, згадуючи про Аргос.²¹⁹ Шабля одного з кірасирів, одрубавши геть дудку разом з рукою, що тримала її, припинила співи, убивши співця.

Порівняно нечисленні кірасири, ослаблені ще катастрофою з ровом, мали тут проти себе майже всю англійську армію, але кількість їх збільшувалася тим, що кожен вартий був десятьох. І все ж таки кілька ганноверських батальйонів посунулися назад. Побачивши це, Веллінгтон подумав про свою кавалерію. Якби Наполеон у той самий момент подумав про свою піхоту, він виграв би бій. Ця забутливість була його великою, фатальною помилкою.

Раптом кірасири, атакуючи, відчули, що атакують і їх. За їхніми спинами була англійська кавалерія. Перед ними - каре, ззаду них - Сомерсет. А Сомерсет - це означало тисячу чотириста гвардійських драгунів. Праворуч від Сомерсета був Дорнберг з своєю легкою німецькою кавалерією, ліворуч - Тріп з бельгійськими карабінерами. Атаковані з флангів та з фронту, маючи й позад себе піхоту з кавалерією, кірасири мусили відбивати напад з усіх чотирьох боків. Та що це для них? Вони ж були вихор. Хоробрість їхня стала невимовною.

До того ж в тилу у них була батарея, яка стріляла безупинно.

Тільки тому й могли бути пораненими в спини ці люди. Одна з їхніх кірас, пробита в лопатку картеччю, зберігається в колекції музею Ватерлоо.

Для таких французів потрібні були принаймні такі самі англійці.

Це не була сутичка; то була хмара, шаленство, запаморочливий порив відважних душ, ураган шабель-блискавок. За мить з тисячі чотирьохсот гвардійських драгунів стало тільки вісімсот; Фулер, їхній підполковник, був убитий. На підмогу прибув Ней з уланами та стрільцями Лефевра-Денуета. Плато Мон-Сен-Жан було здобуте, втрачене, здобуто знову. Кірасири відривались від кавалерії, щоб знову кинутись на піхоту, або, краще сказати, в усій цій страшній колотнечі кожен хапав іншого за комір і не пускав його. Каре все ще трималося. Відбулося дванадцять атак. Половина кірасирів залишилась на плато. Ця боротьба тривала дві години.

Вона дуже похитнула англійську армію. Безсумнівно, якби перший удар їх не був послаблений катастрофою на Огенській дорозі, кірасири збили би ворожий центр і вирішили б перемогу. Ця незвичайна кавалерія вразила Клінтона, який бачив Талаверу і Бадахос. На три чверті переможений, Веллінгтон, як справжній герой, усе ж таки захоплювався нею. «Чудово!», казав він півго- лосом.

Кірасири знищили сім каре з тринадцяти, взяли або заклепали шістдесят гармат й відібрали в англійських полків шість прапорів, які три кірасири й три гвардійські стрільці відвезли імператорові на ферму Бель-Альянс.

Становище Веллінгтона погіршало. Ця незвичайна битва скидалась на поєдинок між двома завзятими пораненими, які, борючись і опинаючись, сходять обоє кров’ю. Хто з них упаде перший?

Боротьба за плато продовжувалася.

До якого місця дійшли кірасири? Цього ніхто не міг би сказати. Певно лиш те, що наступного після цієї битви дня одного мертвого кірасира з конем знайшли в селі Мон-Сен-Жан, там, де перехрещуються чотири дороги - на Нівель, на Женап, на Ля- Гюльп і Брюссель. Цей кірасир пробився крізь англійські лінії. Один з тих, що знайшли його труп, ще й досі живе в тому селі. Звуть його Дегаз. Тоді йому було вісімнадцять років.

Веллінгтон відчував, що починає програвати. Криза була близька.

Кірасири не досягли свого в тому розумінні, що не прорвали ворожого центра. Плато належало всім і не належало нікому, але більша частина його залишалася в руках англійців. У Веллінгтона було село та верхня рівнина, у Нея - тільки гребінь та схил. Обидві сторони неначе приросли до цього зловісного грунту.

Знесилення англійської армії здавалося, проте, неминучим. Криваві втрати її були жахливі. Кемпт, на лівому фланзі, вимагав підмоги. «Нема й людини зайвої,- відповів Веллінгтон,- нехай помирає». Майже в ту саму хвилину - оригінальна схожість, яка змальовує знеможення обох армій,- Ней просив у Наполеона піхоти, а Наполеон закричав: «Піхоти! Де візьму я її для нього? Чи не хоче він, щоб я сам зробив її?»

А втім, англійська армія потерпіла більше. Шалені наскоки цих велетенських ескадронів у залізних панцерах і з сталевими грудьми зім’яли піхоту. Кілька чоловік навколо прапора вказували місце цілого полку; деякими батальйонами командували тільки капітан або лейтенант; дивізія Олтена, що зазнала таких втрат під Ге-Сентом, була майже цілком знищена; безстрашні бельгійці бригади ван Клюза встеляли своїми тілами поля вздовж Нівельського шляху; не залишалось майже нічого від тих голландських гренадерів, які в 1811 році в Іспанії, приєднавшись до французів, билися з Веллінгтоном, а в 1815 році у спілці з англійцями билися з Наполеоном. Значні втрати були серед офіцерів. Лордові Юксбріджу, який на другий день звелів поховати свою ногу, було розтрощено коліно. Якщо з боку французів під час цієї атаки кірасирів вийшли з строю Делор, Лерітьє, Кольбер, Дно, Травер і Бланкар, то в англійців Олтен був поранений, Барн був поранений, Делансей - убитий, ван Меерен - убитий, Омптеда - убитий, весь штаб Веллінгтона - постраждав; і в цій кривавій рівновазі Англія потерпіла більше. Другий піхотний гвардійський полк утратив п’ять підполковників, чотирьох капітанів і трьох прапорщиків; перший батальйон 30-го піхотного полку втратив двадцять чотири офіцери й сто двадцять солдатів; в 79-му гірському полку було поранено двадцять чотири офіцери та вбито вісімнадцять офіцерів і чотириста п’ятдесят солдатів. Цілий полк ганноверських гусарів Кумберленда на чолі з своїм полковником Гейком, якого згодом судили й розжалували, повернув назад перед цією колотнечею й кинувся тікати в Суанський ліс, сіючи паніку аж до Брюсселя. Тягловий транспорт, обозні повозки, цілі обози, повні поранених фури, побачивши, що французи посуваються вперед і наближаються до лісу, помчали туди й собі; голландці, яких рубала шаблями французька кіннота, кричали: «Рятуйте!» Від Вер-Куку до Грененделя, як розповідають живі ще й тепер свідки, на відстані щось із два льє в напрямку до Брюсселя, скупчились утікачі. Паніка тут була така, що охопила навіть принца Конде в Маліні й Луі XVIII в Генті. За винятком слабкого резерву, вишикуваного ешелонами позаду польового лазарету на фермі Мон-Сен-Жан, і бригад Вів’єна та Ванделера на крайньому лівому фланзі, у Веллінгтона не було вже кавалерії. Цілі батареї гармат лежали на землі, скинуті з лафетів. Ці факти визнає Сіборн, а Прінгл,²²⁰ перебільшуючи поразку, доходить до того, що каже, ніби англо-голландська армія зменшилась до тридцяти чотирьох тисяч чоловік. Залізний герцог²²¹ залишався спокійним, але губи його стали мертвенно бліді. Австрійський комісар Вінцент, іспанський комісар Алава, що під час бою перебували в штабі Веллінгтона, гадали, що герцог розбитий. О п’ятій годині Веллінгтон вийняв свій годинник, і чули, як він прошепотів похмурі слова: «Блюхер або ніч».

Саме в цю мить на далеких горбах з боку Фрішмона заіскрила лінія багнетів.

Тут у цій велетенській драмі стався перелом.

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ.
ПОГАНИЙ ПРОВІДНИК У НАПОЛЕОНА, ДОБРИЙ - У БЮЛОВА

Відома трагічна помилка Наполеона: замість очікуваного Груші, прибув Блюхер: смерть замість життя.

У долі бувають такі повороти: дожидаєш трона світу, а помічаєш острів Святої Елени.

Якби маленький пастух, що був провідником Бюлова, помічника Блюхера, порадив йому вийти з лісу вище від Фрішмона, а не нижче від Плансенуа, то дев’ятнадцяте сторіччя виглядало б, може, по-іншому. Наполеон виграв би бій при Ватерлоо. Всяким іншим шляхом, крім шляху нижче Плансенуа, пруська армія вийшла б до рову, який не могла перейти артилерія, і Блюхер би не прибув.

Прийди він на годину пізніше, заявляє пруський генерал Мюфлінг, Блюхер не застав би вже Веллінгтона, і бій був би програний.

Як бачимо, час прибути Блюхерові настав. Він і так дуже запізнився. Він стояв бівуаком у Діон-ле-Моні й вирушив звідти на світанку. Але дороги були непрохідні, і його дивізії загрузали в грязі. Вибоїни були такі глибокі, що колеса гармат загрузали до маточин. Крім того йому довелось проходити через Діль вузьким Ваврським мостом; французи підпалили вулицю, що вела до мосту; зарядні ящики та артилерійські фургони не могли їхати між двома рядами охоплених огнем будинків і мусили чекати, поки пожежу погасили. Опівдні авангард Бюлова не дійшов ще до Шапель-Сен-Ламбер.

Розпочата на дві години раніше, битва закінчилася б на четверту, і Блюхер вийшов би на поле бою, здобуте Наполеоном. Такі ці незмірні випадковості, пропорційні до безкраю, що не дається нам до рук.

Від самого полудня імператор перший почав помічати в свою підзорну трубу щось на обрії, і це щось притягало до себе його увагу.

- Я бачу там якусь хмарку, що здається мені військом,- сказав він, а потім спитав у герцога Далматського: - Сульт, що бачите ви в напрямі Шапель-Сен-Ламбера?

Маршал подивився туди в свою трубу і відповів:

- Три-чотири тисячі чоловік, сір. Це, очевидно, Груші.

Всі підзорні труби розглядали вказану імператором «хмару». Дехто казав: «Це - колони на привалі». Більшість говорили: «Це - дерева». Факт той, що хмара не рухалася. Імператор послав на розвідку до того пункту дивізіон легкої кавалерії Домона.

Бюлов і справді не рухався. Його авангард був занадто слабкий і не міг нічого зробити. Він мусив дожидати підходу головних сил армії і мав наказ зосередитись, перше ніж вступити в лінію вогню.

Але о сьомій годині, бачачи небезпечне становище Веллінгтона, Блюхер звелів Бюлову йти в атаку й сказав славетну фразу: «Треба дати англійській армії звести дух».

Незабаром дивізії Лостіна, Гіллера, Гаке і Рісселя²²² розгорнулися перед корпусом Лобау, кавалерія принца Вільгельма Пруського виступила з Паризького лісу, Плансенуа палав, і дощ пруських ядер почав падати навіть на ряди гвардії, що стояла в резерві позаду Наполеона.

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ.
ГВАРДІЯ

Про кінець бою знають. Прийшла третя армія, бій роздрібнився, вісімдесят шість гармат загриміли водночас, разом з Бюловим з’явився Пірх І, кавалерію Цітена²²³ повів сам Бюлов, французів відтіснили, Марконьє змели з Огенського плато, Дюрюта вибили з Паплота, Донзло і Кіо відступали, Лобо оточили, наші полки, що не мали ніяких укріплень, мусили смерком розпочати новий бій, вся англійська лінія перейшла в наступ і просунулась наперед, у французькій армії зроблені гігантські прориви, англійська і пруська картеч допомагали одна одній, нищачи французів і з фронту, і з флангів, і під час цієї страшної руйнації в бій уступила гвардія.

Почуваючи, що йде вмирати, вона кричала: «Хай живе імператор!» Історія не знає нічого зворушливішого, ніж ця агонія, яка виявилась у привітаннях.

Небо весь день було вкрите хмарами. Раптом в цей самий момент - була восьма година вечора - хмари на обрії розійшлися, і крізь берести на Нівельській дорозі прозирнуло велике зловісне червоне сонце на заході. Під Аустерліцем бачили, як воно сходило.

При завершенні бою кожним батальйоном гвардії командував генерал. Фріан, Мішель, Роге, Гарле, Мале, Поре де Морван були там. Коли в тумані цієї колотнечі показались високі шапки з орлами гвардійських гренадерів, симетрично вишикуваних, спокійних та величних, ворог відчув пошану до Франції. Подумали, що на поле бою вступають двадцять перемог з розпростертими крилами, і переможці, вважаючи себе за переможених, відступили. Але Веллінгтон крикнув: «Вперед, гвардійці, і цільтесь правильно!» Полк червоних²²⁴ англійських гвардійців, що лежав за живоплотом, устав, хмара картечі пробила французький трикольоровий прапор, який маяв серед наших орлів; всі кинулись уперед, і почалась страшна різанина. Імператорська гвардія відчула в темряві відступ французької армії й початок втечі. Вона почула: «Рятуйся, хто може!» замість «Хай живе імператор!», і, коли позад неї люди кидалися врозтіч, вона продовжувала наступати, з кожним новим кроком більше розстрілювана і втрачаючи більше людей, що падали мертвими. Серед неї ніхто не вагався і ніхто не боявся. Кожен солдат у ній був таким же героєм, як і всякий генерал. При цьому самогубстві не було жодного відсутнього.

Ней, не тямлячись, великий величчю згоди померти, підставляв себе під усі удари в цьому вихорі. Під ним убили п’ятого коня. Спітнілий, з полум’ям в очах, з піною на губах, в розстебнутому мундирі, з еполетою, напіввідрубаною ударом шаблі кінного гвардійця, із звіздою Орла, погнутою кулею, закривавлений, забризканий гряззю, прекрасний з переламаною шаблею в руці,- він казав: «Подивіться, як умирає на полі бою маршал Франції!» Даремно: він не вмер. Він був похмурий і роздратований. Друе д’Ерлонові він кинув запитання: «Хіба ти не дозволяєш убити тебе?» Під гуркіт усієї артилерії, що знищувала цю жменьку людей, він кричав: «То для мене, значить, нема нічого? О, як хотів би я, щоб усі ці англійські ядра влучили в мене!» Тобі судилося загинути від французьких куль, безталанний!²²⁵

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ.
КАТАСТРОФА

Картина втечі в тилу гвардії була скорботна.

Армія раптом ураз подалася назад на всіх пунктах - від Гуг- мона, від Ге-Сента, від Паплота, від Плансенуа. Після крику: «Зрада!» пролунав крик: «Рятуйся, хто може!» Армія, яка розбігається, подібна до відлиги. Все подається, розтріскується, тріщить, завалюється, падає, стикається одне з одним, поспішає, мчить. Неймовірний розклад! Ней узяв в когось коня, скочив на нього і, без капелюха, без орденської стрічки, без шпаги, став на Брюссельському шосе, зупиняючи водночас і англійців, і французів. Він намагається затримати армію, він кличе її назад, лає її, хапається за втікачів. Він нестямний. Солдати тікають від нього з вигуками: «Хай живе маршал Ней!» Два полки Дюрюта, перелякані, метушаться між шаблями уланів і рушницями бригад Кемпта, Беста, Пака і Ріланда. Найгірше в сутичці - це втеча. Щоб втекти, друзі вбивають один одного, ескадрони і батальйони розбиваються одні об одних і розсипаються; це - колосальна лінія бою. Поток захопив Лобо на одному фланзі і Рейля на другому. Наполеон марно перетинає шлях рештками гвардії; марно витрачає він останні зусилля своїх ескадронів. Кіо відступає перед Вів’єном, Келлерман перед Ванделером, Лобо перед Бюловим, Моран перед Пірхом, Домон і Себервік перед принцем Вільгельмом Пруським. Гюйо, що водив в атаку ескадрони імператора, падає під ноги англійських драгунів. Наполеон галопом мчить уздовж рядів утікачів, умовляє їх, настоює, загрожує, благає. Уста, які ранком іще гукали: «Хай живе імператор!», мовчать; навряд чи його впізнають навіть. Свіжа, щойно прибула пруська кавалерія, січе шаблями, рубає, коле, вбиває й винищує. Запряги коней кидаються в усі боки, артилерія тікає, обозні солдати випрягають коней з снарядних ящиків, щоб рятуватися на них самим, перекинуті колесами вгору фургони захаращують дорогу й спричиняються до масових убивств. Люди й коні душать та тиснуть одні одних, топчуть і живих і мертвих. Руки працюють безтямно. Збезумілий натовп заливає шляхи, стежки, мости, рівнини, горби, долини, ліси, переповнені сорока тисячами людей. Крики, розпач, солдати кидають в жита ранці та рушниці й прокладають собі шлях ударами шаблі. Нема вже більше товаришів, нема вже більше офіцерів, нема вже більше генералів - скрізь невимовний страх. Цітен рубає шаблею Францію, як хоче. Леви стали козулями. Така була та втеча.

В Женапі зробили спробу повернутися назад обличчям до ворога, зупинитися. Лобо зібрав триста чоловік. Забарикадувались біля входу до села, але при першому ж залпі пруської картечі все знову кинулося врозтіч, і Лобо було взято в полон. Сліди від картечі ще й сьогодні видно на виступі даху цегляної халупи, з правого боку шляху, на відстані кількох хвилин ходи від Женапа. Прусаки кинулися в Женап, бессумнівно розлючені такою легкою перемогою. Переслідування було потворне. Блюхер дав наказ вигублювати все. Роге перший подав страшний приклад, загрожуючи смертю кожному французькому гренадерові, який приведе до нього полоненого прусака. Блюхер перевершив Роге. Генерал молодої гвардії Дюгем, притиснутий до воріт заїзду в Женапі, віддав свою шпагу гусарові смерті,²²⁶ який узяв шпагу і вбив полоненого. Перемога закінчилась убивством переможених. Засудимо це, як історик: старий Блюхер збезчестив себе. Ця хижа жорстокість довершила нещастя. Втікачі в розпачі проминули Женап, проминули Катр-Бра, проминули Гослі, проминули Фран, проминули Шарльруа, проминули Тюен і зупинились тільки на кордоні. І хто ж це тікав так? Велика армія.

Невже ця запомороченість, ця паніка, ця загибель найбільшої, що будьколи дивувала історію, відваги - не мають причин? Ні. Над Ватерлоо лягає тінь велетенської Десниці. То - фатальний день. Дала його понадлюдська сила. Звідси - схиляння настраханих голів; звідси - здача своїх шпаг усіма цими великими душами. Ті, що перемогли Европу, пали вражені самі, не маючи нічого більше ні сказати, ні зробити; відчуваючи в темряві присутність когось жахливого. Hoc erat infatis.²²⁷ В той день перспективи роду людського змінились. Ватерлоо - це завіси на дверях до дев’ятнадцятого сторіччя. Для того, щоб зійшло на трон велике сторіччя, необхідне було зникнення великої людини. Хтось, кому не заперечують, узяв виконання цього на себе. Паніка героїв зрозуміла. У бою при Ватерлоо була не тільки хмара, а був метеор. Там пройшов бог.

Коли надходила ніч, у полі, поблизу Женапа, Бернар і Бертран²²⁸ схопили за полу сюртука й зупинили якогось похмурого, замисленого, зловісного на вигляд чоловіка, який, принесений сюди потоком утікачів, тільки но зліз з свого коня, затиснув у руці повіддя і з блудним поглядом повертався до Ватерлоо. То був Наполеон, який все ще намагався йти вперед; колосальний сновида, мрія якого не здійснилась.

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ.
ОСТАННЄ КАРЕ

Декілька каре, недвижні в потоці втечі, немов скелі в текучій воді, тримались допізна. Наближалася ніч і з нею смерть; вони чекали цього подвійного мороку і, непохитні, дозволяли йому огортати їх. Кожен полк, ізольований від інших і не маючи більше зв’язку з розірваною армією, помирав окремо. Для цієї останньої справи одні зайняли позиції на висотах Россома, другі на рівнині Мон-Сен-Жан. Там, покинуті, переможені, страшні, жахливо конали ці похмурі каре. В них умирали Ульм, Ваграм, Ієна, Фрідланд.²²⁹

Смерком, щось о дев’ятій вечора, під плато Мон-Сен-Жан залишалося ще одно каре. У похмурій долині, під схилом, яким піднялися кірасири і який тепер був укритий масами англійців; під перехресним вогнем переможної ворожої артилерії; під страшним дощем снарядів - боролося це каре. Командував їм якийсь непомітний офіцер, Камброн на ім’я. Після кожного залпу каре меншало, але зараз же відповідало. Воно відповідало рушничними пострілами на картеч і поступово стягувало свої чотири стіни. Задихані втікачі, зупиняючись іноді, чули здаля, в темряві, цей грім, який дедалі ставав тихішим.

Коли від цього легіону залишилась тільки жменька людей; коли їхній прапор став просто лахміттям; коли їхні рушниці, для яких не було вже куль, обернулися на палиці; коли купа трупів стала більшою, ніж група живих,- переможців охопив якийсь священний жах перед цими величними вмираючими воїнами, і англійська артилерія, зводячи дух, замовчала. То була ніби відстрочка. Навколо бійців немов носилися привиди - силуети людей верхи на конях, чорні профілі гармат; крізь колеса та лафети проглядало білясте небо; колосальна голова смерті, яку герої завжди бачать у димі бою, наближалася і дивилась на них. У присмерку вони чули, як заряджають гармати; запалені гноти, подібні до очей тигра, утворили коло круг їхніх голів; всі феєрверкери англійських батарей підійшли до своїх гармат, і зворушений англійський генерал - Колвіл, кажуть одні, Мейтленд, кажуть другі,- затримуючи останню хвилину, що нависла над головами цих людей, закричав їм:

- Здавайтесь, хоробрі французи!

- Merde!²³⁰ - відповів Камброн.

РОЗДІЛ П’ЯТНАДЦЯТИЙ.
КАМБРОН

Французький читач хоче, щоб до нього ставилися з повагою, і тому чи не найпрекрасніше з усіх сказаних французом слів не може бути повторене тут. В історію заборонено вносити елемент величності.

На наш страх і риск ми порушуємо цю заборону.

Отож, між тими гігантами був один титан - Камброн.

Вимовити це слово, а тоді померти - що є величнішого? Бажати смерті - те саме, що й вмерти, і ця людина не винна, що, бувши розстріляна картеччю, вона все ж таки пережила себе.

Людина, яка виграла бій при Ватерлоо,- це не розбитий Наполеон; це не Веллінгтон, що відступав о четвертій і був у розпачі о п’ятій годині; це не Блюхер, який зовсім не бився. Людина, що виграла бій під Ватерлоо,- це Камброн.

Вразити таким словом грім, який убиває вас, це значить перемогти.

Дати таку відповідь катастрофі; сказати це долі; покласти такий фундамент під майбутнього лева; кинути цю репліку дощеві, що падав уночі, зрадниці - стіні Гугмона, Огенській дорозі у виїмці, запізненню Груші, прибуттю Блюхера; бути іронічним у своїй могилі; зробити так, щоб залишитися на ногах і, впавши, утопити в двох складах усю європейську коаліцію;²³¹ запропонувати королям нужники, відомі вже й цезарям; зробити останнє з слів, додавши до нього французький блиск, першим; зухвало закінчити Ватерлоо карнавалом; Леоніда доповнити Рабле;²³² резюмувати перемогу в одному прекрасному слові, що його неможливо вимовити; втратити позицію, але зберегти себе для історії; після такої різанини мати на своєму боці насмішників - це колосально.

Це - образа грому. Це досягає величі Есхіла.²³³

Слово Камброна здається переломом. Це - перелом грудної кістки презирством, це - вибух від надміру агонії. Хто переміг? Чи не Веллінгтон? Ні. Без Блюхера він би пропав. Чи не Блюхер? Ні. Якби Веллінгтон не розпочав, Блюхер не міг би докінчити. Камброн, цей випадковий прохожий останньої години, цей нікому невідомий солдат, ця нескінченно мала частинка війни,- почуває, що тут криється брехня, брехня в катастрофі, вдвоє через те болісніша; і в той момент, коли це приводить його до крайньої люті, йому пропонують такий глум, як життя! Як його не підскочити? Ось вони тут, усі королі Европи, щасливі полководці, Юпітери-громовержці, у них сто тисяч переможних солдатів, а за ними - ще сто тисяч, мільйон; їхні гармати із запаленими гнотами роззявили свої пащі; під їхньою п’ятою імператорська гвардія і велика армія; вони щойно роздавили Наполеона, залишається тільки Камброн; протестувати залишився тільки цей земляний червяк. І він протестуватиме. Він шукає слова, як шукають шпагу. Він запінився від люті, і ця піна - слово. Перед цією дивною й зовсім не видатною перемогою, перед цією перемогою без переможців він у розпачі випростується. Він зазнає на собі безмежне значення її, але констатує її нікчемність. Він більше ніж плює на неї і, під тиском кількості, сили та матерії, знаходить у своїй душі вираз - екскременти. Сказати так, зробити так, знайти - це, повторюємо, значить бути переможцем.

Цієї фатальної хвилини в цю невідому людину ввійшов дух великих днів. Камброн знайшов слово для Ватерлоо, як Руже де Ліль знайшов «Марсельєзу» - натхнений небом. Порив божественного урагану зірвався й пронизав цих людей; вони здригнулися, і один проспівав величну пісню, а в другого вихопився жахливий крик. Це слово титанічної зневаги Камброн кидає не самій Европі в ім’я імперії - цього було б мало; він кидає його минулому в ім’я революції. Його чують і в Камброні впізнають стару душу велетнів. Здається, це говорить Дантон або рикає Клебер.²³⁴

У відповідь на слово Камброна англійський голос сказав: «Плі!», батареї блиснули, горб затрусився, усі ці бронзові роти виригнули останній страшний залп картечі. Покотився густий дим, злегка побілений місяцем на сході; а коли дим розвіявся, не було вже нічого. Ці останні грізні залишки були знищені, гвардія загинула. Чотири стіни живого редуту лежали на землі, тільки подекуди серед трупів помічалось здригання. Так французькі легіони, величніші, ніж легіони римські, загинули на Мон-Сен-Жані, на промоклій від поту та крові землі, серед похмурих хлібів, там, де тепер, весело посвистуючи та поганяючи свого коня, щодня о четвертій ранку проїздить Жозеф, що служить на Нівельській поштовій кареті.

РОЗДІЛ ШІСТНАДЦЯТИЙ.
QUOT LIBRAS IN DUCE?²³⁵

Бій під Ватерлоо - це загадка. Для тих, хто виграв його,- він неясний, так само як і для тих, хто його програв. Для Наполеона він - паніка,²³⁶ Блюхер бачить в ньому саму стрільбу. Веллінгтон не розуміє в ньому нічого. Гляньте на рапорти. Бюлетені - туманні, коментарі - плутані, одні мимрять, другі белькотять. Жоміні поділяє бій при Ватерлоо на чотири моменти; Мюфлінг роздрібняє його на три періоди; тільки Шаррас,²³⁷ хоч де в чому його оцінка й розбігається з нашою, своїм вірним поглядом охопив характерні лінії цієї катастрофи людського генія, що змагався з божественною долею. Вся решта істориків - засліплені і, будучи засліпленими, ходять навпомацки. Справді, то був грозовий день, день зруйнування військової монархії, яка - на великий подив царів - завалюючись, потягла за собою всі царства; падіння сили; розгром війни.

У цій події, що на ній лежить печать надлюдської необхідності, роль людей - ніщо.

Відібрати Ватерлоо від Веллінгтона та Блюхера - чи значить це позбавити чогось Англію і Німеччину? Ні. В проблемі Ватерлоо ні славна Англія, ні велична Німеччина - ні при чому. Хвалити небо, народи - великі, незалежно від сумних авантюр меча. Ні Німеччина, ні Англія, ні Франція не вміщуються в піхви. У ту епоху, коли Ватерлоо було лише брязкотом шабель, Німеччина мала Гете, вищого за Блюхера, і Англія - Байрона, вищого за Веллінгтона. Нашому сторіччю властивий широкий розвиток ідей, і в цій світовій зорі чудово грають промені Німеччини та Англії. Вони величні, тому що вони мислять. Спричинюване ними піднесення рівня цивілізації - властиве їм; воно залежить від них самих, а не від якогось випадку. Джерело їхнього звеличення в дев’ятнадцятому сторіччі - зовсім не Ватерлоо. Раптове зростання після перемоги знають тільки варварські народи. Це - тимчасова тщеславність потоків, які розливаються після бурі. Народи цивілізовані, особливо в наш час, не підносяться і не занепадають в наслідок удач чи невдач якогось полководця. Їхня питома вага в людському роді - наслідок чогось більшого, ніж одна якась битва. Їхня честь, дякувати богу, їхні гідність, їхні знання, їхня геніальність - не цифри, на які герої та завойовники, ці гравці, можуть ставити під час лотереї боїв. Програний бій часто дає виграш прогресові. Менше слави, більше волі. Замовкає барабан - слово бере розум. Це - гра, в якій виграє той, хто програє. Розгляньмо ж Ватерлоо спокійно, з двох боків. Віддамо випадковості те, що належить випадковості, і богу те, що належить богу. Що ж таке Ватерлоо? Перемога? Ні. Це - сумнівний виграш.

Виграла Европа, сплатила Франція.

Не дуже то варто було ставити там лева.

Ватерлоо, все ж таки, найдивніша зустріч, відома з історії. Наполеон і Веллінгтон. Це - не вороги; це - протилежності. Бог, якому до вподоби антитези, не створив жодного разючішого контрасту і незвичайнішої очної ставки. З одного боку - точність, завбачливість, геометричний розрахунок, розважливість, забезпечений відступ, приготовані резерви, вперта холоднокровність, непохитна методичність; стратегія, яка використовує рельєф грунту, тактика, що врівноважує батальйони; різанина за твердо наміченим планом; війна, регульована з годинником у руках; нічого такого, що з доброї волі покладається на випадковість, класична стара відвага, абсолютна розміреність. З другого боку - інтуіція, вгадування, військова оригінальність, надлюдський інстинкт, палкий зір; щось таке, що бачить, як орел, і вражає, як блискавка; дивовижне мистецтво в зневажливій нестримності, всі таємниці глибокої душі, спілкування з долею; ріки, рівнини, ліси, горби, до яких ставлять вимоги і певного мірою змушують коритися; деспот, що намагається підкорити своїй тиранії навіть поле бою; віра в свою щасливу зорю, з’єднана з знанням стратегії; віра, що збільшує його, але й перешкоджає йому. Веллінгтон був Баремом війни, Наполеон - її Мікель Анджело; і на цей раз розрахунок переміг генія.

З обох сторін дожидали когось. Успіх мав той, хто точно розрахував. Наполеон дожидав Груші; той не прийшов. Веллінгтон дожидав Блюхера; той прийшов.

Веллінгтон - це класична війна, що бере свій реванш. На світанку своєї слави Бонапарт зустрів його в Італії й завдав йому жорстокої поразки. Стара сова втекла від молодого шуліки. Стара тактика була не тільки розбита, але й ображена. Хто такий був цей двадцятишестирічний корсіканець? Що являв собою цей блискучий неук, який, маючи все проти себе і нічого на своєму боці, без харчових і бойових запасів, без гармат, без взуття, майже без зброї, з жменькою людей кинувся на з’єднану в коаліцію Европу і безглуздо здобував перемоги в неможливих умовах? Звідки взявся цей нищівний безумець, який, майже не зводячи духу, маючи в своїх руках одну й ту ж купку бійців, одну по одній стер на порох п’ять армій німецького імператора, звалив Больє на Альвінці, Вурмзера на Больє, Меласа на Вурмзера, Мака на Меласа?²³⁸ Хто цей новак у війні, що має зухвалість світила? Військова академічна школа відлучила і зреклася його. Звідси невблаганна злостивість старого цезаризму проти нового, звичайної шаблі проти блискучого меча, шахової дошки проти генія. 18 червня 1815 року ця злостивість мала останнє слово і поверх Лоді, Монтебелло, Монтенота, Мануї, Маренго, Аркола написала: Ватерлоо. Тріумф середніх людей, приємний для більшості. На схилі своєї слави Наполеон знову зустрівся з молодим Вурмзером.²³⁹

І дійсно, щоб мати Вурмзера, досить побілити волосся Веллінгтонові.

Ватерлоо - це першорядний бій, виграний другорядним полководцем.

У бою при Ватерлоо треба дивуватись Англії, англійській твердості, англійській рішучості, англійській крові. Найпрекрасніше, що мала вона там,- це вона сама; хай вже вона не гнівається. Це - не полководець її, а її армія.

Веллінгтон у листі до лорда Басерста з дивовижно великою невдячністю заявляє, що його армія - армія, яка билася 18 червня 1815 року! - була «гідною зневаги». Що думають про це страшні купи кісток, зариті на полях під Ватерлоо?

Англія до себе, в порівнянні з Веллінгтоном, поставилась занадто скромно. Зробити Веллінгтона таким великим значить зменшити Англію. Веллінгтон - герой такий же, як і всякий інший. Ці сірі шотландці,²⁴⁰ ця гвардійська кавалерія, ці полки Мейтленда і Мітчеля, ця піхота Пека і Кемпта, ця кіннота Понсомбі і Сомерсета, ці верховинці, що під картеччю грають на дудці; ці батальйони Ріланда, ці зовсім недосвідчені новобранці, які, ледве вміючи поводитися з мушкетом, тримаються проти старих воїнів Еслінга і Ріволі²⁴¹ - ось що велике. Веллінгтон був стійкий, в цьому його заслуга, і ми не відбираємо її в нього, але й найостанніший з його піхотинців і кавалеристів був такий же твердий, як і він сам. Iron soldier вартий Iron duke’а.²⁴² Щодо нас, то всі наші похвали стосуються англійського солдата, англійської армії, англійського народу. Якщо трофеї є, то трофеї ці належать Англії. На Ватерлооській колоні справедливіше було б поставити статую народу замість статуї окремої людини.

Але ця велика Англія розгнівається за те, що ми кажемо тут. Після свого 1688 і нашого 1789 року вона все ще зберегла феодальні ілюзії. Вона вірить у спадковість і ієрархію. Цей народ, якого ніхто не перевершує ні могутністю, ні славою, поважає себе як націю, а не як народ. Як народ, він охоче підкоряється й бере собі за проводиря якогось лорда. Як робітник, він дозволяє зневажати себе; як солдат - дозволяє бити себе киями. Ми пам’ятаємо, як після інкерманського бою лорд Раглан не міг згадати в своєму звіті імени одного сержанта, що врятував, здається, цілу армію, бо англійська військова ієрархія не припускає, щоб у рапорті називали героїв, які мають чин нижчий за офіцерський.

Але в таких боях, як при Ватерлоо, найбільше дивує надзвичайна майстерність випадковості. Дощ уночі, гугмонський мур, огенська дорога у виїмці; Груші, що не чує гарматних пострілів; провідник Наполеона, який обманює його; провідник Бюлова, що показує йому найкращий шлях. Всі ці вирішні події влаштовані чудово.

В цілому, під Ватерлоо, скажемо ми, було більше різанини, ніж бою.

З усіх боїв Ватерлоо мало найменший фронт армії у порівнянні з кількістю бійців. У Наполеона - три чверті льє, у Веллінгтона - півльє; бійців з обох сторін було по сімдесят дві тисячі. Така густість і спричинилась до такого нищення людей.

Зроблено такі розрахунки й установлено такі пропорції. Втрати людьми під Аустерліцем: у французів - чотирнадцять процентів, у росіян - тридцять процентів, у австрійців - сорок чотири проценти. Під Ваграмом: у французів - тринадцять процентів, у австрійців - чотирнадцять. Під Бородіном: у французів - тридцять сім процентів, у росіян - сорок чотири. Під Бауценом: у французів - тринадцять процентів, у росіян і прусаків - чотирнадцять. Під Ватерлоо: у французів - п’ятдесят шість процентів, у союзників - тридцять один процент. В середньому під Ватерлоо - сорок один процент. Сто сорок чотири тисячі бійців - шістдесят тисяч убитих.

Тепер на ватерлооському полі - спокій, властивий землі, нечулій опорі людини, і воно схоже на всяку іншу рівнину.

А втім, вночі над полем підіймається примарний туман, і коли подорожній, що гулятиме там, почне придивлятись та дослухатись, мріяти, як Віргілій на похмурих Філіппських рівнинах,²⁴³ то його охопить галюцінація, і йому ввижатиметься день катастрофи. Жахливе 18 червня оживе знову; насипаний під пам’ятником горб розвіється, лев той зникне, поле бою набуде свого колишнього вигляду. На рівнині хвилюватимуться лінії піхоти; на обрії галопом проноситиметься кавалерія. Переляканий мрійник побачить блискавки шабель, по́лиски багнетів, полум’я бомб, потворні переливи грому. Він почує, неначе хрипіння в глибині могили, неясний гамір примарного бою. Он ті тіні - це гренадери; там блищить - то кірасири; цей скелет - Наполеон, той - Веллінгтон. Все це не існує вже більше, але все ще стикається і б’ється; рови багряніють, дерева тремтять, шаленство доходить до самих хмар, і здається, всі ці зловісні висоти - Мон-Сен-Жан, Гугмон, Фрішмон, Паплот, Плансенуа - невиразно видніючись у темряві, вкороновані вихрами привидів, що винищують одні одних.

РОЗДІЛ СІМНАДЦЯТИЙ.
ЧИ ТРЕБА ЗНАХОДИТИ ЩОСЬ ДОБРЕ У ВАТЕРЛОО?

Існує дуже поважна ліберальна школа, що не відчуває ніякої ненависті до Ватерлоо. Ми до неї не належимо. Для нас Ватерлоо - дата, фатальна для волі. Що з такого яйця вилупиться такий орел - цього, звичайно, чекати було не можна.

Ватерлоо, коли подивитись на це питання з найвищого погляду, є безперечно перемога контрреволюції. Це - Европа проти Франції, це - Петербург, Берлін і Відень - проти Парижа, це - status quo²⁴⁴ проти ініціативи, це - 14 липня 1789 року, атаковане через 20 березня 1815 року, це тривога монархій перед невгамовним бунтарством французів.

Погасити нарешті цей численний народ, що двадцять шість років перебував у стані вулканічного вибуху,- ось про що мріяли. Брауншвейги солідаризувалися з Нассау, з Романовими, з Гоген- цоллернами, з Габсбургами, з Бурбонами.²⁴⁵ На крилах своїх Ватерлоо несе божественне право. Правда, імперія була деспотичною, а тому королівська влада, силою природної реакції, мимохіть мусила бути ліберальною, і з Ватерлоо, на великий жаль переможців і проти їхнього бажання, вийшов конституційний лад. Справа в тому, що дійсно перемогти революцію не можна і, бувши наперед визначеною та абсолютно неминучою, вона завжди з’являється знову: перед Ватерлоо - в особі Бонапарта, що перекидає старі трони; після Ватерлоо - в особі Луі XVIII, який дає хартію і терпить її. Бонапарт садовить на неаполітанський трон поштальйона, а на шведський - сержанта,²⁴⁶ користуючись з нерівності, щоб довести рівність. Луі XVIII в Сент-Уені підписує декларацію прав людини. Якщо ви хочете уявити собі, що таке революція, назовіть її «прогресом»; а хочете уявити собі, що таке прогрес, назовіть його «завтра». Завтра непереможно робить свою справу і робить її від сьогодні ж. Якимось дивним способом воно завжди доходить своєї мети. Веллінгтона воно використовує для того, щоб з Фуа, який був тільки солдатом, зробити оратора. Фуа падає при Гугмоні і, підвівшися, сходить на трибуну. Так діє прогрес. Для цього робітника не буває поганого знаряддя. До своєї божественної роботи він, без жодного замішання, пристосовує й чоловіка, який перейшов через Альпи, і хворого старого, що плентається до могили. Він використовує і подагрика, і завойовника. Ватерлоо, поклавши край руйнуванню європейських тронів мечем, єдиним своїм наслідком мало продовження революційної роботи іншим способом. Воїни закінчили свою справу; прийшла тепер черга мислителів. Сторіччя, що його Ватерлоо хотіло спинити, переступило через нього й пішло далі своєю дорогою. Свобода перемогла цю зловісну перемогу.

Зрештою, безперечно, те, що здобуло собі тріумф під Ватерлоо; те, що всміхалося за спиною Веллінгтона; те, що принесло йому маршальські жезли всієї Европи, а в тому числі, нібито, і Франції; те, що весело котило візки з землею, повного скелетів, і насипало з неї горб під левом; те, що переможно насипало на п’єдесталі його дату «18 червня 1815 року»; те, що надихало Блюхера, коли він рубав розгромлену армію; те, що з плато Мон- Сен-Жан нахилялось над Францією, як над своєю здобиччю,- то була контрреволюція. Це контрреволюція шептала підле слово: «розчленування». Прибувши до Парижа, вона зблизька побачила кратер, вона відчула, що цей попіл пече їй ноги, і передумала. Вона знову стала белькотати про хартію.

Будьмо бачити у Ватерлоо тільки те, що є в ньому. Умисно даної свободи - ані трохи. Контрреволюція мимохіть була ліберальною, так само як у відповідних обставинах Наполеон мимохіть був революціонером. 18 червня 1815 року Кінний Робесп’єр був вибитий з сідла.²⁴⁷

РОЗДІЛ ВІСІМНАДЦЯТИЙ.
ПОСИЛЕННЯ БОЖЕСТВЕННОГО ПРАВА

Диктатурі кінець. Вся європейська система завалилась.

Імперія занурилася в морок, подібний до мороку вмираючого римського світу.²⁴⁸ Сталося відродження безодні, як то було за часів варварів. Тільки варварству 1815 року, яке треба назвати його здрібнілим ім’ям - контрреволюцією, сперло груди, йому швидко забило дух, і воно спинилося. Імперію, признаємося в цьому, оплакували очі героїв. Якщо слава - в мечі, що обернувся на скіпетр, то імперія була тією самою славою. Вона поширила по землі все світло, яке може дати тиранія, світло тьмяне. Скажемо більше - світло темне. Проти справжнього денного світла - це світло ночі. Зникнення цього нічного світла справило враження затемнення сонця.

Луі XVIII повернувся до Парижа. Гуртові танці 8 липня стерли ентузіазм 20 березня.²⁴⁹ Корсіканець став антитезою беарнця.²⁵⁰ Над куполом тюільрійського палацу висів білий прапор. Ті, що були на засланні, посходили на трон. Ялиновий гартвелів стіл зайняв місце перед прикрашеним ліліями кріслом Луі XIV. Про Бувін і Фонтенуа²⁵¹ говорили, як про вчорашній день, а Аустерліц застарів. Вівтар і трон велично побратались. Одна з найбільш незаперечних у дев’ятнадцятому сторіччі форм загального блага встановилась у Франції і на всьому континенті. Европа прийняла білу кокарду. Третальйон став славетним. Девіз «Non pluribus impar»²⁵² знову з’явився в ореолі кам’яного зображення сонця на фасаді казарм Орсейської набережної. Там, де містилась імператорська гвардія, стояв просто червоний будинок. Арка на Карусельному майдані, вся в пам’ятках недоречних перемог, чужа серед усіх цих новин, може, навіть соромлячись трохи Маренго та Арколя, виплуталась з скрутного становища з допомогою статуї герцога Ангулемського.²⁵³ Мадленське кладовище, страшна братська могила 1793 року, вкрилося мармуром та яшмою, бо там лежали й кістки Луї XVI і Марії-Антуанетти. У Венсенському рові спід землі виріс надгробок у формі стовпа без капітелі, який нагадував, що герцог Енгієнський²⁵⁴ помер того самого місяця, коли коронувався Наполеон. Папа Пій VII, який відправив цей обряд дуже швидко після його смерті, благословив його падіння так само спокійно, як благословляв колись його піднесення. У Шенбруні жив маленький чотирирічний привид, називати який королем Римським уважалось за бунтарство. І все це сталося, і всі ці королі знову посідали на свої трони, і господаря Европи посадили в клітку, і старий режим став новим, і все темне та все світле на землі помінялися місцями - тому, що одного літнього дня пастух сказав у лісі прусакові: «Ідіть сюди, а не туди».

Увесь той 1815 рік був якимсь похмурим квітнем. Стара, нездорова, отруйна дійсність набула нових зовнішніх форм. Брехня побралася з 1789 роком; божественне право замаскувалось хартією; фікції зробили себе конституційними; упередження, забобони й потаєнні думки, приховуючи в серці 14-у статтю,²⁵⁵ вкрилися лаком лібералізму. Линяння змій.

Наполеон водночас звеличив і принизив людину. Ідеал під час цього блискучого царювання матеріалізму дістав чудне ім’я ідеології. Серйозна необачність з боку великого мужа - повернути майбутнє на глум. А народи, проте, це гарматне м’ясо, закохане в свого каноніра, шукали його очима. Де він? Що він робить? - Наполеон умер,- сказав один прохожий інвалідові, що бився під Маренго і Ватерлоо.

- Умер! Він! - скрикнув солдат.- Добре ви його знаєте!

Люди в уяві своїй обожнювали цю повалену на землю людину. Фон Европи після Ватерлоо став темним. Величезна порожнеча залишалася довгий час після зникнення Наполеона.

У цій порожнечі примістились королі. Стара Европа скористалася з цього для свого перетворення. Утворився Священний союз.²⁵⁶ Прекрасний союз²⁵⁷ - заздалегідь сказало фатальне поле Ватерлоо.

У присутності й перед лицем цієї старої перетвореної Европи накреслився обрис нової Франції. Висміяне імператором майбутнє виступило на сцену. На чолі його була зоря - свобода. Горящі очі молодих поколінь звернулись до нього. І дивно те, що водночас захопилися й цим майбутнім - свободою, і цим минулим - Наполеоном. Поразка звеличила переможеного. Упавши, Наполеон здавався більш великим, ніж коли він стояв на ногах.Ті, що перемогли, боялись. Англія доручила стерегти Наполеона Гедсонові Лоу, а Франція - стежити за ним Моншеню. Його схрещені на грудях руки непокоїли трони. Олександр називав його: «Моє безсоння». Цей страх походив від прихованої в Наполеоні революційності. А це пояснює і виправдує бонапартистський лібералізм. Цей привид змушував тремтіти старий світ. Королі королювали неспокійно, бо на обрії була скеля Святої Елени.

Поки Наполеон конав у Лонгвуді, шістдесят тисяч чоловік, що наклали головою на Ватерлооському полі, спокійнісінько тліли собі там, і частина їхнього спокою поширилась по світу. Віденський конгрес уклав з нього трактат 1815 року,²⁵⁸ і Европа назвала це реставрацією.

Ось що таке Ватерлоо.

Але яке до цього діло вічності? Вся ця буря, всі ці хмари, ця війна, потім цей мир, весь цей морок ні на мить не затьмарили світла, що виходить з безкрайого ока, перед яким комашка, що перестрибує з травиночки на травиночку, дорівнює орлові, що перелітає з дзвіниці до дзвіниці на баштах собора Паризької Богоматері.

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТНАДЦЯТИЙ.
ПОЛЕ БОЮ ВНОЧІ

Повернімось - так вимагає наша книга - ще раз на це фатальне поле бою.

18 червня 1815 року був повний місяць. Світло його допомагало Блюхерові переслідувати французів, викривало сліди втікачів, віддавало всю розбиту масу їх до рук озвірілої пруської кавалерії й сприяло різанині. При катастрофах буває іноді така трагічна допомога з боку ночі.

Коли пролунав останній гарматний постріл, рівнина Мон-Сен-Жан спустіла.

Англійці зайняли табори французів. Це звичайне підтвердження перемоги - ночувати на ліжку переможеного. Свій бівуак вони розташували по той бік Россома. Прусаки, послані переслідувати розбиту армію, пройшли вперед. Веллінгтон поїхав у село Ватерлоо складати рапорт лордові Басерсту.

Якщо слова «Sic vos non vobis»²⁵⁹ і можна застосувати до чогось, то це, безперечно, до села Ватерлоо. Ватерлоо не грало ніякої ролі в бою і лежало від нього на відстані півльє. Мон-Сен-Жан був розстріляний з гармат, Гугмон був спалений, Паплот був спалений, Плансенуа було спалене, Ге-Сент узятий штурмом, Бель-Альянс був свідком обіймів при зустрічі двох переможців. Імена їх ледве чи знають, а Ватерлоо, яке не брало жодної участі в бою, здобуло за них усю честь.

Ми не належимо до тих, хто лестять війні, і при нагоді говоримо всю правду про неї. У війні є своя краса, якої ми аж ні трохи не приховали, але є в ній - згодімось у цьому питанні - і своя бридота. Одіта з найразючіших - це негайне пограбування мертвих після перемоги. Зоря після бою займається завжди над голими трупами.

Хто це робить? Хто бруднить таким способом тріумф? Що то за огидна рука, яка нишком просмикується в кишеню перемоги? Хто ті негідники, що орудують за спиною слави? Деякі філософи, і Вольтер між ними, запевняють, ніби це саме ті, хто утворив славу. Це - одні й ті ж люди, кажуть вони, нема тут нікого іншого; і ті, що стоять на ногах, грабують тих, що лежать на землі. Герой вдень стає вампіром уночі. Людина, кінець-кінцем, має право обдерти трохи труп того, кого вона вбила. Ми цьому не віримо. Нам здається, що одна й та ж рука не може і збирати лаври, і красти в мертвого черевики.

Але факт безперечний - звичайно після переможців з’являються злодії. Залишмо, проте, поза підозрою солдата, і особливо - солдата сучасного.

В усякій армії є хвіст, його й треба обвинувачувати. Істоти, подібні до кажанів, напіврозбійники-напівлакеї, різні відміни нічних тварин, що їх породжує морок, який зветься війною; люди у формі, що не беруть участі в бою, удавані хворі, страшні каліки; підозрілі маркітанти,²⁶⁰ іноді з своїми жінками, які їздять на візках і крадуть те, що продали; жебраки, що пропонують офіцерам свої послуги, як провідники; денщики, мародери,- колишні армії в поході (ми не говоримо про сучасні армії) тягли їх всіх за собою, і для цих людей існувала навіть спеціальна назва: «тягунці». Жодна армія і жодна нація не відповідали за ці створіння, що говорили італійською мовою, а йшли слідом за німцями, і говорили фрацузькою мовою, а йшли слідом за англійцями. Такий от мерзотник, що йшов за іспанською армією, а говорив по-французькому, обдурив своїм пікардійським жаргоном маркіза де Фервака, який вважав його за одного з наших; він потім підло вбив маркіза й пограбував його на полі бою першої ж ночі після перемоги під Серізолем. Огидне правило «жити коштом ворога» породило що проказу, і вилікувати її могла би тільки дисципліна. Бувають облудні репутації; іноді невідомо, чому - деякі, правда великі, полководці були такі популярні. Солдати обожнювали Тюреня, бо він не заперечував проти грабежів; добрість полягає почасти в дозволі робити лихі речі. Тюрень був такий добрий, що дозволив розгромити Палатінат. Мародерів у хвості армії бувало більше чи менше, залежно від того, наскільки суворий був полководець. Ні в Гоша, ні в Марсо не бувало отих тягунців. У Веллінгтона, ми охоче віддаємо йому належне, їх було мало.

І все ж таки в ніч під 19 червня мертвих пограбували. Веллінгтон був невблаганний: він видав наказ розстрілювати кожного впійманого на гарячому, але грабіжництво викорінити нелегко. Мародери грабували в одному кінці поля бою саме тоді, коли їх розстрілювали на іншому.

Місяць зловісно освітлював цю рівнину.

Близько півночі якийсь чоловік блукав, або, вірніше, повзав біля Огенського яру. Судячи з усього, це був один з щойно схарактеризованих нами людей: ні англієць, ні француз, ні селянин, ні солдат, ні людина, а швидше вампір, приваблений духом мертвих, який вважає грабіжництво за перемогу і прийшов сплюндрувати Ватерлоо. На ньому була блуза, схожа трохи й на шинель; він був полохливий і зухвалий, ішов уперед, а дивився назад. Хто був цей чоловік? Ніч, імовірно, знала про нього більше, ніж день. Торби при собі він не мав, але, очевидно, мав великі кишені під шинеллю. Час від часу він зупинявся, оглядав рівнину навколо, немов бажав пересвідчитись, що за ним не стежать, раптом нахилявся, ворушив щось недвижне та мовчазне, потім випростувався і крадькома йшов далі. Його переповзання, його пози, його таємничі швидкі рухи надавали йому схожості з нічними злими духами, які відвідують руїни і яких старовинні нормандські легенди називають «алерами».

Деякі довгоногі птахи дають такі силуети на болотах.

Погляд, що пильно вдивлявся у цей туман, міг би помітити на деякій відстані від нього щось подібне до маркітантського фургона - з просмоленим, сплетеним з верболозу верхом,- запряженого зголоднілою шкапою, яка щипала крізь вудила кропиву. Фургон стояв, немов ховаючись, за халупою край Нівельського шосе, де воно повертає з Мон-Сен-Жана на Брен-л’Алле, а у фургоні, на скринях та пакетах, сиділа нібито жінка. Може, між цим фургоном і тим бродягою був якийсь зв’язок.

Ніч була ясна. На небі ані хмарки. Яке місяцю діло, що земля - червона? Він залишається білим. Це - ознака байдужості неба. На лугах - зламані картеччю, але не впалі ще гілки дерев, які, затримані корою, злегка гойдалися під подувом нічного вітру. Порухи повітря, майже подих його, ворушили кущі. По траві перебігало дрижання, неначе звідти відлітали душі.

В далині невиразно чути було, як в англійському таборі ходять патрулі та дозори.

Гугмон і Ге-Сент продовжували горіти, утворюючи - один на заході, другий на сході - два величезні вогнища, з якими з’єднувалась лінія вогнів англійських бівуаків, що колосальним півколом, немов рубінове намисто з двома карбункулами на кінцях, простягалася по горбах на обрії.

Ми описали катастрофу на Огенській дорозі. Страшно подумати, якою мусила бути смерть для стількох відважних людей.

Якщо є щось жахливе, якщо існує дійсність, яка перевершує сон, так це ось що: жити, бачити сонце, бути в розквіті сили, здоров’я та веселості, бадьоро сміятись, іти назустріч блискучій славі, яка чекає тебе, почувати в грудях легені, що дихають, серце, що б’ється, розумну волю, говорити, думати, надіятись, кохати, мати дружину, матір, дітей, бачити світло - і раптом, ледве встигнеш, менше ніж за хвилину, скотитись у безодню, падати, душити, бути душеним, бачити колосся хліба, квіти, листя, галузки, не мати змоги затриматись за будьщо; почувати непридатність своєї шаблі, бачити людей під собою, коней над собою, даремно пручатись, почувати, як удари копит ламають у темряві твої кістки, почувати, як чийсь каблук вичавлює тобі око, люто кусати підкови, задихатись, кричати, звиватися, лежати на самому споді і казати до себе: «Щойно я був живий».

Там, де відбувалась ця страшна катастрофа, тепер панувала тиша. Дорога у виїмці була повна нагромаджених у купу коней і вершників. Жахлива плутанина. Укосів більше не існувало. Трупи зрівняли виїмку з рівниною й лежали до країв її, як ячмінь у добре виміряному буасо.²⁶¹ Купа мертвих у верхній частині дороги, річка крові - в нижній. Такою була ця дорога ввечері 18 червня 1815 року. Кров текла до самого Нівельського шосе й розливалася тут великою калюжею перед барикадою з дерев, що перегорожувала шосе в тому місці, яке показують ще й тепер. Ми пригадуємо, що кірасири звалились у виїмку з протилежного боку, з боку Женапського шосе. Висота гори трупів була пропорційна глибині виїмки. Коло середини, в місці, де вона ставала плоскішою, там, де пройшла дивізія Делора, шар трупів тоншав.

Нічний бродяга, на якого ми звернули увагу читача, ішов з цього боку. Він порпався в цій колосальній могилі. Він придивлявся. Він провадив якийсь огидний огляд мертвих. Ноги його ступали в кров.

Аж ось він зупинився.

За кілька кроків від нього, у виїмці, там, де кінчалась гора трупів, спід цієї маси людей і коней виднілася розтулена рука, освітлювана місяцем.

На пальці цієї руки щось блищало; це щось було золотим перснем.

Чоловік нахилився, хвилину посидів карачки, а коли він устав, персня на цій руці вже не було.

Він, власне, не встав, а залишився в незручній, переляканій позі. Стоячи напколюшки, спиною до мерців, підтримуючи свій тулуб двома вказівними пальцями, що спирались на землю; він висунув голову над краєм виїмки і вдивлявся в горизонт. Чотири лапи допомагають шакалові в певних його діях.

Потім він наважився і випростався.

У ту ж мить дрож пробіг по його тілу. Він відчув, що хтось тримає його ззаду.

Він обернувся. То була та сама рука, але тепер вона стулилася й схопила його за полу шинелі.

Людина порядна злякалась би. Цей почав сміятися.

- Еге! - сказав він.- Це ж тільки мертвець. Я волію краще мати справу з привидом, ніж з жандармом.

Тим часом рука ослабла і пустила його. У могилі напруження триває недовго

- А чи не живий цей мертвець? - продовжував бродяга.- Подивимось.

Він нахилився знову, порився в купі трупів, одсунув те, що заважало йому, знайшов руку, схопив її вище ліктя, звільнив голову, витяг тулуб і через кілька секунд волочив по темній виїмці безживну або, принаймні, зомлілу людину. То був кірасир, офіцер і навіть досить високого рангу; спід кіраси виднілася густа золота еполета, каски на офіцері не було. Лютий удар шаблею розкраяв йому обличчя, все залите кров’ю. А втім, всі члени його тіла, здавалось, були цілі, і щасливий випадок - коли це слово можливе тут - зробив так, що трупи над ним уберегли його і він не був роздушений. Очі в офіцера були заплющені.

Кірасу його прикрашав срібний хрест ордена Почесного регіону.

Бродяга зірвав цей хрест, який зник у безоднях під його шинеллю.

Потім, обмацавши годинникову кишеню офіцера, він знайшов там годинник і забрав його. Далі він обшукав жилет і знайшов там гаманець, який поклав собі в кишеню.

На цій фазі допомоги, яку він подав умираючому, офіцер розплющив очі.

- Спасибі,- кволим голосом подякував він.

Різкі рухи людини, що перевертала його на всі боки, свіжість ночі, повітря, яке тепер він вдихав вільно, вивели його з стану летаргії.

Бродяга не відповів нічого. Він підвів голову. Чути було кроки на рівнині. Можливо, то наближався якийсь патруль.

- Хто виграв битву? - прошепотів офіцер, в голосі якого була ще агонія.

- Англійці,- відповів бродяга.

- Пошукайте в моїх кишенях,- продовжував офіцер.- Ви знайдете там гаманець і годинник. Візьміть їх собі.

Це було вже зроблено.

Бродяга удав, ніби шукає, а потім сказав:

- Там нема нічого.

- Мене обікрали,- мовив офіцер: - досадно! Вони були б ваші.

Кроки патруля ставали чимраз чутнішими.

- Он ідуть,- сказав бродяга, роблячи рух людини, що збирається піти.

Із зусиллям підвівши руку, офіцер затримав його.

- Ви врятували мені життя. Хто ви?

- Як і ви, я входив до складу французької армії,- тихо і швидко відповів бродяга.-Тепер я мушу покинути вас. Мене розстріляють, якщо застануть тут. Я врятував вам життя. Виплутуйтесь далі самі.

- Який ваш чин?

- Сержант.

- Як вас звуть?

- Тенардьє.

- Я не забуду цього імени,- сказав офіцер.- А ви запам’ятайте моє. Мене звуть Понмерсі.

КНИГА ДРУГА.
КОРАБЕЛЬ «ОРІОН»

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
НОМЕР 24601 СТАЄ НОМЕРОМ 9430

Жана Вальжана забрали знову.

Читач буде вдячний нам, якщо ми лише нашвидку перебіжимо всі тяжкі подробиці цього. Ми обмежуємося тим, що наводимо тут дві газетні нотатки, опубліковані в газетах через кілька місяців після дивовижних подій, що сталися в Монтрейлі-на-Морі.

Нотатки - трохи стислі. Треба пам’ятати, що в ту епоху «Судової Газети» ще не існувало.

Першу ми запозичуємо з «Білого Стяга». Датована вона 23 липня 1823 року.

«Одна з округ Па-де-Кале була щойно ареною не зовсім звичайної пригоди. Чужа цьому департаментові людина, пан Мадлен, останніми роками, завдяки новим способам, зумів знову піднесли старовинну місцеву промисловість - виробництво чорного стеклярусу. З цього він розбагатів сам і збагатив округу. За такі заслуги його було призначено мером. Поліція, проте, виявила, що пан Мадлен був ніхто інший, як колишній каторжник Жан Вальжан, який в 1796 році був засуджений за крадіжку. Жана Вальжана знову послано на каторгу. Перед заарештуванням йому, здається, пощастило взяти в пана Лафіта вкладену раніше значну суму грошей - понад півмільйона франків - яку він, переказують, заробив цілком законно. Куди Жан Вальжан сховав ці гроші, коли знову потрапив на каторгу, так і не дізнались».

Друга нотатка, трохи докладніша, взята нами з «Паризької Газети» від того ж числа.

«Нещодавно перед судом присяжних у Варі, при обставинах, гідних уваги, став один звільнений з каторги, Жан Вальжан на ім’я. Цьому негідникові пощастило обманути пильність поліції.

Він змінив ім’я і спромігся добитись призначення на посаду мера в одному з наших маленьких північних міст. В цьому місті він завів досить значну торгівлю. Але, завдяки невтомній дбайливості прокурорського догляду, його нарешті викрили і заарештували. У нього була коханка - публічна жінка, яка, коли його арештовували, померла від морального потрясіння. Цьому мерзотникові, обдарованому геркулесовою силою, вдалося знайти спосіб втекти, але днів через три чи чотири після втечі поліція знову наклала на нього руку в самому Парижі, в той момент, коли він сідав в один з маленьких диліжансів, які курсують між столицею й селом Монфермейль (департамент Сени і Уази). Переказують, ніби він скористався цими трьома-чотирма днями волі, щоб забрати чималу суму грошей, вкладену ним раніше в одного з найбільших наших банкірів. Цю суму визначають у шістсот чи сімсот тисяч франків. Коли виходити з обвинувального акта, то гроші він сховав у якомусь, тільки йому відомому, місці, і знайти їх не спромоглися. Та хоч як там було воно, а так званого Жана Вальжана щойно судив суд присяжних департаменту Вар по обвинуваченню в збройному пограбуванні на великому шляху, років вісім тому, одного з цих милих дітей, що, як висловився в своєму безсмертному вірші Фернейський патріарх,²⁶²

... Щороку приходять з Савої

І комини чистять рукою легкою

Від сажі, якої буває в них повно.

Цей бандит відмовився захищатись. Вмілий і красномовний представник прокуратури встановив, що пограбування було вчинене ним із спільниками і що Жан Вальжан був членом зграї злодіїв, яка оперувала на півдні. В результаті Жана Вальжана визнано за винного й засуджено на страту. Злочинець відмовився подати апеляцію. У невичерпному своєму милосерді король зласкавився замінити страту довічними каторжними роботами. Жана Вальжана зараз же виряджено до тулонської каторжної тюрми».

Читач не забув, що Жан Вальжан мав у Монтрейлі знайомства серед духівництва. Кілька газет, і «Конституціоналіст» серед них, тлумачили це пом’якшення присуду, як тріумф партії священиків.

Жан Вальжан змінив на каторзі номер. Тепер його назвали 9430.

Скажемо також, щоб більше до цього вже не повертатись, що разом з паном Мадленом зник з Монтрейля і добробут. Все, що він передбачав у ту ніч безсоння та вагання, здійснилося. Без нього, справді, там не було душі. Після його падіння в Монтрейлі відбувся той егоїстичний розподіл, який буває, коли падають видатні особи; те фатальне розшматування, яке щодня непомітно відбувається в людському суспільстві і яке історія відзначила тільки раз, бо сталось воно після смерті Александра.²⁶³ Лейтенанти коронували себе королями, майстри зробили з себе фабрикантів. Виникли суперництво та заздрість. Просторі майстерні пана Мадлена закрили, будівлі зруйнувалися, робітники порозходились. Одні покинули місто, другі кинули свій фах. Відтоді все стало робитися в маленьких розмірах, замість великих; працювали для баришу, а не для загального добра. Не було більше центра, скрізь запанувала конкуренція й запеклість. Пан Мадлен домінував і керував усім. Після його падіння кожен почав тягти до себе. Дух боротьби заступив дух організації, неприязнь - сердечність, ненависть усякого до всякого - доброзичливість засновника до всіх. Нитки, зв’язані паном Мадленом, переплутались і порвалися. Стали спрощувати виробничі прийоми, погіршили продукцію, вбили довір’я. Збут зменшився, замовлень надходило менше; заробітна плата знизилась, майстерні перестали працювати; прийшло банкрутство. І не було вже нічого для бідних. Все зникло.

Навіть держава помітила, що десь когось роздушило. Менше ніж через чотири роки після постанови суду присяжних, який встановив тотожність пана Мадлена з Жаном Вальжаиом, витрати на стягання податків у Монтрейльській окрузі подвоїлись, і пан де Вілель у лютому 1827 року зауважив про це з трибуни.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ДЕ ПРОЧИТАЮТЬ ДВА РЯДКИ ВІРШІВ, НАВІЯНИХ, МОЖЕ, ДИЯВОЛОМ

Перше ніж іти далі, до речі буде розповісти тут досить докладно про незначний факт, що стався в той таки час у Монфер- мейлі і збігається, мабуть, з деякими здогадами прокуратури.

В Монфермейлі і його околицях живе одне стародавнє повір’я, тим більш цікаве та цінне, що народне повір’я по сусідству з Парижем - це однаково, як алое в Сибіру. Ми ж належимо до тих, що поважають усе рідкісне. Ось у чому полягає монфермейльське повір’я. Люди вірять, що диявол з незапам’ятних часів обрав ліс за місце для схованки своїх скарбів. Добрі жінки запевняють, ніби смерком, у далеких ділянках лісу, нерідко можна зустріти чорного чоловіка, схожого на візника або на дроворуба. На ньому бувають дерев’яні черевики, штани й полотняний балахон, а впізнати його можна з того, що замість ковпака або капелюха на голові в нього два величезні роги. Це й справді повинно відрізняти його. Чоловік цей звичайно риє яму. Використати таку зустріч можна трьома способами. Перший - підійти до чоловіка й заговорити з ним. Тоді побачиш, що це - просто селянин, який здається чорним через присмерки; що ніякої ями він не риє, а ріже траву для своїх корів; те ж, що вам здалося рогами,- звичайні вила для гною, які він носить за спиною, і зуб’я їх, завдяки вечірній перспективі, нібито ростуть у нього з голови. Повернувшись після того додому, людина вмирає через тиждень. Другий спосіб - стежити за ним, діждатись, коли він викопає яму, знову засипле її і піде, а потім швидко побігти до ями, розкопати її і забрати звідти «скарб», неодмінно покладений туди чорним чоловіком. В такому разі людина вмирає через місяць. Нарешті, третій спосіб - зовсім не розмовляти з чорним чоловіком, не дивитись на нього й тікати щодуху. Тоді вмирають через рік.

Всі три способи мають свої незручності, але другий дає принаймні якісь вигоди, між іншим володіння скарбом, нехай хоч протягом одного лише місяця, і тому вибирають здебільшого його. Отож, сміливці, яких спокушає якийсь шанс розбагатіти, досить часто пробували розривати викопані чорним чоловіком ями і обкрадати диявола. Наслідки такої операції бувають, здається, середні. Принаймні, якщо вірити народному переказові й двом загадковим рядкам, написаним з приводу цього варварською латинню²⁶⁴ і залишеним одним негідним нормандським ченцем, трохи чарівником, Тріфоном на ім’я. Тріфон цей похований в абатстві Сен-Жорж біля Руана, і на могилі його народжуються жаби.

Отож, люди докладають величезних зусиль, ями звичайно бувають дуже глибокі, копачі риють, працюють цілу ніч, бо робиться це вночі,- сорочка змокає, свічка згорає, заступ вищерблюється, а коли доходять нарешті до споду ями, коли знаходять «скарб», то що ж дістають? Що таке скарб диявола? Якесь одне су, іноді - екю, камінь, скелет, закривавлений труп, подеколи-привид, складений учетверо, як аркуш паперу в портфелі, іноді - нічого. Про це нібито й попереджає нескромних цікавих вірш Тріфона:

Fodit et in fossa thesauros condit opaca,

As, nummos, lapides, cadaver, simulacra, nihilque²⁶⁵

Та й в наші дні там начебто знаходять то порохівницю з кулями в ній, то стару засмальцьовану поруділу колоду карт, якими, очевидно, грав диявол. Тріфон не занотовує цих двох знахідок, бо жив він у дванадцятому сторіччі, а диявол нібито не здогадався винайти порох раніше за Рожера Бекона і карти раніше за Карла VI.

А втім, той, хто грає цими картами, програє, може бути певний, все, що в нього є; а порох і кулі мають властивість розривати рушницю прямо в обличчя стрільцеві.

Невдовзі по тому, як прокуророві здалося, ніби під час своєї кількаденної втечі звільнений каторжник блукав десь коло Мон- фермейля, в цьому селі помітили, що один старий шосейний робітник, Булатрюель, «тиняється» по лісу. В тому краю гадали, що цей Булатрюель був колись на каторзі і підлягає доглядові поліції. Оскільки, він ніде не міг знайти собі роботи, то адміністрація, за знижену платню, наймала його лагодити польову дорогу між Ганьі і Ланьі.

Цей Булатрюель, на якого місцеве населення дивилося скоса, був людина занадто почтива й занадто смиренна. Перед кожним він скидав капелюх, дрижав перед жандармами та всміхався до них. Підозрювали, що він належить до зграї бандитів, які смерком влаштовували засідки в кущах. За нього промовляло тільки одне - він був п’яниця.

Ось що, здавалось їм, спостерегли люди:

Останнім часом Булатрюель дуже рано закінчував свою роботу і йшов з заступом у ліс. Надвечір його зустрічали на найбезлюдніших полянах, в найдикіших хащах, де він нібито шукав чогось, а іноді копав ями. Прохожі кумасі спершу вважали його за Вельзевула,²⁶⁶ потім упізнавали Булатрюеля, але це зовсім не заспокоювало їх. Такі зустрічі, здавалось, дуже дратували Булатрюеля. Він явно намагався сховатись, і в його вчинках була якась таємниця.

В селі казали: «Десь тут, очевидно, показувався диявол. Булатрюель бачив його і тепер шукає скарб. Він такий, що забере скарб, схований самим Люціфером». А вольтер’янці додавали: «Невідомо ще, хто кого обдурить - Булатрюель диявола чи диявол Булатрюеля». Старі бабусі раз-у-раз хрестилися.

Тим часом прогулянки Булатрюеля в лісі припинились, він знову почав як слід виконувати свою роботу. Заговорили про інше.

Деякі люди, проте, не переставали цікавитись ним. Вони думали, що поведінка Булатрюеля пояснювалась зовсім не казковими скарбами легенди, а якоюсь серйознішою, ніж дияволові банкові білети, знахідкою, секрет якої він вхопив наполовину. Найбільш заінтриговані були шкільний учитель і корчмар Тенардьє, який приятелював з усіма і не гребував близьким знайомством з Булатрюелем.

- Він був на галерах,- казав Тенардьє.- А ми ж не знаємо, хто там тепер і хто буде потім.

Одного вечора шкільний учитель почав запевняти, що раніше правосуддя неодмінно стало б допитуватись, що робить в лісі Булатрюель, і йому довелося б заговорити, бо в разі потреби його взяли б і на тортури, а Булатрюель не витримав би, приміром, тортур водою.

- Візьмімо його на тортури вином,- сказав Тенардьє.

Не пожаліли нічого, і старого робітника дуже напоїли. Булатрюель пив без міри, але говорив мало. З надзвичайною майстерністю і у величезних розмірах він сполучав спрагу п’яниці з стриманістю судді. Проте, не раз повертаючись до своєї задачі й вичавивши з нього кілька невиразних слів та співставивши їх, Тенардьє з шкільним учителем зрозуміли, здавалося їм, ось що.

Ідучи якось уранці на роботу, Булатрюель із здивуванням побачив у хащах в лісі лопату та заступ, «неначе заховані». Спершу він подумав, що ті лопата з заступом належать дядькові Сі-Фуру, який носить воду, і забув про них. Але ввечері того ж таки дня, стоячи за широким деревом і невидимий сам, він бачив, як з дороги в глиб лісу звернув «чоловік, зовсім не тутешній, що його він, Булатрюель, знав дуже добре». «Товариш по каторзі», переклав Тенардьє. Булатрюель нізащо не хотів назвати його імени. Цей чужинець ніс якийсь пакунок, щось квадратне, схоже на маленьку скриню. Булатрюель був уражений. Однак, піти слідом за тим чужинцем спало йому на думку тільки через сім чи вісім хвилин. Але було вже пізно. Чужинець увійшов уже в хащі, поночіло, і Булатрюель не міг знайти його. Тоді він вирішив стежити за узліссям. Світив місяць. Через дві чи три години Булатрюель побачив, як зза дерев вийшов його «чужинець», який ніс тепер уже не маленьку скриню, а заступ і лопату. Булатрюель дав йому пройти й не збирався наближатись до нього, бо, сказав він собі, чоловік той утроє дужчий за нього, до того ж озброєний заступом, і може вбити Булатрюеля, впізнавши його і побачивши себе викритим. Зворушливий вияв почуттів при зустрічі двох старих товаришів. Лопата й заступ були променем світла для Булатрюеля. Він побіг у хащі, де бачив їх вранці, але не знайшов ні заступа, ні лопати. З цього він зробив висновок, що той чоловік, заглибившись у ліс, викопав там заступом яму, сховав у ній свою скриньку, а потім засипав її лопатою. Скриня була занадто мала, щоб у ній міг уміститися труп; значить там лежали гроші. Цим і пояснюються його розшуки. Булатрюель обшукав, обстежив весь ліс, винишпорив скрізь і рив повсюди, де земля здавалась йому недавно скопаною. Даремно.

Він не викопав нічого. Ніхто в Монфермейлі не думав уже про це. Тільки деякі милі кумасі говорили:

- Будьте певні, що шляховик з Ганьі недаром знімав усю цю бучу. Диявол таки приходив.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ДЕ ПОКАЗУЄТЬСЯ, ЩО КАЙДАНИ, ЯКІ РОЗБИВАЮТЬ УДАРОМ МОЛОТКА, ТРЕБА БУЛО ПЕРЕД ТИМ ПІДДАТИ ПЕВНІЙ ОБРОБЦІ

Наприкінці жовтня того ж таки 1823 року жителі Тулона бачили, як після сильної бурі в їхній порт увіходив полагодити деякі пошкодження корабель «Оріон», що пізніше використовувався в Бресті як учбове судно, а тоді входив до складу середземноморської ескадри.

Хоч як понівечило море цей корабель, а все ж таки поява його на рейді справила певне враження. На ньому був, не знаю вже який, прапор, що викликав установлений правилами салют з одинадцяти гарматних пострілів. На кожен постріл він відповів своїм. Разом двадцять два постріли. Підрахували, що на салюти, вияви королівської та військової ввічливості, обмін галасливими чемностими, знаки етикету, формальності рейдів та фортець, на щоденні привітання всіма фортецями й військовими кораблями сходу та заходу сонця, на постріли при відкритті та закритті портів і т. д. цивілізований світ на всій землі щодоби робить по сто п’ятдесят тисяч нікому непотрібних гарматних пострілів. Виходячи з шести франків за кожен постріл, матимемо дев’ятсот тисяч франків на день, триста мільйонів на рік, що йдуть буквально з вітром. Це - тільки деталь. А бідні люди помирають тим часом з голоду.

1823 рік реставрація називала «епохою іспанської війни».²⁶⁷

У цій війні одна подія складалася з багатьох окремих подій, і була в ній сила незвичайностей. Для дому Бурбонів - це важлива сімейна справа: французька парость їх допомагала мадрідській і підтримувала її, тобто виконувала обов’язок, що його накладає старшинство; позірний поворот до наших національних традицій ускладнювався рабською залежністю від кабінетів північних країн; герцог Ангулемський, якого ліберальні газети називали «героєм Андухара»,²⁶⁸ прибравши врочистої пози, що суперечила його мирному виглядові, приборкував старий, дуже реальний тероризм інквізиції,²⁶⁹ який боровся з примарним тероризмом лібералів;²⁷⁰ санкюлоти²⁷¹ на превеликий жах усіх вдовиць воскресли під ім’ям дескамісадосів;²⁷² монархізм ставив перешкоди прогресові, кваліфікованому як анархія; підкопи раптом перервали теорії 89 року; європейське «Годі вже!», звернене до французької ідеї, відбувало свою навколосвітню подорож; поруч з французьким престолонаслідником генералісимусом - у хрестовому поході королів проти народів брав участь і принц де Каріньян, згодом Карл-Альберт, що вступив туди як доброволець і носив гренадерські еполети з червоної шерсті. Солдати імперії знову виступили в похід, але, після восьмирічного відпочинку, постарілі, сумні і під білою кокардою;²⁷³ героїчна жменька французів вимахувала за кордоном трикольоровим прапором, як то було й тридцять років тому з білим прапором під Кобленцем;²⁷⁴ ченці змішалися з нашими солдатами; дух волі та нових порядків напоумляли багнети; гарматні постріли приборкували принципи. Своєю ж зброєю Франція руйнувала те, що раніш вона збудувала своїм духом; ворожих полководців продавали, солдати вагалися, мільйони облягали міста; ніяких воєнних небезпек, але можливість вибуху, як то буває із захопленою міною; мало пролитої крові, мало честі для завойовника; ганьба декому, слави - нікому,- така була ця війна, розпочата принцами, нащадками Луі XIV, і проваджувана генералами учнями Наполеона. Сумну мала вона долю, не нагадуючи ні великої війни, ні великої політики.

Налічувалось кілька серйозних воєнних епізодів; між іншим, прекрасним подвигом було здобуття Трокадеро. Але, повторюємо, сурми в цю війну видають надтріснутий звук; все в цілому було підозріле; історія хвалить Францію за те, що вона вагалася визнати свій неправдивий тріумф. Було очевидно, що деякі іспанські офіцери, діставши наказ ставити опір, піддавались занадто легко; від перемоги тхнуло підкупом. Здавалося, що вигравали швидше генерали, ніж бої, і переможний солдат повернувся додому засоромлений. Справді, то була ганебна війна, і в складках прапора можна було прочитати «Французький банк».

Солдати війни 1808 року, на яких жахливо обвалилась Сарагоса, супили брови в 1823 році, коли перед ними з такою легкістю відчинялися брами цитаделей, і починали жаліти за Палафосом.²⁷⁵ Така вже вдача у Франції, яка воліє краще мати справу з Ростопчиним, ніж з Балестеросом.²⁷⁶

З погляду ще важливішого, який тут слід відзначити, ця війна, ображаючи військовий дух у Франції, обурювала й демократичний дух. То була кампанія з метою закріпачення. В цій кампанії метою французького солдата, сина демократії, було здобути ярмо для інших. Огидна нісенітниця! Франція створена для того, щоб будити дух у народів, а не присипляти його. Починаючи від 1792 року, всі революції в Европі - це французька революція; свобода випромінюється з Франції. Вона - сонячний фактор. «Сліпий той, хто цього не бачить», сказав Бонапарт.

Війна 1823 року, замах на благородну іспанську націю, була водночас і замахом на французьку революцію. І цей потворний вчинок робила Франція; з примусу, правда, бо, за винятком визвольних воєн, усе, що роблять армії, вони роблять з примусу. На це вказує вираз: «пасивна слухняність». Армія - це дивна, досконала сполука, де сила виходить з підсумку колосальної маси безсилля. Так пояснюється війна, яку людство провадить проти людства всупереч людяності.

Щодо Бурбонів, то війна 1823 року була для них фатальною. Вони вважали її за свій успіх. Вони не бачили, яка небезпека полягає в тому, що ідею вбивають наказом. В їхню політику ввійшов дух пастки. 1830 рік²⁷⁷ зародився в 1823 році. Іспанська кампанія в їхніх нарадах стала аргументом для насильства і порушень божественного права. Франція, повернувши до Іспанії el rey neto,²⁷⁸ легко могла повернути абсолютного короля й собі. Вона допустилась страшної помилки, прийнявши слухняність солдата за згоду нації. Така довірливість губить трони. Не треба спати ні в холодку під мансаніловим деревом, ні в холодку від армії.

Повернемось, проте, до «Оріона».

Під час операції армії, якою командував принц-генералісимус, в Середземному морі крейсувала військова ескадра. Ми тільки но сказали, що «Оріон» належав до цієї ескадри і, пошкоджений бурею, мусив зайти до Тулонського порту.

Присутність у порті військового корабля завжди якоюсь силою притягує до нього натовп. Це тому, що військові судна - великі, а натовп любить велике.

Лінійний корабель - це один з найпрекрасніших зразків боротьби людського генія з могутністю природи.

Лінійний корабель зроблений водночас з найважчого і з найлегшого матеріалу, бо йому доводиться мати справу з усіма трьома формами речовини - твердою, рідкою й газоподібною - і проти всіх трьох він мусить боротися. Він має одинадцять залізних пазурів, щоб хапати гранітне дно моря, і більше крил та вусиків, ніж у двокрилих, щоб ловити в хмарах вітер. Дихання його виходить з ста двадцяти гармат, немов з велетенських сурм, і гордо відповідає громові. Океан намагається збити його з дороги в жахливій одноманітності своїх хвиль, але в корабля є своя душа - компас, що дає йому поради й завжди вказує на північ. У темні ночі його ліхтарі заступають йому зорі. Отож, проти вітру він має канат і парус, проти води - дерево, проти скелі - залізо, мідь і свинець, проти темряви - світло, проти безкраю - стрілку компаса.

Щоб мати уявлення про гігантські пропорції, сукупність яких складає лінійний корабель, треба тільки ввійти в один з шестиповерхових елінгів²⁷⁹ Брестського чи Тулонського порту. Будовані судна стоять там, сказати б, під ковпаком. Та колосальна балка - це рея, та величезна дерев’яна колона, що лежить на землі і простягається, скільки бачить око,- грот-щогла. Якщо взяти від трюму й до верху, що губиться в хмарі, то довжина її дорівнює шестидесяти сажням, а діаметр її при основі - три фути. Англійська грот-щогла підноситься на двісті сімнадцять футів над ватерлінією. У флоті наших батьків уживались канати, наш флот уживає ланцюги. Звичайна купа ланцюгів з стогарматного корабля має чотири фути заввишки, двадцять - завширшки, вісім завглибшки.

А скільки треба лісу, щоб збудувати такий корабель? Три тисячі кубічних метрів. Це - цілий плавучий ліс.

І треба ж ще пам’ятати, що тут мова йде лише про війскове судно, якому вже сорок років, про звичайний парусний корабель. Пара, яка була тоді в дитячому віці, додала нових чудес до цієї незвичайної речі, званої військовим кораблем. Сучасне гвинтове судно мішаного типу - це дивовижна машина, яку рухають паруси з площею в три тисячі квадратних метрів і паровик в дві тисячі п’ятсот кінських сил.

Але й не говорячи про ці нові дива, навіть старовинний корабель Хрістофора Колумба або Рюйтера - все ж таки один з шедеврів творчості людини. Його сили - невичерпні, як подих безкраю, він скупчує в своїх парусах вітер, він - точний на нескінченному просторі хвилі, він пливе і королює.

Настає, проте, час, коли шквал ламає, немов соломинку, цю рею в шістдесят футів завдовшки; коли вітер, немов очеретину, згинає цю щоглу в чотириста футів заввишки; коли цей якір, який важить десять тисяч фунтів, скручується в пащі хвилі, немов гачок рибалки між щелепами щуки; коли ці колосальні, страшні гармати видають жалібний, даремний рев, який ураган заносить у морок і порожнину; коли всю цю могутність і всю цю величність поглинають вищі могутність і величність.

Кожен раз, коли безмежна сила виявляє себе для того, щоб призвести до безмежної слабкості, люди бувають змушені замислитись. Через це в портах завжди стільки цікавих, які самі як слід не розуміють, чому вони товчуться коло цих чудових машин війни та мореплавства.

Отож, набережні, шлюзи й моли Тулонського порту щодня, з ранку й до вечора, бували вкриті масою «роззяв», як то кажуть у Парижі, що весь час дивились на «Оріон».

Корабель «Оріон» давно вже був пошкоджений. Ще під час попередніх плавань товстий шар черепашок так обліпив його кіль, що корабель утратив половину своєї швидкості. Торік його ставили в сухий док, зчистили ці черепашки, і він знову виходив у море. Чищення, проте, пошкодило скріпи на кілі. Коло Балеарських островів зовнішня обшивка розійшлася, внутрішню обшивку в той час робили не з листового заліза, і корабель почав протікати. А тут ще налетів страшний рівноденний шквал, що продавив на лівому борті стіну гальюна та півпортик і пошкодив руслень фок-щогли.²⁸⁰ Через ці аварії «Оріон» і прийшов у Тулонський порт.

Він кинув якір біля арсеналу; його переозброювали й ремонтували. Корпус з правого борту не був пошкоджений, але, згідно з звичаєм, з нього зняли кілька листів обшивки, щоб пустити всередину свіжого повітря.

Одного ранку юрба, яка дивилася на це судно, стала свідком нещасливого випадку.

Екіпаж судна прив’язував паруси до рей. Марсовий матрос,²⁸¹ який мусив підхопити нок-бензельний край грот-марселі²⁸² на правому борті, втратив рівновагу. Бачили, як він поточився, і вся юрба на Арсенальній набережній зойкнула. Голова матроса переважила тулуб, він перекрутився навколо реї, простягаючи руки до безодні, по дорозі схопився за перт-нок²⁸³ спочатку однією рукою, потім другою і повис на ньому. На запаморочливій глибині під ним було море. Падаючи, він так штовхнув перт-нок, що розхитав його, мов гойдалку. І на кінці цієї вірьовки, неначе камінь на пращі, гойдалася вгору та вниз людина.

Лізти допомагати їй - значило наражатися на страшну небезпеку. Жоден з матросів, недавно з набраних прибережних рибалок, не зважувався на це. Тим часом нещасний марсовий втомлювався. Не можна було бачити жаху на його обличчі, але в усіх членах його тіла позначалось знесилення. Його руки звивалися в страшних корчах. Кожне зусилля, яке він робив, щоб підтягнутися вище, тільки збільшувало гойдання перт-нока. Він не кричав, боячись витратити зайву силу на це. Чекали лиш хвилини, коли він пустить вірьовку, і, щоб не бачити, як він падатиме, всі на мить одвертали голови. Бувають моменти, коли в кінці вірьовки, в жердині, в галузці дерева втілюється саме життя, і жахливо дивитись, як жива істота відривається від них і падає, неначе стиглий плід.

Раптом всі побачили чоловіка, який з спритністю кішки дерся вгору по такелажу.²⁸⁴ Цей чоловік був одягнений у червоне - значить, це був каторжник. На ньому був зелений ковпак - значить, він був засуджений на довічну каторгу. Коли він добрався до марса, порив вітру зірвав з нього ковпак і показав зовсім білу голову: то була немолода людина.

І справді, один з партії каторжників, що працювали на кораблі, в перший же момент підбіг до вартового офіцера і, поки екіпаж вагався та хвилювався, поки всі матроси тремтіли і відступали, попросив дозволити йому рискнути життям, щоб урятувати марсового. Коли офіцер ухвально хитнув головою, він ударом молотка розбив ланцюг, прикутий до кільця на його нозі, взяв вірьовку й кинувся на ванти. В той час ніхто не помітив, з якою легкістю розбив він свої кайдани. Згадали про це лише згодом.

За одну мить він був уже на реї. Там він на секунду зупинився і здавалось, виміряв поглядом. Ці секунди, протягом яких вітер розгойдував марсового, що висів на нитці, здалися присутнім сторіччям. Нарешті каторжник підвів очі до неба й ступив крок уперед. Натовп зітхнув. Всі бачили, як він побіг по реї.

Добравшись до кінця її, він прив’язав до нього принесену вірьовку, спустив її вниз, потім почав на руках спускатися по ній. Тривога глядачів стала невимовна: замість однієї людини тепер над безоднею висіли двоє.

Здавалось, ніби павук упіймав муху; тільки тут павук приносив життя, а не смерть. Десять тисяч поглядів були звернені на цю групу. Ні крика, ні слова; єдиний порух насупив усі брови. Всі затримали подих, немов боячись хоч трохи підсилити вітер, що розхитував двох нещасних.

А каторжникові удалося вже спуститись до матроса. Це було вчасно: ще хвилина - і знесилена людина, втративши всяку надію, полетіла б у безодню. Каторжник міцно обв’язав його вірьовкою, тримаючись за неї однією рукою і працюючи другою. Нарешті він знову поліз на рею й підтягнув туди матроса. Там він на мить затримався, щоб дати йому звести дух, потім узяв його на руки, відніс по реї до езельгофта,²⁸⁵ а звідти до марса й там передав товаришам.

У цей момент натовп зааплодував. Деякі старі доглядачі за каторжниками плакали, жінки на набережній обіймали одна одну, і всі як один, розчуленим голосом гукали: «Помилування цій людині!»

Каторжник же, виконуючи свій обов’язок, зараз же почав спускатися, щоб приєднатись до своєї партії. Щоб прибути до неї швидше, він зслизнув униз по такелажу й побіг по нижній реї. Всі стежили за ним. Один момент всім стало страшно: чи то він втомився, чи то в нього запаморочилась голова - тільки він, здавалося, завагався і заточився. І раптом юрба голосно скрикнула - каторжник упав у море.

Падіння було небезпечне. Поруч з «Оріоном» стояв фрегат «Алжезірас», і бідолашний галерник упав між двома суднами. Побоювались, чи не потрапив він під якесь з них. Четверо людей поспішили сісти в човен. Натовп підохочував їх, тривога знову охопила всі душі. Каторжник не виринув на поверхню води. Він зник у морі, не сколихнувши його, немов упав у бочку з олією. Шукали жердинами, пірнали. Даремно. Розшуки тривали до вечора; не знайшли навіть трупа.

На другий день у Тулонській газеті були надруковані такі рядки:

«17 листопада 1823 року. Вчора один каторжник з партії, що працювала на «Оріоні», урятувавши від смерті одного матроса, упав у море й потоп. Трупа його знайти не могли. Гадають, що його підтягнуло між палі набережної арсеналу. Цей чоловік був записаний під № 9340 і звався Жан Вальжан».

КНИГА ТРЕТЯ.
ЗДІЙСНЕННЯ ОБІЦЯНКИ, ДАНОЇ МЕРТВІЙ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ПИТАННЯ ПРО ВОДУ В МОНФЕРМЕЙЛІ

Монфермейль лежить між Ліврі і Шелем, на південній межі високого плато, що відділяє Урк від Марни. Тепер це досить велике містечко, прикрашене весь рік білими віллами, а неділями - веселими буржуа. У 1823 році в Монфермейлі не було ні стількох білих будинків, ні стількох удоволених буржуа. Він являв собою просто село серед лісу. Правда, і тоді там можна було знайти кілька дач часів минулого сторіччя, що їх легко впізнати з їхнього великопанського вигляду, з кручених залізних балконів і з довгастих вікон, маленькі шибки яких кидають на зачинені білі віконниці плями найрізноманітніших зелених відтінків. І все ж таки Монфермейль був тільки селом. Торговці сукном, що кинули торгу вати, і адвокати, які живуть на дачах, тоді ще не відкрили його. То була чарівна, спокійна місцевість, далека від будьяких шляхів. Жили там сільським життям, таким дешевим і привільним. Тільки, через підвищення плато, в Монфермейлі бракувало води.

Ходити по неї доводилось досить далеко. Той куток села, що з боку Ганьі, брав її з чудових ставів у лісі; куток же біля церкви, який лежить з боку Шеля, міг діставати питну воду лише з маленького джерела на косогорі, біля Нільського шляху, на відстані чверті години ходи від Монфермейля.

Отож, питання про воду завдавало чимало клопоту всім тамтешнім господарствам. Заможні будинки, аристократія, до яких належала й корчма Тенардьє, платили по ліару за відро одному дідкові, що доставляв воду до Монфермейля і заробляв щось із вісім су на день. Але працював він тільки до сьомої вечора влітку й до п’ятої взимку, а коли надходила ніч і віконниці перших поверхів зачинялися, той, хто не мав води, мусив або сам іти по неї, або ж обходитися без води.

Ця вода була жахом у житті й тієї бідолашної істоти, про яку, може, не забув наш читач,- маленької Козети. Ми пригадуємо, що Козета була корисна для Тенардьє: вони витягали гроші з матері й примушували служити їм дитину. Отож, коли мати перестала платити - про причини читач знає з попередніх розділів - Тенардьє все ж таки залишили Козету в себе. Вона заступала їм служницю і бігала по воду, коли було треба. Через це, налякане самою думкою ходити до джерела вночі, мале старанно дбало, щоб води в будинку не бракувало ніколи.

Різдво 1823 року проходило в Монфермейлі особливо блискуче. Зима напочатку була м’яка - досі не було ні снігу, ні морозів. Фокусники, що приїхали з Парижа, дістали від пана мера дозвіл поставити свій барак на головній вулиці села, а мандрівні торговці, скориставшися з цього дозволу, побудували й собі ятки на церковному майдані аж до вулички Буланже, де, як може пам’ятає читач, стояла корчма Тенардьє. Завдяки цьому в корчмах і шинках було повно люду, і завжди спокійний край жив галасливо та весело. Будучи правдивим істориком, мусимо сказати, що серед інших цікавих речей на майдані розташувався навіть звіринець, де жахливі паяци, вдягнені в дрантя й прибулі невідомо звідки, в 1823 році показували монфермейльським селянам одного з тих страшних бразільських яструбів, якого наш Національний музей придбав лише в 1845 році і в якого око схоже на трикольорову кокарду. Натуралісти називають цього птаха, здається, Caracara Polyborus; він з порядку аспідних і належить до сім’ї яструбових. Кілька старих солдатів-бонапартистів, що жили на спочинку в Монфермейлі, приходили побожно подивитись на цього птаха. Фокусники запевняли, ніби ця трикольорова кокарда - унікум, створений богом спеціально для їхнього звірниця.

Того року, увечері під різдво, в залі корчми Тенардьє, за столом, де горіли чотири чи п’ять свічок, сиділи й пили кілька візників та торговців. Ця зала була подібна до всіх зал у шинках: столи, олов’яні кухлі, пляшки, питці, курці, мало світла, багато галасу. А втім, на 1823 рік указували дві модні тоді в міщанських колах речі, що стояли на столі: калейдоскоп і бляшана лампа. Дружина Тенардьє доглядала вечерю, яка смажилась на жаркому, ясному вогні; сам Тенардьє пив з своїми клієнтами й розмовляв про політику.

Крім розмов політичного характеру, головною темою яких була іспанська війна та герцог Ангулемський, в гаморі чути було й фрази зовсім місцевого змісту. Наприклад:

- Біля Нантера і Сюреня цього року сила вина... Думали мати по десять, а вийшло по дванадцять бочок... Виноград дуже соковитий... Але він, значить, був нестиглим?.. В тих місцевостях його й не треба збирати достиглим; а інакше навесні вино починає гуснути... То вино, виходить, зовсім легке?.. Там воно ще легше, як тут... Збирати виноград треба ще зеленим.

І так далі.

Або ж викрикував мельник:

- А ми хіба відповідаємо за те, що в лантухах? Ми знаходимо в них силу зернин, які не можемо відібрати, і мусимо пускати й їх під жорна. Там тобі й кукіль, і вика, і конопляне сім’я, і лисячий хвіст, і безліч іншого сміття, не рахуючи вже каменів, якими рясніє деяке збіжжя, а надто - бретонське. Не люблю я молоти бретонське збіжжя; так само, як пиляр не любить пиляти балку з цвяхами. Подумайте ж, скільки негідного пороху додає все це до борошна. А потім скаржаться ще на борошно. Неправильно роблять. Ми невинні, коли воно виходить погане.

У простінку між двох вікон сидів за столом косар і умовлявся з землевласником про ціну за косіння лугу навесні.

- Від того, що трава мокра, шкоди нема ніякої,- казав він.- Її косити легше. Роса тільки корисна, пане. Однаково, ця трава, ваша трава, ще молода, і косити її важко. Ось коли вона ніжна, коли сама лягає під косою...

І так далі.

Козета сиділа на звичайному своєму місці - на перекладині кухонного стола біля пічки. Її тіло вкривало лахміття, на голих ногах були дерев’яні черевики, і вона, при світлі вогню з пічки, в’язала вовняні панчохи для маленьких Тенардьє. Під стільцями гралось кошеня. У суміжній кімнаті чути було сміх і щебетання двох дитячих голосів. То були Азєльма і Епоніна.

В кутку біля пічки висів на гвіздку батіг.

Іноді зойк зовсім малої дитини десь у будинку розтинав гамір у шинку. То був хлопчик, якого Тенардьє породила водну з минулих зим. «Невідомо чому,- казала вона,- може, від холоду». Йому було вже більше за три роки. Мати годувала його, але не любила. Коли навіжені крики хлопчика ставали занадто надокучливі, Тенардьє казав:

- Твій син репетує. Піди глянь, чого йому там треба.

- Е! набрид він мені,- відповідала мати.

І занедбане дитя кричало в потемках і далі.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ДВА ЗАКІНЧЕНІ ПОРТРЕТИ

Читаючи цю книжку, ми досі бачили Тенардьє тільки в профіль. Тепер настав момент обійти навколо цього подружжя й розглянути його з усіх боків.

Тенардьє щойно минуло п’ятдесят років, дружині його було років сорок, що для жінки дорівнює п’ятидесяти. Отож, щодо віку, між чоловіком і жінкою існувала рівновага.

Читачі, може, від першої її появи зберегли якусь пам’ять про цю Тенардьє - високу, біляву, червону, товсту, плечисту, величезну і проворну. Вона мала в собі, казали ми, щось від породи тих диких велеток, які з почепленим до їхньої шевелюри бруковим камінням вихиляються по ярмарках. У домі вона робила все: стелила постелі, прибирала кімнати, прала білизну, готувала на кухні. За служницю вона мала саму Козету: миша на послугах у слона. При звуках її голосу тремтіло все: шибки, меблі і люди. Її широке, всіяне ластовинням обличчя, скидалось на шумівку. У неї росла борода. Це був ідеальний образ базарного силача в жіночому вбранні. Вона майстерно лаялась; похвалялась, що ударом кулака розбиває горіх. Якби не прочитані нею романи, що завдяки ним, якимось дивним способом, спід цієї потвори визирала іноді манірниця, нікому й на думку не спало б назвати її жінкою. Ця Тенардьє була немов суміш сентиментальної панночки з брутальною перекупкою. Чуючи, як вона говорить, люди казали: «Це - жандарм»; коли бачили, як вона п’є, казали: «Це - візник»; коли бачили, як вона поводиться з Козетою, казали: «Це - кат». Коли вона бувала спокійна, з рота ії стирчав один зуб.

Тенардьє був маленький, худий, блідий, вугластий, кощавий, кволий чоловік. Він мав хворобливий вигляд і прекрасно почував себе,- вже з цього починалось його шахрайство. Він завжди, з обачності, всміхався і був досить чемний з усіма, навіть з жебраком, якому відмовлявся подати ліар. Погляд він мав тхоря, а зовнішність - літератора. Він дуже скидався на портрет абата Деліля. Він з якогось особливого кокетства пив з візниками, але ніхто і ніколи не міг його підпоїти. Він курив здоровенну люльку. Носив він блузу, а під блузою - старий чорний сюртук. Він претендував на те, що знає літературу, і удавав з себе матеріаліста. Деякі імена, на підтримку своїх слів, він вимовляв особливо часто. То були - Вольтер, Рейналь, Парні і, як то не дивно, святий Августін. Він запевняв, ніби має «свою систему». Одним словом - велика шельма. Філософ-шахрай. Існують і такі відміни людей. Він, ми пам’ятаємо, казав, що служив у війську, і пишно розповідав, як під Ватерлоо, бувши сержантом шостого чи дев’ятого полку легкої кавалерії, сам проти цілого ескадрону гусарів смерті закривав своїм тілом від картечі і врятував «одного серйозно пораненого генерала». Звідси походила блискуча вивіска на стіні його корчми і назва, яку околишнє населення дало його закладові: «Шинок ватерлооського сержанта». Він був ліберал, прихильник класики²⁸⁶ і бонапартист. Він підписався на якусь суму на притулок для ветеранів воєн. В селі казали, ніби він колись учився, щоб стати священиком.

На нашу думку, він просто вчився в Голландії, щоб стати корчмарем. Цей негідник вищого порядку був, певно, фламандцем десь у Фландрії, французом у Парижі, бельгійцем у Брюсселі і почував себе добре на обох кордонах. Геройство його під Ватерлоо нам уже відоме. Як бачимо, він трохи перебільшував його. Блукання по світу, зміни в житті, різні пригоди були його стихією. Неспокійна совість спричиняється до безладного існування. У бурхливу епоху 18 червня 1815 року Тенардьє, імовірно, належав до тієї породи мародерів-маркітантів, про яких ми вже говорили; вони роз’їжджають скрізь, тим продають, тих грабують і усією родиною - чоловік, жінка і діти - пересуваються в кульгавому візку слідом за військом у поході, завжди інстинктивно приєднуючись до армії-переможниці. По закінченні цієї кампанії, мавши, казав він, «трохи грошенят», Тенардьє відкрив корчму в Монфермейлі.

Ці «грошенята», складаючись з гаманців, годинників, золотих перснів і срібних хрестів, зібраних під час жнив на засіяних трупами борознах, не становили великої суми й не дуже далеко повели цього маркітанта, що став корчмарем.

В жестах Тенардьє була та прямолінійність, яка в сполученні з лайкою нагадувала казарму, а в сполученні з покладеним на себе хрестом - семінарію. Тенардьє був гарний балакун. Він видавав себе за вченого. Проте, шкільний учитель помічав, що він, розмовляючи, робить помилки. Для подорожніх він складав чудові рахунки, але досвідчене око знаходило в них інколи орфографічні помилки. Тенардьє був хитрий, ласун і ледар. Він не гребував своїми служницями, і тому дружина його не мала їх більше. Велетка була ревнива. Їй здавалося, ніби цей худорлявий, жовтий чоловік мусить бути об’єктом жадань цілого світу.

Хитрий та врівноважений Тенардьє був справжнісіньким мерзотником. Така різновидність їх - найгірша, бо тут заплутане лицемірство.

Це, правда, не означає, ніби при нагоді Тенардьє не міг вибухнути гнівом так само, як і його жінка. Подібні випадки траплялись дуже рідко, але тоді Тенардьє був страшний: він сердився на весь людський рід, в ньому палало горно ненависті, і належав він до тих, хто мститься безнастанно, хто обвинувачує у всіх своїх нещастях все навколо і завжди ладен скинути на першого зустрічного, нібито цілком законно, провину за всі свої розчарування, невдачі та лиха. Коли всі ці дріжджі підходили в ньому й шумували в його очах і в його устах,- горе бувало тому, на кого падала його лють.

Крім перелічених уже прикмет, Тенардьє був спостережливий і прозорливий, коли треба - мовчазний або балакучий і завжди дуже розсудливий. У його погляді було щось схоже на погляд моряків, які звикли мружити очі, користуючись підзорною трубою. Тенардьє був людиною державною.

Кожен, хто вперше ступав у корчму і бачив його дружину, казав: «Ось - господар будинку». Помилка. Вона не була навіть господинею. І господарем, і господинею там був сам Тенардьє. Вона робила, він творив. Він керував усім з допомогою якоїсь магнетичної сили, невидимої й безперервної. Досить було єдиного слова, єдиного знаку, і мастодонт корився. Для своєї дружини, хоч та й не усвідомлювала цього, Тенардьє був якоюсь особливою, вищою істотою. Були і в неї свої чесноти: якби вона й не згодилась у чомусь з «паном Тенардьє» (гадка, правда, неприпустима), то їй ніколи б і на думку не спало обвинувачувати свого чоловіка. Ніколи «перед будьким чужим» не допустилася б вона цієї помилки, яку так часто роблять жінки і яка парламентською мовою зветься розвінчуванням. Хоч наслідком їхньої згоди бувало тільки зло, в покірливості Тенардьє своєму чоловікові проглядало якесь поклоніння. Гора гамору та м’яса рухалася від дотику мізинця цього миршавого деспота. Тут можна було бачити, з її дріб’язкового та карикатурного боку, одну велику світову істину: обожнювання матерії за дух у ній, бо деякі огидні речі мають право на існування навіть у глибинах вічної краси. В Тенардьє було щось загадкове; звідси цілковита влада його над цією жінкою. У певні моменти вона бачила в ньому горящий світич, в інші моменти відчувала на собі його пазурі.

Ця жінка була жахливим створінням, яке любило лише своїх дітей і боялось тільки свого чоловіка. Вона була матір’ю лише тому, що належала до ссавців. А втім, матерні почуття її обмежувались її дочками і, як побачимо далі, не поширювались на хлопця. Чоловік її мав єдину думку: розбагатіти.

В цьому йому не щастило. Такому великому талантові бракувало гідної його арени. В Монфермейлі Тенардьє розорявся, якщо розорення можливе при нулі. У Швейцарії або в Піренеях цей бідняк став би мільйонером. Але корчмар повинен жити там, куди закине його доля.

Слово «корчмар», звичайно, ужито тут в обмеженому розумінні і не поширюється на всіх представників цього класу.

В 1823 році у Тенардьє було на півтори тисячі франків кричущих боргів, і це турбувало його.

Хоч як уперто несправедливо ставилась до нього доля, але Тенардьє належав до тієї категорії людей, які чудово - якнайглибше і найсучаснішим способом - розуміють те, що є чеснотою у варварів і товаром у народів цивілізованих: гостинність. Крім того він був відомим браконьєром і славився як стрілець. Сміявся він холодним, спокійним сміхом, який був особливо небезпечним.

Його теорії корчмарства іноді блискавично вихоплювались з нього. Він керувався професіональними афоризмами й утокмачував їх у голову своїй дружині.

- Обов’язок корчмаря,- казав він їй якось тихим, розлюченим голосом,- полягає в тому, щоб продавати кожному, хто прийде, їжу, відпочинок, світло, тепло, брудні простирала, послуги служниці, бліх, усмішки; зупиняти проїжджих, спорожняти легенькі гаманці й чесно полегшувати важкі, шанобливо давати притулок подорожнім родинам, дерти з чоловіків, обскубувати жінок, оббіловувати дітей, брати плату за відчинене і зачинене вікно, місце коло груби, крісло, стілець, табурет, ослінчик, перину, матрац і оберемок соломи; знати, наскільки зношується дзеркало, коли в нього дивляться, і визначати ціну за це. Словом, п’ятсот тисяч чортів, треба, щоб подорожній платив за все, навіть за мух, яких ковтає його собака.

Цей чоловік і ця жінка - то були шлюб хитрості і злості; гидке і жахливе подружжя.

Поки чоловік міркував та комбінував, жінка не думала про відсутніх кредиторів, не турбувалась ні про вчорашній, ні про завтрашній день і захопленно жила хвилиною сьогоднішнього.

Такі були ці дві істоти. Потрапивши до них, Козета зазнавала подвійної муки: з одного боку її мололо жорно, з другого стискували кліщі. І чоловік, і жінка мали кожен свою власну манеру. Козету обсипала ударами жінка, через чоловіка вона ходила боса і взимку.

Козета то спускалась, то підіймалась по сходах, прала, чистила щіткою, мила підлоги, підметала, бігала, працювала над силу, пересувала, ледве дихаючи, важкі речі і, зовсім квола, виконувала найтяжчі доручення. Ніякої жалості: брутальна господиня, лихий господар. Корчма Тенардьє була неначе павутиння, куди впіймалась і де билась Козета. Це зловісне слугування здійснювало ідеал гніту. То немов муха прислужувала павукам.

Нещасна дитина корилася мовчки.

Коли діти від світанку свого життя залишаються так - малі, самотні, роздягнені - серед дорослих, що відбувається тоді в цих душах, які щойно покинули бога?

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ЛЮДЯМ ТРЕБА ВИНА, А КОНЯМ ВОДИ

Приїхали ще четверо подорожніх.

Козета сиділа смутна та замислена. Вона мала лише вісім років, але страждала стільки, що, думаючи, скидалась на стару жінку. Під оком у неї був синець від даного їй жінкою Тенардьє ляпаса, який змушував ту казати час від часу: «Ну, хіба не бридка вона з своїм синцем під оком?»

Козета думала, що вже темно, дуже темно; що доведеться несподівано наливати водою глеки та графини в кімнатах новоприбулих і що у бочці в них води більш нема.

Заспокоювало її трохи тільки те, що в корчмі Тенардьє води пили небагато. Тут не бракувало людей, які мали спрагу, але ту спрагу вгамовували охотніше з жбана, ніж з глека. Той, хто посеред цих склянок з вином попросив би подати собі води, здався б дикуном усім присутнім. Був, проте, момент, коли дитини затремтіла: Тенардьє підняла кришку однієї з каструль, що кипіла на плиті, потім схопила склянку й швидко підійшла до бочки. Коли вона повернула кран, дитина підвела голову й почала стежити за її рухами. Тоненький струмінь води побіг з крана й виповнив склянку лише дополовини.

- Еге! - мовила Тенардьє.- А води вже нема.

Запала коротка мовчанка. Дитина перестала дихати.

- Ну, та цього вистачить,- додала Тенардьє, розглядаючи наповнену лише до половини склянку.

Козета знову взялася до роботи, але ще з чверть години почувала, як калатає її серце.

Вона рахувала хвилини і хотіла, щоб був уже ранок завтрашнього дня.

Час від часу хтось з гостей дивився на вулицю і гукав: «Темно, мов у грубі!» або: «Треба мати очі, як у кішки, щоб такої пори виходити на вулицю без ліхтаря». І Козета здригалась.

Раптом у залу ввійшов один з коробейників, що зупинився в корчмі, і невдоволеним голосом сказав:

- Моєму коневі не давали пити.

- Ні, давали,- заперечила Тенардьє.

- А я кажу, що ні, тітко,- настоював коробейник.

Козета вилізла спід столу.

- О, ні, пане,- сказала вона,- ваш кінь пив. Він випив відро, ціле відро. Я ж сама носила йому воду і розмовляла ще з ним.

Це була неправда. Козета брехала.

- Ось воно - мале, як кулак, а бреше з будинок! - крикнув коробейник.- Кажу тобі, що він не пив, маленька негідниця. Він особливо дихає, коли не напоєний, і я добре знаю його манеру.

Козета стояла на своєму і хрипким від тривоги, ледве чутним голосом додала:

- І він навіть багато випив.

- Ну, годі вже,- розгнівано мовив коробейник.- Коня треба напоїти і кінчаймо балакати!

Козета знову залізла під стіл.

- Правда ваша,- сказала Тенардьє,- якщо ця тварина не пила, її слід напоїти. А де ж воно заподілось? - додала вона, озираючись.

Жінка нахилилась і побачила Козету, яка скорчилась під протилежним краєм столу.

- Чи вийдеш ти? - гукнула Тенардьє.

Козета вилізла з своєрідної печери, куди вона сховалася.

- Понеси но напитись коневі, цуценя безіменне! - сказала Тенардьє.

- Але в нас нема води, мадам,- полохливо відповіла Козета.

Тенардьє навстіж відчинила двері на вулицю.

- То піди, принеси.

Козета схилила голову й пішла по відро, що стояло в кутку біля каміна.

Відро було більше за неї, і дитина вільно могла б уміститися в ньому.

Тенардьє повернулась до своєї плити й покуштувала з дерев’яної ложки те, що варилось у каструлі.

- Її багато в джерелі,- бурчала вона.- Штука не хитра. Мені краще було б протерти цибулю.

Потім вона покопалась у шухляді, де лежали дрібні гроші, перець і часник.

- На тобі, панно жабо,- додала вона.- Повертаючись додому, візьмеш у пекарні велику хлібину. Ось - п’ятнадцять су.

На фартушинці в Козети була маленька кишеня. Вона, не кажучи ні слова, взяла монету й поклала її в цю кишеню.

Потім з відром у руці вона зупинилась, біля розчинених дверей. Вона, здавалось, чекала, щоб хтось прийшов їй на допомогу.

- Іди ж бо! - крикнула Тенардьє.

Козета вийшла. Двері зачинилися знову.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
НА СЦЕНУ З’ЯВЛЯЄТЬСЯ ЛЯЛЬКА

Ряд яток, що починався від церкви, доходив, як пам’ятаємо, до корчми Тенардьє. Опівночі городяни мали йти на церковну відправу, і тому всі ці крамниці були ілюміновані свічками, що горіли в паперових лійках і справляли «чарівне враження», як казав монфермейльський учитель, що на той час сидів за столом у Тенардьє. Зате на небі не горіло жодної зірки.

Остання з цих яток, якраз проти дверей Тенардьє, була крамницею іграшок і вся аж сяяла від шумихи, стеклярусу й розкішних виробів з жерсті. Спереду, на фоні білих серветок, крамар примістив величезну ляльку футів двох заввишки, одягнену в платтячко з рожевого крепу, з золотими колосками на голові, з справжнім волоссям і з емалевими очима. Цілий день стояло це диво, захоплюючи всіх прохожих, молодших за десять років, але в Монфермейлі не знайшлося жодної такої багатої або такої марнотратної матері, яка купила б її для своєї дитини. Епоніна з Азельмою годинами милувалися нею, і навіть Козета, правда, крадькома, насмілилась глянути на неї.

Хоч яка понура та пригнічена виходила тепер з своїм відром Козета, але вона не могла вдержатись і не підвести очей на цю чудову ляльку, на цю «даму», як вона її називала. Бідолашне дитя зупинилось і закам’яніло. Вона не бачила ще цієї ляльки зблизька. Вся крамниця здалася їй палацом; лялька була вже не лялькою, а якимсь видінням. Радість, розкіш, багатство, щастя в якомусь казковому ореолі ввижались цьому нещасному створінню, що так глибоко занурилось у похмурі, холодні злидні. З дитячою наівною і сумною прозорливістю виміряла Козета провалля, яке відділяло її від цієї ляльки. Треба бути королевою або принаймні принцесою, щоб мати таку «річ», казала вона собі. Козета розглядала її гарне рожеве плаття, її прекрасне блискуче волосся і думала: «Яка щаслива повинна бути ця лялька!» Вона не могла відвести очей від цієї фантастичної крамниці. Що більше дивилась на неї Козета, то більше вона її сліпила. Козеті здавалося, ніби вона бачить рай. Позаду великої ляльки стояли ще інші, які здавались дівчинці феями та добрими духами. Крамар, що походжав в глибині ятки, справляв на неї враження бога.

В своєму замилуванні вона забула про все, навіть про дане їй доручення. Раптом грубий голос Тенардьє повернув її до дійсності.

- Як, дурепо, ти ще не пішла? Ну, зажди, доберусь я до тебе! Дивіться, що вона тут робить! Іди мені зараз же, виродок!

То, визирнувши на вулицю, Тенардьє побачила Козету в екстазі.

Козета кинулася бігти, несучи своє відро й роблячи найбільші, які тільки могла, кроки.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
МАЛА ЗОВСІМ САМА

Корчма Тенардьє була в тій частині села, де стояла церква, і йти по воду Козеті доводилось до джерела в лісі.

Вона не дивилась більше на виставлені товари. На вулиці Бу- ланже й поблизу церкви ілюміновані крамниці освітлювали їй шлях, але незабаром зникло й останнє світло від крайньої ятки. Бідолашна дитина опинилася в темряві і заглибилась у неї. Її охоплювало якесь хвилювання, і дорогою вона чимдуж струшувала відро. Через це знімався шум, що тільки й був її компаньйоном.

Що далі - то густішою ставала темрява. На вулицях не було вже нікого. Вона зустріла, правда, якусь жінку, яка, зупинившись,- подивилась їй услід і пробурмотіла:

- Куди ж може йти таке мале? Чи не перевертень це?

Але потім жінка впізнала Козету.

- А! Та це ж Жайворонок,- сказала вона.

Козета пройшла лабіринт покручених, безлюдних вулиць, яким закінчується Монфермейль з боку Шеля. Поки по обидва боки шляху були будинки або хоч паркани, вона посувалась вперед досить відважно. Час від часу крізь щілинку у віконниці блищала свічка - це було світло та життя, там були люди, і це заспокоювало Козету, Поволі, проте, хода її, немов машинально, уповільнювалась. Проминувши ріг останнього будинку, Козета зупинилася. Пройти повз останню крамницю було тяжко, пройти за останній будинок здавалося неможливим. Вона поставила відро на землю, запустила руку у волосся й почала чухати голову жестом, властивим дітям, коли їх лякає щось або коли вони вагаються. Це був уже не Монфермейль, а поле. Перед нею стелився чорний, пустинний простір. Вона розпачливо вдивлялась у цей морок, де не було людей і де були звірі, а може, і привиди. Козета придивилась пильніше, почула кроки звірів, які ходили в траві, і ясно побачила привиди, які ворушилися між дерев. Тоді вона знову вхопила відро - страх надав їй відваги.

- А! Скажу, що води там нема! - і вона рішуче повернула назад.

Не ступивши й ста кроків, вона зупинилася знову й знову стала чухати собі голову. Тепер їй увижалась Тенардьє, гидка Те- нардьє з ротом гієни і з гнівом, що горів в її очах. Дитина безпорадно глянула назад і вперед. Що його робити? Як бути? Куди йти? Перед нею - привид Тенардьє; позад неї всі страхіття ночі та лісу. Вона відступила перед Тенардьє, повернула до джерела і кинулась бігти. Бона вибігла з села, вбігла в ліс, ні на що більше не дивлячись, ні до чого не прислухаючись. Стишила Козета свою ходу тільки для того, щоб звести дух, але не зупинилася. Вона, не тямлячись, ішла вперед.

Коли вона бігла, їй хотілося плакати.

Нічне трепетання лісу огортало її всю. Вона не думала й нічого не бачила більше. Перед цією маленькою істотою поставала безкрая темрява. З одного боку - весь морок, з другого - один атом.

Від узлісся до джерела було лише сім чи вісім хвилин ходи. Козета знала дорогу, бо багато разів ходила нею вдень. І дивна річ - вона не заблудилась. Якийсь інстинкт невиразно керував нею. Тільки вона не дивилась ні праворуч, ні ліворуч, боячись побачити щось серед гілок дерев або в кущах. Так підійшла вона до джерела.

То був природний, вузький басейн, виритий водою в глинястому грунті, футів двох завглибшки, облямований мохом та високою гофрованою травою, яку звуть «коміром Генріха IV», і обкладений кількома великими каменями. Джерело з тихим дзюркотом витікало споміж них.

Козета не дала собі часу відпочити. Було зовсім поночі, але вона звикла ходити до цієї криниці. Лівою рукою вона намацала в темряві молодий дубок над джерелом, який завжди правив їй за точку опори, схопилась за гілку, нахилилась і занурила відро у воду. Вона була в такому збудженні, що сили її потроїлись. Нахиляючись, Козета не звернула уваги на те, що монета в п’ятнадцять су, яка лежала в кишені її фартушинки, упала у воду. Вона не бачила й не чула того падіння. Витягти назад майже повне відро, вона поставила його на траву.

Тільки тепер помітила Козета, що вона знесилилась. Дитина охоче зараз же пішла б назад, але зусилля, яке вона зробила, витягаючи відро, виснажило її так, що вона не могла ступити й кроку. Мимоволі довелося сісти.

Спершу вона заплющила очі, потім розплющила їх, сама не знаючи чому, але не маючи змоги зробити інакше.

Поруч із нею розхитана у відрі вода вкрилася колами, схожими на змій з жерсті.

Небо над її головою вкривали величезні чорні хмари, подібні до клубів диму. Над дитиною нависла, здавалось, зловісна маска ночі.

Юпітер заходив і зникав у глибинах. Дитина блукаючим поглядом дивилась на цю велику зорю, якої вона не знала і яка лякала її. Планета в цей час була коло самого обрію й проходила крізь густий шар туману, що надавав їй страшного червоного кольору. Зловісно забарвлений у багрянець туман збільшував розміри світила. Воно здавалось вогненною раною.

З рівнини подував холодний вітер. Ліс стояв похмурий, не шаруділо в ньому листя, не видно було жодного свіжого, невиразного відблиску, як то буває влітку. Страшно виставали великі галузки. На галявинах стирчали безформні кущі. Висока трава, неначе вугрі, гадючилась під північним вітром. Чагарники звивались, немов довгі руки з пазурями, що намагаються вхопити здобич. Кілька стеблин сухого вереску, гнані вітром, швидко пролетіли в повітрі, неначе тікали від чогось, що наздоганяло їх. З усіх боків стелились похмурі простори.

Від темряви паморочиться голова. Людина потребує світла. Той, хто занурюється в морок, почуває, як стискається його серце. Коли очі бачать морок, розум бачить неясно. У затемненні, в темноті, в чорній непрозорості є щось тривожне, навіть для най- міцніших. Ніхто не йтиме уночі лісом не здригаючись. Тіні й дерева - дві страшні безодні. У невиразній глибині бачиш якусь химерну дійсність. За кілька кроків від вас з чіткістю привида ви- рисовується незбагненне. У просторі або у власному мозку шугає щось невловиме, як згадка про бачені уві сні квіти. На обрії - якісь загрозливі постаті. Дихаєш випарами безмежної чорної порожнечі. Боїшся і хочеш глянути назад. Провалля ночі, страшні тепер речі, мовчазні профілі, які розвіюються, коли наблизитись до них, кошлаті силуети, сердиті купи дерев, сині калюжі, відбитки зловісного в надгробному, могильний безкрай мовчання, якісь невідомі істоти, нахилені таємничі гілки, жахливі стовбури дерев, довгі жмутки тремтячої трави - проти всього цього нема захисту. Нема відваги, яка не здригнулася б і не відчувала сусідства трепету. Відчуваєш щось гидке - неначе душа з’єднується з темрявою. Таке просякання мороку невимовно тяжке для дитини.

Ліс - це невідомість, і тріпотіння крил маленької душі шумом конання лунає під його потворним склепінням.

Козета не усвідомлювала того, що відчувала, але їй здавалось, ніби її схопила ця безмежна темрява природи. Її охопив не тільки жах; то було щось жахливіше, ніж жах. Вона тремтіла. Немає слів, щоб описати той дивний трепет, який проймав її морозом до самого серця. Її погляд став диким. Їй здавалось, ніби вона не зможе утриматись, щоб у цей час не повернутись сюди завтра.

Тоді, якось інстинктивно, щоб вийти з цього незвичайного становища, якого вона не розуміла і яке лякало її, Козета почала рахувати вголос: «Раз, два, три, чотири...» - і так до десяти, а тоді знову з початку. Це повернуло їй здатність свідомо ставитися до речей, що оточували її. Козета відчула холод у руках, які вона змочила, черпаючи воду. Вона підвелася. Її знову охопив страх, страх природний і непереможний. У неї була єдина думка - тікати; тікати щодуху, через ліс, через поле, аж до будинків, до вікон, до горящих свічок. Її погляд упав на відро перед нею. Вона так боялася Тенардьє, що не наважилася тікати без відра з водою. Вона обома руками вхопила його за ручку. Їй важко було підняти його.

Так зробила Козета кілька кроків, але відро було повне, важке, і їй довелося знову поставити його на землю. Вона перевела дух, знову взяла відро й пішла далі, тільки цей раз пройшла трохи більше. А втім, треба було зупинитися знову. Перепочивши кілька секунд, Козета знову вирушила в путь. Йшла вона, нахилившися вперед, похнюпивши голову, як стара. Важке відро відтягало її худенькі руки, вони дубіли в неї, а залізна ручка морозила її мокрі пальчики. Час від часу вона мусила спинятись, і тоді вода з ущерть повного відра вихлюпувалась їй на голі ноги. І все це діялось у глибині лісу, вночі, взимку, далеко від людей; то була восьмирічна дитина. Тільки бог бачив цю сумну картину.

І безсумнівно - її мати.

Бувають речі, що змушують навіть очі померлих розплющуватися в могилі.

Козета дихала з якимось болісним хрипінням; ридання стискували їй горло, але плакати Козета не насмілювалась: так, навіть здаля, боялася вона Тенардьє. Вона звикла завжди уявляти собі, ніби Тенардьє неподалеку.

Довго йти так вона не могла і посувалася вперед дуже повільно. Даремно скорочувала вона, скільки було можна, свої зупинки й намагалася йти між ними якнайдовше. Козета з тугою думала, що вона йтиме до Монфермейля більше, як годину, і що Тенардьє битиме її. Ця туга домішувалася до страху бути вночі самій у лісі. Вона не вийшла ще з нього, а була вже знесилена втомою. Коло старого, знайомого їй каштанового дерева Козета зупинилась на довший час, щоб добре відпочити, а тоді, зібравши всі свої сили, знову взяла відро й відважно пішла далі. Але бідолашна дитина не могла стримати розпачливого вигуку: «О, боже, боже!»

І в цей момент вона раптом відчула, що відро не важить вже нічого. Чиясь, здалося їй - колосальна, рука схопила його ручку і з силою підняла вгору. Козета підвела голову. Велика, чорна, струнка постать ішла в мороці поруч з нею. То наздогнав її якийсь чоловік, ходи якого вона не чула. Цей чоловік, не мовивши ні слова, взявся за ручку відра, яке вона несла.

При всіх життєвих зустрічах нами керує інстинкт. Дитина не злякалася.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
ЯКИЙ СВІДЧИТЬ, МОЖЕ, ПРО РОЗУМ БУЛАТРЮЕЛЯ

Опівдні того самого передріздвяного дня 1823 року в найбез- люднішій частині Госпітального бульвару в Парижі досить довго ходив якийсь чоловік. Він мав вигляд людини, яка шукає квартиру, і зупинявся переважно біля найскромніших будинків цього вбогого кінця передмістя Сен-Марсо.

Далі ми побачимо, що він і справді найняв собі кімнату в цьому кварталі.

Своєю одежею та всією своєю зовнішністю він уособлював тип, сказати б, жебрака з хорошого товариства, сполучаючи крайню вбогість з крайньою охайністю. Це досить рідке сполучення, яке в культурному серці викликає подвійну пошану, що її відчувають, з одного боку, до дуже бідної, а з другого - до дуже достойної людини. На ньому був дуже старий, добре вичищений круглий капелюх, надзвичайно приношений сюртук з жовтого сукна - колір, який в ту епоху зовсім не здавався смішним, високий жилет з кишенями якоїсь неймовірної форми, посірілі на колінах чорні штани, чорні вовняні панчохи й грубі черевики з мідними пряжками. Він скидався на колишнього вчителя в якійсь благородній родині, що повернувся з еміграції. Судячи з його зовсім білого волосся, поморщеного лоба, синьо-блідих губ, обличчя, де все дихало пригніченістю та втомою від життя, йому можна було б дати багато більше ніж шістдесят років. Судячи ж з його упевненої, хоч і повільної, ходи, з незвичайної сили, яка позначалася в кожному його русі, йому навряд чи дали б і п’ятдесят. Зморшки на лобі лежали в нього так приємно, що привернули б до того чоловіка кожного, хто пильно придивився б до нього. Його губи стулювались у складку, яка здавалась суворою, але насправді промовляла про смиренність. В глибині його погляду була якась особливо похмура ясність У лівій руці він мав маленький загорнутий у хустку пакунок; правого спирався на палицю, вирізану десь з живоплота. Ця палиця була досить старанно оброблена й мала непоганий вигляд: сучки були зрівняні, а з червоного сургуча зроблена нібито коралова голівка. То був дрючок, що скидався на тросточку.

По цьому бульвару, особливо взимку, людей проходить мало. Той чоловік, не підкреслюючи цього, швидше уникав їх, ніж шукав з ними зустрічі.

Тоді король Луі XVIII майже щодня їздив у Шуазі-ле-Руа. То була одна з найулюбленіших його прогулянок. Майже незмінно щось о другій годині бачили, як королівська карета з ескортом щодуху мчала Госпітальним бульваром.

Це заступало годинник бідним жителям кварталу, які казали: «О! Дві години. Він повертається до Тюільрі».

І дехто вибігав наперед, дехто ховався, бо проїзд короля завжди зв’язаний з метушнею. А проте, поява й зникнення Луі XVIII справляли певне враження на паризькі вулиці. Відбувалося все швидко, але мало величний характер. Безсилий король любив їздити галопом. Не маючи змоги ходити, він хотів бігати; цей безногий каліка охоче мчав би з швидкістю блискавки. Спокійний і суворий, проїздив він між рядами оголених шабель. Його масивна визолочена карета з великими квітками лілій, намальованими на дверцятах, котила з шумом. Люди ледве встигали зазирнути всередину її. В кутку праворуч, на подушках, укритих білим шовком, вони бачили широке, рішуче, рум’яне обличчя, свіжий лоб під напудреною перукою, гордий, твердий і розумний погляд, усмішку вченого, двоє густих еполет на цивільному костюмі, орден Золотого руна, хрест Святого Луі, хрест Почесного легіону, срібну звізду Святого духа, випнуте черево й широку синю стрічку. То був король. За Парижем він тримав свій капелюх на колінах, обтягнутих високими англійськими гетрами, а коли в’їздив у місто, знову одягав капелюх на голову і рідко відповідав на привітання народу, холодно дивлячись на нього. Коли він уперше показався в кварталі Сен-Марсо, то весь успіх його виявився в одній фразі, сказаній одним з жителів цього передмістя своєму сусідові: «Цей товстун і є уряд».

Неминучий проїзд короля завжди в одну й ту ж годину становив щоденну подію для Госпітального бульвару.

Прохожий у жовтому сюртуку був, очевидно, не з цього кварталу, а, може, навіть і не з Парижа, бо не знав цієї деталі. Коли о другій годині королівська карета, оточена ескадроном лейбгвардійців із срібними галунами, повернувши від Сальпетріера, виїхала на бульвар, він, здавалося, здивувався і майже злякався. У боковій алеї крім нього не було нікого, і він швидко заховався за ріг огорожі, проте це не перешкодило герцогові д’Авре помітити його. Герцог, який був того дня черговим гвардійським капітаном, сидів у кареті проти короля. «Ось людина досить підозріла на вигляд», сказав він його величності. Поліцаї, які охороняли проїзд короля, теж помітили його, і одному з них було доручено простежити за ним. Але чоловік пірнув у безлюдні вулички передмістя, і через те, що починало темніти, поліційний агент загубив його слід, і це було зазначено в рапорті, того ж таки вечора поданому графові д’Англесу, міністрові внутрішніх справ і префекту поліції.

Збивши з свого сліду агента, чоловік у жовтому сюртуку прискорив ходу і не раз обернувся, бажаючи пересвідчитись, що його вже не переслідують. Чверть на п’яту, тобто зовсім поночі, він проходив повз театр біля Сен-Мартеиської брами, де того дня давали «Два каторжники». Освітлена театральними ліхтарями афіша вразила його, бо він зупинився прочитати її, хоч як швидко йшов. Через хвилину він був у тупику Планшет і увіходив у бюро омнібусів на Ланьі. Омнібус відправлявся пів на п’яту. Коні були вже запряжені, і подорожні, покликані кучером, поспішали піднятись по високих залізних східцях омнібуса.

- Чи є ще у вас місце? - спитав чоловік.

- Тільки одне, на передку - поруч зі мною,- відповів кучер.

- Я беру його.

- Лізьте.

Однак, перед тим, як рушити, кучер кинув погляд на скромний костюм мандрівника, на невеличкий пакунок при ньому і зажадав плати за проїзд.

- Ви до Ланьі? - спитав кучер.

- Так,- ствердив чоловік.

Мандрівник сплатив гроші до Ланьі.

Омнібус рушив. Проїхавши заставу, кучер спробував було заговорити з мандрівником, але той відповідав односкладовими словами, і кучер почав свистіти та клясти своїх коней.

Кучер закутався в плащ. Було холодно. Чоловік, здавалося, не помічав цього. Так проминули Гурней і Нейлі на Марні.

Годині о шостій були в Шелі. Щоб дати перепочити коням, кучер зупинився біля заїзду, що містився в старих будівлях королівського абатства.

- Я тут виходжу,- заявив чоловік.

Він узяв свій пакунок та палицю і зскочив з передка.

Через секунду він зник.

У заїзд він не заходив.

Омнібус, який через кілька хвилин поїхав далі до Ланьі, не зустрів його на головній вулиці Шеля.

Кучер повернувся до пасажирів усередині омнібуса.

- Це не тутешній,- сказав він,- бо я не знаю його. Виглядає так, ніби не має ні су, і разом із тим не береже грошей: їде тільки до Шеля, а платить до Ланьі. Вже ніч, будинки всі зачинені, у заїзд він не заходить, і ніде його нема. Неначе крізь землю провалився.

Чоловік же не провалився крізь землю, а широкими кроками йшов у темряві головною вулицею Шеля, потім, не доходячи до церкви, повернув ліворуч на Монфермейльський шлях, як людина, що знає місцевість і була вже тут.

Він швидко пішов цим шляхом. В тому місці, де шлях перехрещується з обсадженою деревами дорогою між Ганьі і Ланьі, чоловік почув кроки прохожих, сховався в рові й перечекав, коли ті відійшли на далеку відстань. Цей захід обережності був, проте, майже зайвий, бо, як ми вже казали, була дуже темна груднева ніч. На небі ледве виднілися дві-три зорі.

У цьому місці шлях починає йти вгору. Чоловік не вийшов знову на Монфермейльський шлях, а повернув праворуч і через поле, широкими кроками, попрямував до лісу.

В лісі він пішов повільніше і, посуваючись уперед, крок за кроком уважно розглядав усі дерева, немов щось шукав, і тримався якоїсь таємничої, тільки йому відомої дороги. Був момент, коли він нібито заблукав і, вагаючись, зупинився. Нарешті він навпомацки добрався до галявини, де лежала купа великих білуватих каменів. Він швидко наблизився до купи і почав у тумані пильно додивлятися до них, немов робив їм огляд. За кілька кроків від купи каменів стояло велике дерево, вкрите наростами, цими бородавками рослинності. Він підійшов до дерева і провів рукою по корі стовбура, неначе хотів знайти та порахувати всі бородавки на ньому.

Проти цього дерева - ясена - ріс каштан з одпалою корою, перев’язаний цинковою смугою, прибитою гвіздками. Чоловік став навшпиньки й помацав цю цинкову пов’язку.

Потім він потоптався якийсь час між деревом і купою каменів, немов хотів пересвідчитись, що земля не була недавно скопана.

Тільки тоді він зорієнтувався й пішов далі в ліс.

То був чоловік, який щойно зустрівся Козетою.

Простуючи лісосікою в напрямі до Монфермейля, він побачив маленьку тінь, яка, стогнучи, несла щось важке і то ставила його на землю, то брала й тягнула знову. Він наблизився до неї й побачив, що то була зовсім мала дитина з величезним відром води. Тоді він підійшов до неї й мовчки взявся за ручку відра.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ.
КОЗЕТА В МОРОЦІ ПОРУЧ З НЕЗНАЙОМИМ

Козета, як ми вже казали, не злякалась.

Чоловік звернувся до неї. Він говорив тихим, низьким голосом.

- Вам важко нести це, дитино моя?

Козета підвела голову і відповіла:

- Так, пане.

- Дайте, я понесу замість вас,- запропонував чоловік,

Козета пустила відро. Чоловік пішов поруч з нею.

- Справді, дуже важко,- крізь зуби мовив він і додав:

- А скільки тобі років, малятко?

- Вісім, пане.

- І тобі доводиться здалека ходити сюди?

- Від джерела, що в лісі.

- І далеко йдеш ти?

- З чверть години ходи звідси.

Чоловік помовчав трохи, а потім швидко спитав:

- У тебе, значить, нема матері?

- Не знаю,- відповіла дівчинка і, перше ніж чоловік устиг сказати щось, додала:

- Не думаю. У інших вони є. А в мене - ні. Гадаю, що я ні коли не мала матері,- додала вона, помовчавши.

Чоловік зупинився, поставив відро на землю, нахилився й поклав обидві руки на плечі дівчинці, намагаючись придивитись до неї й побачити в темряві її обличчя.

Худорлява постать Козети неясно вимальовувалась при блідому світлі неба.

- Як тебе звуть? - спитав чоловік.

- Козета.

Чоловіка немов струсив удар електричного струму. Він знову подивився на неї, потім зняв руки з плечей Козети, схопив відро й пішов далі.

- Де живеш ти, дитинко? - спитав він через секунду.

- У Монфермейлі, якщо ви знаєте.

- Ми туди йдемо?

- Так, пане.

Він трохи помовчав.

- А хто ж у таку пору послав тебе в ліс по воду? - питав він далі.

- Мадам Тенардьє.

- І що ж вона робить, та твоя мадам Тенардьє?

Він намагався говорити байдужим тоном, але голос його якось дивно дрижав.

- Це - моя хазяйка,- відповіла дівчинка.- Вона держить корчму.

- Корчму? - повторив чоловік.- Ага! Ну, то я переночую там сьогодні. Проведи мене.

- Ми туди йдемо,- сказала дівчинка.

Чоловік ішов досить швидко. Козета легко встигала за ним. Вона не почувала втоми. Подеколи вона підводила очі й дивилась на цього чоловіка з якоюсь особливою впевненістю і з невимовним довір’ям. Її ніколи не вчили звертатись до провидіння і молитись. І все ж таки вона відчувала в собі щось, подібне до надії та радості, і воно поривалось до неба.

Так минули кілька хвилин.

- Хіба в мадам Тенардьє немає служниці? - знову спитав чоловік.

- Ні, пане.

- І ти сама?

- Так, пане.

Нова пауза. Потім Козета сказала:

- Тобто там є дві маленькі дівчинки.

- Які маленькі дівчинки?

- Поніна і Зельма.

Так дитина спрощувала романтичні імена, любі для мадам Тенардьє.

- Хто це Поніна і Зельма?

- Панночки мадам Тенардьє. Її дочки, так би мовити.

- А що вони роблять?

- О,- сказала дівчинка,- у них є гарні ляльки, різні іграшки з золотом. Роботи в них багато. Вони граються, розважаються.

- Цілий день?

- Так, пане.

- А ти?

- А я працюю.

- Цілий день?

Дівчинка підвела свої великі повні сліз очі, яких не було видно в темряві, і тихо відповіла:

- Так, пане.

Після мовчанки вона поправила себе:

- Іноді, скінчивши працювати, я теж розважаюсь, коли мені дозволяють.

- Як же ти розважаєшся?

- Як можу. Мені дозволяють. Але в мене не багато іграшок. Поніна і Зельма не хочуть, щоб я гралася їхніми ляльками. Я маю тільки маленьку свинцеву шаблю, не довшу, ніж стільки.

Дитя показало свій мізинець.

- Вона ж не ріже?

- Ні, пане, ріже. Ріже салат і голівки мухам.

Вони дійшли до села. Козета вела незнайомого по вулицях. Вони проминули пекарню, але Козета забула про хліб, який мала принести додому. Чоловік уже не розпитував її, а похмуро мовчав. Коли церква лишилась позаду, чоловік, побачивши ятки, спитав у Козети:

- Тут у вас ярмарок?

- Ні, пане, це - різдво.

Коли вони підійшли до заїзду, Козета боязко доторкнулась до його руки.

- Пане!

- Що тобі, дитино?

- Ось ми вже біля нашого будинку.

- Ну?

- Чи не повернете ви тепер мені відро?

- Навіщо?

- Бо коли мадам побачить, що мені помагали його нести, вона поб’є мене.

Чоловік передав їй відро. Через хвилину вони були вже коло самих дверей корчми.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ.
НЕПРИЄМНОСТІ ВІД ТОГО, ЩО ПРИЙМАЄШ ДО СЕБЕ БІДНЯКА, ЯКИЙ, МОЖЕ, БАГАТИЙ

Козета не могла утриматись: кинула таки погляд на велику ляльку, виставлену в крамниці іграшок,- і тоді тільки постукала в двері. Двері відчинились. На порозі з’явилася Тенардьє з свічкою в руках.

- А! Це ти, маленька негідниця. Довго ж ти пропадала! Певно, десь бавилась, шельма!

- Ось пан, який хоче переночувати, мадам,- вся тремтячи, сказала Козета.

Тенардьє зараз же змінила злісний вираз свого обличчя на привітну гримасу - моментальна зміна, властива корчмаркам,- і стала пожадливо шукати очима новоприбулого.

- Цей пан? - спитала вона.

- Так, мадам,- відповів чоловік, підносячи руку до свого капелюха.

Заможні подорожні не бувають такі ввічливі. Цей жест і огляд костюма та багажу незнайомого, вмить проведений Тенардьє, стерли її привітну гримасу й знову викликали на її обличчя сердиту міну.

- Заходьте, добродію,- сухо запросила вона.

«Добродій» увійшов. Тенардьє ще раз кинула на нього погляд, особливо уважно розглянула його дуже приношений сюртук та трохи пом’ятий капелюх і кивком голови, порухом носа й підморгуванням спитала поради в чоловіка, який і досі випивав з візниками. Чоловік відповів непомітним рухом вказівного пальця й випнув губу, що в таких випадках означає: голодранець. Після того Тенардьє вигукнула:

- Ой, чоловіче добрий, на жаль, у мене нема більше місця!

- Примістить мене, де хочете,- сказав незнайомий.- Хоч на горищі, хоч у стайні. Я заплачу, як за кімнату.

- Сорок су.

- Нехай сорок су.

- Тоді гаразд.

- Сорок су? - стиха сказав Тенардьє один з візників.- Але ж ви берете тільки двадцять.

- Це - для нього сорок су,- тим же тоном відповіла Тенардьє.- Я не пускаю до себе бідних за меншу суму.

- І правильно,- лагідно додав її чоловік.- Цей народ тільки шкодить пристойному закладові.

Тим часом подорожній, поклавши на лаву свої пакет та палицю, сів до столу, куди Козета поспішила поставити пляшку вина і склянку. Коробейник, що вимагав відро води, сам поніс її своєму коневі. Козета знову вмостилась на своє місце під кухонним столом і продовжувала в’язати панчоху.

Незнайомий, ледве вмочивши губи в вино, яке він налив собі в склянку, з дивною пильністю розглядав дівчинку.

Козета була некрасива. Коли б вона жила щасливо, то, може, була б гарненькою. Ми описали вже її маленьку фігурку. Козета була худюща й мертвенно бліда. Їй було щось із вісім років, але їй ледве молена було б дати шість. Її великі очі майже погасли від плачу. Кутки її губ завжди тоскно опускалися вниз, як то буває в засуджених на страту або у безнадійно хворих людей. Руки Козети, як угадала колись її мати, «порепались відморозу». Огонь, що освітлював її тепер, підкреслював, як вистають її кістки, і показував, яка вона худа. Козета завжди тремтіла від холоду й через це стуляти коліна стало її звичкою. Лахміття, що заступало їй одежу, викликало жаль до неї влітку й жахало взимку. На ній була тільки дірява полотнянка і ані клаптя вовняної матерії. Вона світила тілом, і повсюди були на ній сині або чорні плями, що вказували на місця, де доторкалась до неї Тенардьє. Її голі ноги були червоні і тоненькі. Глянувши на западини біля її ключиць, хотілось заплакати. Вся фігура цієї дитини, всі її рухи, її пози, її голос, переривчаста мова, її погляд, її мовчазність, найменший її жест виявляли і промовляли про єдине - про страх.

Страх пройняв її, вкрив, сказати б, її всю. То страх притискував її лікті до стегон, утягував її ступні під спідницю, змушував її займати якнайменше місця, дозволяв тільки найпотрібніші від- дихи і став тим, що можна було б назвати фізичними властивостями, які могли хіба тільки збільшитись. В глибині її зіниць був куточок, де ховався подив і жах.

Боялася Козета так, що, повернувшись додому вся залита водою, вона не насмілилась підійти до вогню обсушитись, а тихенько сіла до своєї роботи.

Погляд цієї восьмирічної дівчинки завжди був такий похмурий, а інколи - такий трагічний, що в певні моменти здавалося, ніби вона обертається на ідіотку або на злочинницю.

Ніколи, казали ми, вона не знала, що таке молитва; ніколи не була вона в церкві. «Хіба в мене є на те час?» - говорила Тенардьє.

Чоловік у сюртуку не зводив з Козети очей.

- До речі, а де ж хліб? - раптом закричала Тенардьє.

Козета зараз же вилізла спід столу, як робила завжди, коли Тенардьє підносила голос.

Вона зовсім забула про хліб і вдалася до способу, якого вживають усі налякані діти: збрехала.

- Пекарня була зачинена, мадам.

- Треба було постукати.

- Я стукала, мадам.

- Ну?

- Пекар не відчинив.

- Завтра довідаюсь, чи правда це,- сказала Тенардьє,- і якщо ти збрехала, дістанеш доброго прочухана. А тим часом поверни мені п’ятнадцять су.

Козета сунула руку в кишеню свого фартуха і вся позеленіла. Монети в п’ятнадцять су там не було.

- Гей! Чи ти мене чула? - гукнула Тенардьє.

Козета вивернула кишеню. Нічого. Куди ж могли подітись гроші? Нещасна дівчинка не знаходила слів. Вона закам’яніла.

- Може, ти загубила ті п’ятнадцять су? - загарчала Тенардьє.- Чи хочеш вкрасти їх у мене?

Разом з тим вона простягла руку по батіг, який висів у кутку біля плити.

Цей загрозливий жест повернув Козеті силу говорити.

- Простіть, мадам, простіть. Я більше не буду.

Тенардьє зняла батіг.

Чоловік у жовтому сюртуку шукав тим часом у кишенях свого жилета, але так, що ніхто не помітив цього. Правда, інші гості пили або грали в карти і не звертали уваги ні на що.

Козета зщулилася в кутку біля плити, намагаючись підібгати та сховати свої півголі руки і ноги. Тенардьє замахнулася.

- Вибачте, мадам,- сказав незнайомий,- але я тільки но бачив, як щось упало й покотилося з кишені малої. Може, це?

Він нахилився і хвилинку яку, здавалося, шукав чогось на підлозі.

- Ось вона,- сказав він, випростуючись і передаючи Тенардьє срібну монету.

- Еге, це вона,- відповіла та.

То була не вона, а монета в двадцять су, але для Тенардьє це було вигідно. Вона поклала гроші собі в кишеню й обмежилася тим, що люто глянула на дівчинку, сказавши:

- Щоб такого ніколи не траплялося з тобою більше.

Козета повернулась до своєї, як називала її Тенардьє, «собачої будки», і в погляді її великих очей, зверненому на незнайомого, з’явився якийсь новий для них вираз. То було не лише наївне здивовання: до нього домішувалась ще якась уражена довірливість.

- А ви, до речі, повечеряти хочете? - спитала Тенардьє у незнайомого.

Він, здавалося, глибоко замислився і не відповідав.

- Хто такий цей чоловік? - крізь зуби мовила вона.- Якийсь голодранець. У таких не буває й су на вечерю. Та чи ж сплатить він мені за ночівлю? Добре ще, що йому не спало на думку вкрасти гроші, які лежали на підлозі.

В цей час одчинилися двері, і в кімнату ввійшли Епоніна з Азельмою.

Це й справді були дві гарненькі дівчинки, швидше буржуазного, ніж селянського вигляду, дуже милі, одна з каштановими косами, а друга - з довгими чорними, що падали їй на спину; обидві - веселі, чистенькі, пухкенькі, свіжі й такі здоровенькі, що й глянути на них було приємно. Вдягнені вони були тепло, але мати примудрилася зробити так, що грубість матерії не зменшувала кокетливого вигляду їх вбрання. Ці дві маленькі істоти випромінювали світло і трималися, мов королеви. В їхніх туалетах, в їхній веселості, в шумі, який вони знімали, було щось владне. Коли вони ввійшли, Тенардьє звернулась до них буркотливим, але повним обожування тоном:

- А, ось і ви!

Потім, притягуючи одну по одній собі на коліна, гладячи їхнє волосся, наново перев’язуючи їм стрічки і нарешті, по-материнськи ніжно, відштовхнувши їх від себе, вона гукнула:

- Ач, які нечупари!

Дівчата сіли біля вогню. З ними була лялька, яку вони, весело щебечучи, крутили на всі боки. Козета час від часу підводила очі від своєї роботи й сумно дивилась, як вони граються.

Лялька сестер була злиняла, дуже стара й зовсім побита, але вона здавалась пречудовою Козеті, яка за життя свого ніколи не мала ляльки, «справжньої ляльки», вживаючи виразу, зрозумілого всім дітям.

Аж тут Тенардьє, походжаючи по кімнаті, раптом помітила, що Козета розважається і, замість того, щоб працювати, дивиться, як граються її діти.

- А, впіймала таки я тебе! - скрикнула вона.- Оце так ти робиш. Ну, то я батогом змушу тебе працювати!

Незнайомий, не встаючи з місця, повернувся до Тенардьє.

- Дозвольте їй погратися, мадам,- майже боязким тоном мовив він.

З боку всякого гостя, що з’їв би за вечерею кусок баранини та випив дві пляшки вина і не мав би вигляду «голодранця», подібне прохання дорівнювало б наказові. Але Тенардьє не могла стерпіти, щоб людина в такому капелюсі дозволяла собі мати якісь бажання, і гостро відповіла:

- Їй треба працювати, бо вона їсть. Я годую її не для того, щоб вона нічого не робила.

- А що ж вона робить? - спитав незнайомий лагідним тоном, що так дивно суперечив його костюмові жебрака і його плечам носильника.

- В’яже панчохи, коли хочете знати,- зласкавилась відповісти Тенардьє.- Панчохи для моїх діток, які не мають їх і ходять тепер босі.

Чоловік глянув на червоні ніжки Козети.

- А коли скінчить вона цю пару? - питав він далі.

- Їй, ледащиці, треба на це принаймні добрі три або чотири дні.

- І скільки може коштувати готова пара їх?

Тенардьє кинула на нього зневажливий погляд.

- Щонайменше тридцять су.

- А віддасте ви її за п’ять франків?

- А, чорт! - зареготав один візник, який чув їх.- П’ять франків? Гадаю, що віддасть. П’ять кружал!

Тут визнав за потрібне взяти слово сам Тенардьє.

- А що ж, пане, коли така ваша примха, то вам віддадуть за п’ять франків що пару панчіх. Ми ні в чому не відмовляємо нашим гостям.

- Тільки платити треба негайно,- коротко й рішуче сказала Генардьє.

- Я купую ці панчохи,- заявив незнайомий і додав, виймаючи з кишені п’ятифранкову монету та кладучи її на стіл,- і плачу за них.

Потім він звернувся до Козети.

- Тепер твоя праця належить мені. Грайся собі, дитинко.

Монета в п’ять франків так зворушила візника, що він поставив склянку й підбіг подивитися.

- А й правда! - скрикнув він, розглядаючи гроші.- Справжні п’ять франків; не підроблені.

Тенардьє підійшов і мовчки поклав монету в кишеню свого жилета.

Дружина його не знала, що сказати. Вона кусала собі губи, і на обличчя її ліг вираз ненависті.

Козета ж тремтіла.

- Правда, мадам? - наважилась вона нарешті.- Я дійсно можу гратись?

- Грайся,- жахливим голосом відповіла Тенардьє.

- Спасибі, мадам,- сказала Козета.

І тоді як уста її дякували Тенардьє, вся її маленька душа складала подяку незнайомому.

Тенардьє знов сів пити.

- Хто такий може бути цей жовтий чоловік? - пошепки спитала його жінка.

- Доводилось мені бачити в таких сюртуках і мільйонерів,- згорда відповів Тенардьє.

Козета облишила роботу, але не кинула місця. Козета взагалі рухалась якомога менше. З ящичка, що стояв позад неї, вона витягла кілька старих ганчірок і свою свинцеву шабельку.

Епоніна з Азельмою не звертали жодної уваги на те, що діялось навколо. Вони щойно закінчили дуже важливу операцію: заволоділи кішкою. Ляльку вони кинули на відлогу, і Епоніна, старша, заходилась кутати кошеня, яке нявчило та пручалось, в цілу гору червоного та синього шмаття. Виконуючи цю серйозну й важку роботу, вона казала сестрі тією чарівною й ніжною дитячою мовою, вся грація якої, подібно до краси крилець метелика, зникає, як тільки її захочуть віддати:

- Ось бачиш, сестро, ця лялька краща за ту. Вона ворушиться, вона кричить, вона тепла. Пограймося з нею, сестро. Це буде моя донечка. Я буду пані. Я приїду до тебе в гості, а ти будеш дивитись на неї. Потім ти побачиш у неї вуса, і це тебе здивує. А потім ти побачиш її вуха і хвіст, і це теж здивує тебе. «Боже милий!», скажеш ти мені. А я тобі скажу: «А так, мадам; це така моя донечка. Тепер усі дівчатка такі».

Азельма з захопленням слухала Епоніну.

Гості тим часом заспівали сороміцької пісні і сміялися так, що аж стеля дрижала. Тенардьє підохочував їх, підспівуючи.

Як пташки в’ють собі гнізда з усього, так і діти з чого завгодно роблять ляльку. Поки Епоніна з Азельмою кутали кішку, Козета й собі закутувала шаблю, а закутавши, поклала її на руку й почала тихо співати, заколисуючи її.

Лялька - одна з найбільших потреб і разом з тим - одна з найчарівніших інстинктивних прив’язаностей дітей жіночої статі. Няньчити її, вдягати, прикрашати, роздягати, вчити, трохи картати, пестити, вкладати спати, колисати - в цьому все майбутнє жінки. Мріючи та щебечачи, готуючи ляльковий посаг та пелюшки, шиючи маленькі платтячка, корсажики та бретельки, дівчинка стає молодого дівчиною, молода дівчина стає дорослою дівчиною, доросла дівчина стає жінкою. Перша дитина - це продовження останньої ляльки.

Маленька дівчинка без ляльки - майже так само нещаслива і зовсім немислима, як і жінка без дітей.

Отож, Козета зробила собі ляльку з шаблі.

Тенардьє підійшла ближче до «жовтої людини». «Мій чоловік,- думала вона,- має рацію. Це, може, сам пан Лафіт. Є такі чудаки серед багатіїв!»

Вона сперлася ліктем на його стіл.

- Пане...- промовила вона.

На слово «пане» чоловік обернувся. Досі Тенардьє називала його тільки «добродієм» або «чоловіком добрим».

- Бачте, пане,- вела вона, прибираючи солодкого вигляду, який робив її ще гидкішою, ніж її лютий вигляд,- я дуже радію, коли дитина грається, і не заперечую проти цього. Але це добре на один лише раз, бо ви такий щедрий. У неї ж, бачте, нема нічого. Вона повинна працювати.

- Дитина ця, значить, не ваша? - спитав незнайомий.

- Ні, боже мій; ні, пане, це - бідне мале, і ми взяли її просто так, з жалю. І якесь дурне. У неї, певне, водяна хвороба в голові. Он дивіться, яка в неї здорова голова. Ми робимо для неї, що можемо, бо ми й самі люди бідні. Ми стільки разів писали їй на батьківщину, і дурно: ось уже півроку, як нам не відповідають. Мати її, треба думати, померла.

- А! - протяг чоловік і знову глибоко замислився.

- Не дуже то порядна штука її мати,- додала Тенардьє.- Вона кинула свою дитину.

Під час цієї розмови Козета, немов інстинкт підказав їй, що йдеться про неї, не зводила з Тенардьє очей. Прислухалась нона не дуже уважно; до неї доходили лише окремі слова.

А гості, всі на три чверті сп’янілі, з подвоєною веселістю повторювали блюзнірський приспів. То було зухвальство вищого порядку - до пісні домішувались і діва Марія, і немовлятко Ісус. Пішла приєднатися до загального сміху й Тенардьє. Сидячи під столом, Козета дивилась на вогонь, який відбивався в її нерухомому погляді. Вона знову почала заколисувати зроблену нею подобу ляльки і, колисаючи її, тихенько співала: «Моя мати вмерла, моя мати вмерла, моя мати вмерла!»

Після нових напосідань господині «жовтий чоловік», «мільйонер» згодився нарешті повечеряти.

- Чого завгодно панові?

- Хліба і сиру.

- Безперечно, злидар,- подумала Тенардьє.

П’яниці все ще співали свою пісню, а дитина під столом співала свою.

Раптом Козета замовчала. Повернувшись, вона побачила ляльку маленьких Тенардьє, яку ті проміняли на кішку й кинули на підлогу за кілька кроків від кухонного стола.

Тоді Козета впустила закутану шаблю, що вдовольняла ії тільки наполовину, і повільно перебігла очима по кімнаті. Те- нярдьє шепотіла щось своєму чоловікові й рахувала гроші. Поніна й Зельма гралися з кішкою, гості їли, пили або співали, ніхто не дивився на неї. Не можна було втрачати й моменту. Козета рачки виповзла спід столу, ще раз упевнилась, що за нею не стежать, хутенько прослизнула до ляльки і схопила її. Через секунду вона знову нерухомо сиділа на своєму місці, повернувшись, проте, так, щоб заслонити собою ляльку, яку вона тримала в руках. Щастя погратися з лялькою випадало їй так рідко, що в ньому було для неї щось пристрасне.

Ніхто не бачив Козети, крім незнайомого, який повільно їв свою мізерну вечерю.

Її радість тривала вже з чверть години.

Але хоч яких заходів обережності вживала Козета, а вона не помітила, що одна нога ляльки стирчала спід стола і що огонь з плити дуже добре освітлював її. Оця рожева блискуча нога, яка виступала з тіні, зненацька впала в очі Азельмі.

- Подивись, сестро! - сказала вона Епоніні.

Обидві дівчинки остовпіли. Козета насмілилась узяти їхню ляльку.

Епоніна встала, не пускаючи кішки, підійшла до матері й почала смикати її спідницю.

- Облиш мене! - сказала та.- Чого тобі треба?

- Глянь но, мамо,- відповіло дитя і пальцем показало на Козету.

Козета, захоплена тим, що володіє лялькою, не бачила й не чула нічого.

Обличчя Тенардьє набуло того особливого виразу люті, що його викликають життєві дрібниці і завдяки якому таких жінок називають мегерами.

На цей раз її гнів збільшило ще ображене самолюбство. Козета переступила всі межі. Козета наважилась узяти ляльку «панночок».

Обличчя цариці, що бачить, як мужик приміряє на себе голубу стрічку орденської звізди її царственого сина, мало б не інший вираз.

- Козето! - гукнула вона охриплим від обурення голосом.

Козета затремтіла так, немов під нею затрусилась земля, і обернулася.

- Козето! - повторила Тенардьє.

Козета обережно, з якоюсь побожністю, до якої домішувався розпач, поклала ляльку на підлогу. Потім, не зводячи з неї очей, згорнула руки і - просто жахливо говорити це про дитину її віку - стала ламати собі їх. І нарешті - те, чого не могли викликати в неї ні всі переживання дня, ні блукання в лісі, ні важке відро з водою, ні втрата грошей, ні батіг, ні навіть грізні слова Тенардьє - вона заридала. Вона вибухнула плачем.

Тут подорожній устав.

- В чому справа? - спитав він.

- А ви хіба не бачите? - відповіла Тенардьє, пальцем показуючи на речовий доказ злочину, що лежав біля ніг Козети.

- Ну? - не зрозумів подорожній.

- Ця негідниця,- пояснила Тенардьє,- дозволила собі доторкнутись до ляльки дітей.

- І через це стільки галасу? - сказав той.- А якби вона й погралася з цією лялькою?

- Вона ж взяла її своїми брудними руками! Своїми жахливими руками!

Козета заплакала ще дужче.

- Чи замовчиш ти? - крикнула Тенардьє.

Незнайомий підійшов до дверей на вулицю, відчинив їх і вийшов.

Скориставшися з його відсутності, Тенардьє дала під столом доброго штурхана ногою Козеті. Дівчинка закричала.

Двері відчинилися, незнайомий повернувся. В руках у нього була лялька, про яку ми вже говорили і якою з самого ранку милувалася вся місцева дітвора.

- На! - сказав він, поставивши її перед Козетою.- Це для тебе.

Треба гадати, що, просидівши тут понад годину, він, заглиблений в думки, розгледів усе ж таки крамницю з іграшками, освітлену лампіонами та свічками так яскраво, що й крізь шибки її видно було, немов ілюмінацію.

Козета підвела очі. Вона бачила, як до неї підходив той чоловік з лялькою, і їй здавалося, ніби це наближається сонце; вона почула неймовірні слова: «Це для тебе», вона дивилась на нього, дивилась на ляльку; потім почала повільно задкувати й сховалася під столом, у кутку біля плити.

Вона вже не плакала, не кричала; здавалось, що вона не насмілюється вже й дихати.

Тенардьє, Епоніна й Азельма теж обернулись на статуї. Навіть гості перестали пити. В усій корчмі запала врочиста мовчанка.

Остовпіла й заніміла Тенардьє знову розпочала свої міркування: «Хто цей старий? Злидар? Мільйонер? Може, і те, і друге; тобто - злодій».

Обличчя її чоловіка прорізала та виразиста зморшка, яка з’являється в людини кожен раз, коли з усією своєю звірячою міццю виступає в ній панівний її інстинкт. Корчмар поглядав то на ляльку, то на подорожнього. Здавалося, він досліджував його, як досліджував би торбу з грошима. Тривало це не більше, ніж сполох блискавки. Він підійшов до жінки й тихо сказав їй:

- Ця штука коштує принаймні тридцять франків. Не роби дурниць. Розпластуйся перед ним.

У грубих натур є риса, спільна з натурами иаівними: вони не знають почуття переходу.

- Ну, Козето,- сказала Тенардьє голосом, який намагався бути ніжним і весь складався з гіркої медовості злих жінок,- хіба ти не візьмеш ляльки?

Козета наважилась вилізти з своєї печери.

- Козеточко,- пестливим тоном додав Тенардьє,- пан дає тобі ляльку. Бери ж її. Вона - твоя.

Козета дивилась на чудову ляльку з якимсь жахом. Обличчя її було ще мокре від сліз, але очі починали вже, мов небо на світанку, виповнюватися дивним сяйвом радості. Те, що відчувала Козета в цей момент, було подібне до почуття, якого вона зазнала б, несподівано почувши, що їй кажуть: «Дитинко, ти - королева Франції».

Їй здавалося, що як тільки вона доторкнеться до ляльки, звідти вдарить грім.

Це було до певної міри вірно, бо Козета казала собі, що Тенардьє тоді неодмінно почне її лаяти та бити.

І все ж таки тяжіння перемогло. Вона підійшла до ляльки і, звертаючись до Тенардьє, полохливо прошепотіла:

- Можна, мадам?

Нема слів, щоб описати її вигляд, водночас розпачливий, наляканий і захоплений.

- А, чорт! - гукнула Тенардьє.- Та це ж твоє. Бо пан подарував її тобі.

- Правда, пане? - не повірила Козета.- Невже це правда? Це мені - оця дама?

У незнайомого очі нібито були повні сліз. Він, здавалося, був зворушений до такої міри, коли людина мовчить, щоб не заплакати. Він кивнув головою Козеті і вклав руку «дами» в її маленьку ручку.

Козета висмикнула свою руку, неначе «дама» обпекла її, і спустила очі. Мусимо додати, що в цей момент вона висунула язик. Але раптом вона повернулася й поривчасто схопила ляльку.

- Я зватиму її Катрін,- сказала вона.

Дивне то було видовище, коли лахміття Козети притислось до стрічок та до свіжого рожевого мусліну ляльки і змішалось з ним.

- Мадам,- знову спитала вона,- чи можу я посадити її на стілець?

- Звичайно, дитинко,- відповіла Тенардьє.

Тепер уже Азельма з Епоніною заздро дивились на Козету.

Козета посадила ляльку на стілець, потім сіла перед нею на підлогу і, не кажучи ні слова, завмерла в споглядальній позі.

- Грайся ж, Козето,- сказав незнайомий.

- О, та я граюсь,- відповіло дитя.

Цей незнайомий, цей чужинець був немов провидінням, що завітало до Козети, і в той момент Тенардьє ненавиділа його, як нікого в світі. Доводилось, проте, силувати себе. Хоч як звикла вона прикидатися, намагаючись в усьому наслідувати свого чоловіка, але стільки переживань було їй не під силу. Вона поспішила відіслати спати своїх дочок, і попросила у жовтого чоловіка дозволу послати спати й Козету. «Вона дуже втомилась сьогодні», додала вона з материнською дбайливістю. Козета пішла, несучи на руках Катрін.

Час від часу Тенардьє підходила до свого чоловіка, який сидів у протилежному кінці кімнати, щоб «розважити собі серце». Там вона обмінювалася з ним кількома словами з тим більшою люттю, що вимовити їх уголос не насмілювалася.

- Старий дурень! Що він собі думає? Тільки турбує нас. Хоче, щоб та маленька потвора гралась. Дарує їй ляльки. Дарує ляльки, які коштують по сорок франків, цуценяті, не вартому й сорока су. Ще трохи - і він називатиме її «ваша величність», як герцогиню Беррійську. Чи є тут добрий розум? Може, він божевільний, цей таємничий старий?

- Чому ти так думаєш? - відповідав Тенардьє.- Це ж дуже просто. А коли це йому подобається? Тобі подобається, щоб вона працювала, а йому подобається, щоб вона гралася. Це - його право. Подорожній, коли платить, робить, що хоче. Якщо цей старий - філантроп, яке тобі діло? Якщо він - дурень, це тебе не обходить. Чого ти вплутуєшся, коли в нього є гроші?

То були мова господаря й міркування корчмаря, які - ні перше, ні друге - не припускають заперечень.

Незнайомий сперся ліктем на стіл і знову замислився. Решта гостей - крамарі та візники - відсунулись трохи назад і не співали більше. Вони здаля, з якимось шанобливим острахом дивились на нього. Цей убого вдягнений чудак, який так вільно виймав з кишені п’ятифранкові монети і дарував обшарпанці в дерев’яних черевиках величезні ляльки, безсумнівно був якийсь дивний і страшний чоловік.

Минуло кілька годин. Опівнічну церковну службу відправили, різдвяну вечерю закінчили, гості порозходились, шинок зачинили, зала спорожніла, вогонь погас, а незнайомий усе ще сидів на тому ж таки місці й у тій самій позі. Він тільки час від часу міняв лікоть, на який спирався. Ось і все. Але відтоді, як Козети вже не було, він не мовив і слова.

У залі, з чемності і з цікавості, залишились самі Тенардьє.

- Що ж він буде тут цілу ніч? - бурчала Тенардьє.

Коли пробило другу годину ранку, вона визнала себе за переможену і заявила своєму чоловікові:

- Я йду спати, а ти роби з ним, що хочеш.

Чоловік її присів до стола в кутку кімнати, засвітив свічку й став читати «Вісник Франції».

Минуло ще з годину. Шановний корчмар принаймні тричі прочитав «Вісник», починаючи від дати, номера й кінчаючи назвою друкарні. Незнайомий не рухався.

Тенардьє почав соватись на своєму стільці, покашляв, плюнув, висякався, зарипів стільцем. Гість і не поворухнувся. «Чи не спить він?», подумав Тенардьє. Гість не спав, але ніщо не могло звернути на себе його увагу.

Нарешті Тенардьє скинув з своєї голови ковпак, обережно підійшов до нього й наважився промовити:

- Хіба пан не буде спочивати?

«Не буде лягати спати» здавалось йому надто фамільярним. «Спочивати» ж бреніло врочисто і почтиво. Ці слова мали дивну, чудодійну властивість роздмухувати на другий день суму рахунку: Кімната, де людина снить, коштує двадцять су, кімната, де людина спочиває, коштує двадцять франків.

- А! Ви маєте рацію,- сказав незнайомий.- Де ваша стайня?

- Я проведу пана,- посміхаючись, відповів Тенардьє.

Він узяв свічку, гість узяв свій пакет та палицю, і Тенардьє відвів його на другий поверх, у кімнату напрочуд багату, з меблями червоного дерева, з широченним ліжком і з завісами з червоного перкалю.

- Що це таке? - спитав подорожній.

- Це - наша шлюбна кімната,- відповів корчмар.- Ми з дружиною живемо в іншому приміщенні. Сюди заходять не більше трьох - чотирьох разів на рік.

- Я волів би спати в стайні,- раптом заявив незнайомий.

Тенардьє удав, ніби не чує цього не дуже то люб’язного зауваження.

Він засвітив дві зовсім нові воскові свічки, що стояли на каміні. В каміні горів досить жаркий огонь.

На каміні, під скляним ковпаком, лежав жіночий головний убор із срібних ниток і флер д’оранжу.²⁸⁷

- А це що? - знову спитав незнайомий.

- Це - вінчальний убор моєї дружини, пане,- відповів Тенардьє.

Подорожній подивився на нього поглядом, що, здавалося, го ворив: «Був, значить, час, коли й ця потвора була невинного дівчиною».

Тенардьє, правда, брехав. Наймаючи цей поганенький буди- ночок під корчму, він знайшов тут кімнату з цією самою обстановкою; він купив меблі та сплатив за флер д’оранж, вважаючи, що це надаватиме якоїсь привабливості його дружині, а всьому його закладові того, що англійці називають «респектабельністю».

Коли подорожній обернувся, господаря вже не було. Тенардьє непомітно вислизнув з кімнати, не насмілюючись сказати на добраніч і не бажаючи з непочтивою сердечністю поводитись з людиною, яку найближчого ранку збирався якнайкраще обдерти.

Корчмар пішов до своєї кімнати. Дружина його вже лягла, але ще не спала. Почувши кроки чоловіка, вона повернулась до нього й сказала:

- А знаєш, завтра я викину Козету за двері.

- Як ти поспішаєш! - холодно відповів Тенардьє.

Більше вони не обмінялись ні словом, і через кілька секунд свічка в них погасла.

Подорожній поклав у куток свій пакет і свою палицю. Коли господар вийшов, він сів у крісло й замислився. Потім він роззув черевики, взяв одну з свічок, задув другу, штовхнув двері й вийшов з кімнати, озираючись навколо, як людина, що шукає чогось. Пройшовши коридор, він опинився коло сходів. Тут він почув легенький шум, схожий на дихання дитини. Орієнтуючись на цей шум, він наблизився до трикутної заглибини, улаштованої під сходами, або, краще сказати, утворюваної самими сходами. Ця заглибина була ніщо інше, як зворотний бік східців. Там поміж різних старих кошів та череп’я, в поросі та в павутинні, було ліжко, якщо можна назвати ліжком матрац, такий дірявий, що було видно солому, і ковдру, таку діряву, що крізь неї виднівся матрац. Простирал не було. Все це лежало просто на кам’яній підлозі. На цьому ліжку спала Козета.

Незнайомий, підійшовши, став розглядати її.

Козета спала глибоким сном і спала зовсім одягнена. Взимку, щоб менше мерзнути, вона не роздягалась.

Козета пригортала до себе ляльку, великі очі якої блищали в темряві. Подеколи вона глибоко зітхала, немов збиралася прокинутись, і майже конвульсійно стискувала ляльку. Біля ліжка стояв тільки один її дерев’яний черевик.

Крізь відчинені двері поруч з закутком Козети виднілась досить велика темна кімната. Незнайомий ступив туди. В глибині, за скляними дверима, він побачив два однакові, дуже білі ліжечка.

В них спали Азельма і Епоніна. Ці ліжка наполовину приховували вербову колиску, де спав хлопчик, який кричав цілий вечір.

Незнайомий вирішив, що ця кімната - поряд з кімнатою подружжя Тенардьє, і хотів було вже йти назад, коли погляд його впав на камін - звичайний великий камін корчем, де завжди ледве жевріє вогонь, якщо він там є, і які здаються такими холодними. В цьому каміні не було ні вогню, ні навіть попелу, але те, що в ньому було, притягло все ж таки до себе увагу подорожнього. То були два маленькі, дитячі черевики кокетливої форми і різного розміру. Подорожній згадав милий, стародавній звичай дітей ставити перед різдвом у камін своє взуття й чекати, що вночі їхня добра фея покладе їм туди якийсь подарунок. Епоніна з Азельмою не проминули скористатися з цієї нагоди й поставили в камін кожна по черевику.

Подорожній нахилився.

Фея, тобто мати, відвідала вже будинок, і в обох черевиках, блищало по гарненькій, зовсім новій монеті в десять су.

Подорожній випростався й хотів уже йти, аж тут у глибині, в найтемнішому кутку каміна, помітив ще якусь річ. Придивив- шися, він упізнав у ній жахливий, надзвичайно грубо зроблений дерев’яний черевик, піврозбитий і весь укритий попелом та засохлою гряззю. Це був черевик Козети. Козета із зворушливою довірливістю дитини, яку завжди легко обманути і яка, проте, ніколи не впаде в розпач, і собі поставила в камін свій черевик.

Яка прекрасна й велична річ - надія в дитині, яка знала тільки розчарування!

В дерев’яному черевику не лежало нічого.

Незнайомий пошукав у себе в жилеті, нахилився ще раз і поклав туди золоту монету.

Потім він навшпиньки повернувся до себе в кімнату.

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ.
ТЕНАРДЬЄ МАНЕВРУЄ

Другого ранку, принаймні за дві години перед світом. Тенардьє, сидячи за столом біля свічки в залі, з пером у руці, складав- рахунок для подорожнього в жовтому сюртуку.

Нахилившись над чоловіком, дружина стежила за ним очима Вони не казали ні слова. Це був, з одного боку, складний розумовий процес, з другого - те побожне захоплення, з яким дивляться на зародження й розвиток дива людської мислі. В будинку чути було якийсь шум: то Жайворонок підмітав сходи.

Посидівши добрі чверть години і зробивши кілька виправлень, Тенардьє склав такий шедевр:

Рахунок панові з № 1

Вечеря - Фр. 3

Кімната - 10

Свічки - 5

Камін - 4

Послуги - 1

Разом - Фр. 23

«Послуги» було написано «послугі».

- Двадцять три франки! - скрикнула жінка з захопленням, де почувалось, проте, якесь вагання.

Як усі великі артисти, Тєнардьє не був задоволений.

- Пф! - сказав він.

Це був тон Каслрі в той момент, коли він на Віденському конгресі складав рахунок, що його мала сплатити Франція.

- Маєш рацію, Тєнардьє, він саме стільки й винний,- шепотіла жінка, згадуючи ляльку, подаровану Козеті в присутності її дочок.- Це - вірна сума, але надто велика. Він не схоче платити.

Тєнардьє засміявся своїм холодним сміхом і відповів:

- Сплатить!

Цей сміх був найвищим виразом певності й авторитету. Сказане так мусило здійснитися. Жінка не настоювала на своєму. Вона почала розставляти столи, чоловік її походжав по залі.

- Я ж винний півтори тисячі франків,- через хвилину додав він.

Він сів біля каміна і, поставивши ноги на теплий попіл, замислився.

- До речі,- мовила жінка,- ти не забув, що сьогодні я викидаю Козету? У, потвора! Вона крає мені серце своєю лялькою. Я краще вийшла б заміж за Луі XVIII, ніж згодилася б хоч один день держати її в нас.

Тєнардьє запалив люльку і між двома затяжками сказав:

- Ти передай йому рахунок.

Після цього він вийшов.

Ледве він покинув зал, як туди ввійшов подорожній.

Тєнардьє зараз же знову з’явився і недвижно став на дверях позад нього так, що його бачила тільки дружина.

В руці у жовтого чоловіка були його пакунок і палиця.

- Так рано встали? - здивувалася Тєнардьє.- Хіба ви покидаєте нас?

Говорячи, вона зніяковіло крутила та бгала в руках рахунок. На її грубому обличчі лежав незвичайний для неї вираз полохливості й мук сумління.

Подати подібний рахунок такій абсолютно бідній на вигляд людині здавалося їй незручним.

Подорожній, імовірно, зайнятий своїми думками, був розсіяний.

- Так, мадам, я йду,- відповів він.

- У пана, значить, немає справ у Монфермейлі?

- Ні; я тут проходом. Ось і все. Скільки винний я вам, мадам? - додав він.

Тенардьє, замість відповіді, подала йому рахунок.

Подорожній розгорнув папір, глянув на рахунок, але думки його, очевидно, були десь в іншому місці.

- Чи добре йдуть ваші справи в Монфермейлі, мадам? - спитав він.

- Так собі, пане,- відповіла Тенардьє, вражена тим, що не бачить з його боку ніякого вибуху обурення, і жалібним, сумним тоном пояснила: - О, пане, часи тепер такі важкі! І до того ж у наших місцях так мало буржуа. Тут, бачте, усе дрібнота. Якби не траплялись нам інколи великодушні й заможні подорожні, як ви, пане... І в нас стільки витрат! Саме те мале руйнує нас.

- Яке мале?

- Та дівчинка ж, знаєте... Козета. Жайворонок, як звуть її тут.

- А! - протяг незнайомий.

- Чи не дурні ж ці селяни із своїми прізвиськами! - вела вона далі.- Вона схожа більше на кажана, ніж на жайворонка. Ми не просимо милостині, пане, але й подавати її не можемо. Ми нічого не заробляємо й мусимо багато платити. Патент, податки на вікна, на двері, прибутковий податок. Пан знає, що уряд вимагає страшних грошей. А в мене ж є й мої власні дочки. Чого мені годувати чужих дітей?

- А що якби позбавити вас її? - спитав незнайомий голосом, якому він намагався надати байдужості, але який дрижав.

- Кого? Козети?

- Так.

Червоно-фіолетове обличчя засяяло огидним виразом радості.

- А, пане! Любий мій пане! Візьміть її, держіть її, заберіть її, занесіть, підсолодіть її, напхайте трюфелями, пийте її, їжте, і нехай благословить вас свята діва і всі святі раю!

- Чудово!

- Правда? Ви забираєте її?

- Забираю.

- Зараз же?

- Зараз же. Покличте дівчинку.

- Козето! - гукнула Тенардьє.

- А тим часом,- продовжував незнайомий,- я сплачу мій рахунок. Скільки вам?

Він глянув на рахунок і не міг стримати здивовання:

- Двадцять три франки? Двадцять три франки! - повторив він, дивлячись на корчмарку.

В тоні, яким були вимовлені ці дві фрази, чулося щось середнє між знаком питання і знаком оклику.

Тенардьє мала час підготуватись до сутички і впевнено відповіла:

- Авжеж, пане. Двадцять три франки.

Незнайомий поклав на стіл п’ять п’ятифранкових монет.

- Підіть по дитину! - сказав він.

В цей момент на середину зали виступив Тенардьє.

- Пан винний двадцять шість су,- сказав він.

- Двадцять шість су! - зойкнула жінка.

- Двадцять су за кімнату і шість за вечерю,- пояснив Тенар- дье.- А про малу ми мусимо трохи поговорити з паном. Облиш нас, жінко.

Тенардьє відчула момент натхнення, що його дають раптові спалахи таланту. Вона зрозуміла, що на сцену виступає великий актор, не відповіла ні слова і вийшла. Подорожній сів, Тенардьє залишився на ногах, і обличчя його набуло виразу добродушності та щиросердості.

- Бачите, пане,- почав він,- я страшенно люблю цю дівчинку.

Подорожній пильно глянув на нього.

- Яку дівчинку?

- Просто дивно, як прив’язуєшся! - продовжував Тенардьє.-Що мені всі ці гроші? Заберіть же ваші п’ятифранкові монети. Я страшенно люблю цю дитину.

- Кого саме?

- Та нашу ж Козеточку. А ви, здається, хочете її забрати? Ну, як чесна людина, я щиро кажу вам, що не можу погодитись на таке. Мені бракувало б її. Я взяв її зовсім малу. Правда, вона коштує нам багато грошей; правда, є в неї свої хиби; правда, ми люди небагаті; правда, за самі ліки під час її хвороби я заплатив чотириста франків. Але треба ж робити щось і для бога. У неї нема матері, і я її виховав. Мені вистачить хліба і для себе і для неї. Справді, вона дорога мені, ця дитина. Люди ж, ви розумієте, прив’язуються. У мене добре серце; і я не думаю, а просто люблю цю дівчинку! Дружина моя, хоч і запальчаста жінка, але вона теж її любить. Це, бачте, неначе наша власна дитина; мені треба, щоб вона жила з нами.

Подорожній усе ще пильно дивився на нього.

- Вибачте, пане,- продовжував Тенардьє,- але своєї дитини першому прохожому не віддаси. Хіба я не правий? Я, звичайно, не заперечую: ви - багатий, маєте вигляд цілком порядної людини; може, це й дало б їй щастя. Але треба ж дізнатися, розумієте. Припустімо, я пущу її, принесу себе в жертву; але я бажаю знати, куди вона йде; я не хотів би спускати їі з ока; я хотів би знати, в кого вона живе, щоб іноді її відвідувати, і щоб вона знала, що її названий батько - недалеко, що він стежить за нею. Трапляються ж, нарешті, і неможливі речі. Я не знаю навіть вашого імени. Ви візьмете її з собою, а я питатиму себе: «Де ж це наш Жайворонок? Куди він полетів?» Мені подивитись би нехай хоч на клаптик паперу, на паспорт, чи що.

Подорожній, не відводячи від нього погляду, що йшов, сказати б, до самого споду совісті, серйозним і твердим тоном відповів:

- Коли від’їжджають на п’ять льє від Парижа, паспорта з собою не беруть, пане Тенардьє. Якщо я візьму Козету, то я забираю її зовсім. Ви не знатимете ні мого імени, ні де я живу; ви не знатимете, де вона, і я хотів би, щоб вона ніколи більше вас не бачила. Я розриваю пута на її ногах, і вона йде від вас назавжди. Підходить це вам чи ні?

Як добрі й злі духи з певних ознак упізнають присутність вищого божества, так і Тенардьє зрозумів, що має справу з кимось дуже сильним. То була неначе інтуїція: зрозумів він це швидко і ясно. Напередодні, п’ючи разом з візниками, курячи, співаючи сороміцьких пісень, він цілий вечір стежив за незнайомим, чатуючи на нього, немов кіт, і вивчаючи його, мов математик. Він спостерігав його для власного задоволення та інстинктивно і шпигував за ним так, неначе йому платили за це. Він не проминув жодного жеста, жодного руху чоловіка в жовтому сюртуку. Перше ніж незнайомий явно показав свою зацікавленість Козетою, Тенардьє розгадав його. Він помітив пильні погляди старого, які той раз-у-раз кидав на дитину. Звідки ця цікавість? Хто такий цей чоловік? Чому, мавши стільки грошей у кишені, носить він такий убогий костюм? Він ставив собі ці питання, але не міг розв’язати їх, і це дратувало його. Він думав цілу ніч. Незнайомий не міг бути батьком Козети. Може, дід? Коли маєш якісь права, завжди заявляєш про них. Цей чоловік, очевидно, не мав жодних прав на Козету. Хто ж тоді він був? Тенардьє губився в здогадах. Він передбачав усе і не бачив нічого. Та ким би не був той чоловік, а розпочинаючи з ним розмову, певний, що в усьому цьому є якийсь секрет, певний, що чоловік хоче залишатись у тіні, Тенардьє почував себе сильним. Після твердої й ясної відповіді незнайомого, побачивши, що цей таємничий суб’єкт тримається разом з тим так просто, Тенардьє відчув свою слабкість. Він не чекав нічого подібного. Це розбивало всі його передбачення. Він звів докупи свої думки і протягом якоїсь секунди зважив усе. Тенардьє належав до людей, які з першого ж погляду розуміють становище. Він вирішив, що прийшов момент діяти прямо та швидко. Він зробив, як роблять великі полководці у рішучі моменти, зрозумілі тільки для них,- він раптом відкрив свої батареї.

- Мені потрібні півтори тисячі франків, пане,- сказав він.

Незнайомий вийняв з бокової кишені старий чорний шкіряний бумажннк, розкрив його, витяг звідти три білети по п’ятсот франків і поклав їх на стіл. Потім, притиснувши їх своїм широким великим пальцем до столу, він сказав корчмареві:

- Покличте сюди Козету!

Що ж робила тим часом Козета?

А Козета, прокинувшись, побігла по свій дерев’яний черевик. В ньому вона знайшла золоту монету. То був не наполеондор, а один з тих новеньких двадцятифранковиків часів реставрації, на лицевому боці яких пруський хвостик заступав лавровий вінок. Козету це засліпило. Її доля починала п’янити її. Вона не знала, що таке золота монета; вона ніколи не бачила її і швиденько заховала гроші в кишеню, немов украла їх. Вона почувала, правда, що монета належить їй, вона здогадувалась, звідки вона походить, але до радості її домішувався страх. Козета була вдоволена, а найбільше - вражена. Ці прекрасні, чудові речі здавались їй нереальними. Лялька і золота монета лякали її. Вона несвідомо тремтіла перед цими розкошами. Не лякав її тільки незнайомий. Навпаки, він заспокоював її. Від учора, дивуючись усьому, крізь сон, вона своїм маленьким дитячим мозком думала про людину, що здавалась такою бідного й такою сумною, а була такою багатою й такою доброю. Відтоді, як вона зустрілася з цим старим у лісі, все для неї немов змінилося. Козета менш щаслива, ніж найостанніша ластівка в небі, ніколи не знала, що значить звертатись по допомогу матері або ховатися під чиєсь крило. Ось уже п’ять років, тобто стільки, скільки вона пам’ятала себе, бідолашна дівчинка дрижала і мерзла. Завжди вона голою зустрічала холодний вітер недолі, а тепер їй здавалося, що на ній є одяг. Колись душі її бувало холодно, тепер було жарко. Вона не так уже боялась Тенардьє. Вона не була вже сама; хтось був біля неї.

Козета швидко взялася до звичайної своєї ранішньої роботи. Золота монета, яка була при ній в тій самій кишені, звідки напередодні вона загубила п’ятнадцять су, розважала її. Вона не насмілювалась доторкатись до грошей, але хвилин по п’ять дивилась на них, висунувши, треба сказати, язик. Підмітаючи сходи, вона зупинялась і стояла нерухомо, забуваючи про свою мітлу й про цілий світ, дивлячись, як ця зірка блищить у глибині її кишені.

За таким спогляданням і застала її Тенардьє.

Вона шукала її з наказу свого чоловіка. І, нечувана річ, вона не вдарила і не вилаяла дівчинки.

- Іди сюди зараз же, Козето,- сказала вона майже ніжно.

Через хвилинку Козета увіходила в залу.

Незнайомий розв’язав принесений ним пакунок. В тому пакунку лежало шерстяне платтячко, фартух, бретельки, бумазейна спідничка, косинка, панчохи і черевики - повний костюм для семирічної дівчинки. Все це було чорного кольору,

- Візьми це, дитино, і швиденько переодягнися,- сказав незнайомий.

Розвиднялось, коли жителі Монфермейля, які на той час відчиняли в себе двері, бачили, як Паризькою вулицею йшов якийсь бідно вдягнений старий, ведучи за руку маленьку дівчину в жалобі і з рожевою лялькою. Ішли вони в напрямі до Ліврі.

То був наш незнайомий і Козета.

Чоловіка ніхто не знав, а Козету, яка була вже не в лахмітті, багато хто не впізнавав.

Козета йшла з Монфермейля. З ким? Їй не було відомо. Куди? Вона не знала. Розуміла вона лише те, що корчма Тенардьє ли шалась позаду. Ніхто й не подумав попрощатися з нею; не прощалась ні з ким і вона. Пішла вона з того будинку ненавидна і ненавидячи.

Бідолашне ніжне створіння, серце якого досі тільки гнітили!

Козета йшла поважно, широко розкриваючи свої великі очі й розглядаючи небо. Золоту монету вона поклала в кишеню свого нового фартуха. Час від часу дівчинка нахилялась, дивилася на неї, а потім переводила погляд на старого. Вона почувала себе так, ніби була близько від бога.

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ.
ХТО ШУКАЄ НАЙКРАЩОГО, ЗНАХОДИТЬ НАЙГІРШЕ

Тенардьє своїм звичаєм залишила чоловіка діяти. Вона дожидала важливих подій. Коли незнайомий з Козетою пішли, Тенардьє почекав з чверть години і тільки тоді, відвівши дружину вбік, показав їй півтори тисячі франків.

- Оце всього! - мовила вона.

За весь час їхнього шлюбного життя вона вперше насмілилась критикувати вчинок свого пана.

Удар влучив.

- Ти, дійсно, маєш рацію,- сказав Тенардьє.- Я - дурень. Дай мій капелюх.

Він поклав у кишеню банкові білети й поспішив вийти, але помилився й узяв праворуч. Дехто з сусідів, до яких він звернувся з запитанням, скерували його на вірну путь: Жайворонка з незнайомим бачили в напрямі Ліврі. Він швидким кроком пішов туди, розмовляючи сам з собою:

- Ця людина - цілий мільйон, одягнений у жовтий сюртук, а я - ідіот. Він дав спочатку двадцять су, потім п’ять франків, потім- п’ятдесят франків, потім - тисячу п’ятсот, і все з однаковою легкістю. Він дав би й п’ятнадцять тисяч. Ну, та я впіймаю його знову.

Дивним здавався й пакунок із заздалегідь приготованим одягом для малої; в усьому цьому було багато таємничого. А коли знають якусь таємницю, то її не пускають з рук. Секрети багатіїв подібні до губок, повних золота, і треба вміти вичавлювати їх. Всі ці думки вихрили в мозку Тенардьє. «Я - ідіот», повторював він.

Якщо вийти з Монфермейля і дійти до повороту дороги иа Ліврі, то на дуже далеку відстань видно, як вона стелеться по плато. Тенардьє вирахував, що, дійшовши до того місця, він побачить незнайомого з малою. Він глянув і не побачив нічого. Тоді він спитав ще раз. Час, проте, минав. Прохожі розповіли Тенардьє, що старий з дитиною, яких він шукає, попростували до лісу в напрямі Ганьі. Він поспішив туди.

Вони випередили його, але дитина йде повільно, а він ішов швидко. До того ж йому добре була відома місцевість.

Раптом він зупинився і ляснув долонею себе по лобу, як людина, що забула найголовніше й збирається повертати назад.

- Я мусив узяти з собою рушницю,- сказав він собі.

Тенардьє належав до тих двоїстих натур, які іноді, невідомо для нас, проходять поміж нами й зникають незнаними, бо доля показала їх з одного лише боку. Багатьом людям так і судилося жити напівнерозгаданими. В спокійних обставинах Тенардьє мав би усе, щоб здаватися,- ми не кажемо - бути,- так званим чесним комерсантом, порядним буржуа. Разом з тим, у певних обставинах, при певних потрясіннях, які підняли б нагору низьку сторону його натури, в ньому було все потрібне для того, щоб стати злочинцем. Це був крамар, в якому таїлась потвора. Сатана, напевне, ховався іноді в якомусь кутку хижі, де жив Тенардьє, і милувався на цей свій бридкий шедевр.

Після хвилинного вагання він подумав:

- Але ж вони встигнуть вислизнути від мене.

І попростував далі швидко й майже впевнено, з умілістю лисиці, яка висліджує табунець куріпок.

І справді, проминувши стави, пройшовши навскоси велику галявину праворуч від алеї Бельвю і діставшись до обсадженої газоном дороги, що обходить майже весь горб, закриваючи собою колишній канал Шельського абатства, Тенардьє побачив над кущами капелюх, з приводу якого він нагромадив уже стільки гадок. Капелюх той належав незнайомому. Кущі були низькі, і Тенардьє бачив, що незнайомий і Козета сидять там. Малої на зріст дитини не було видно, але виднілася голова ляльки.

Тенардьє не помилявся. Незнайомий зупинився, щоб дати перепочити трохи Козеті. Корчмар розсунув кущі й раптом з’явився перед очима тих, кого шукав.

- Вибачте, пане,- сказав він, ледве зводячи дух,- ось вам ваші тисяча п’ятсот франків!

І кажучи це, він простяг руку з трьома банковими білетами.

Незнайомий підвів очі.

- Що це означає?

- Це означає, що я беру назад Козету, пане,- шанобливо відповів Тенардьє.

Козета вся затрусилась і притислася до незнайомого.

- Берете назад Козету? - перепитав той, дивлячись в очі Тенардьє і відбиваючи кожен склад.

- Так, пане, беру. Зараз я вам поясню. Я роздумав. Власне, я не маю права віддавати її вам. Мале належить не мені, а своїй матері. Довірила її мені мати; тільки матері й можу я віддати її. Ви скажете мені: «Але ж мати померла». Правильно. Тоді, значить, я можу віддати дитину тільки тій особі, яка дасть мені підписане її матір’ю розпорядження, що я, мовляв, маю віддати дитину такому то. Це - ясно.

Незнайомий, нічого не відповідаючи, поліз у кишеню, і Тенардьє знову побачив бумажник з банкнотами.

Корчмар аж задрижав від радості.

- Добре! - подумав він.- Тримаймося ж! Він хоче підкупити мене.

Перше ніж розкрити бумажник, незнайомий озирнувся навколо. Місцевість була абсолютно безлюдна. Нікого не було ні в лісі, ні в долині. Незнайомий відкрив бумажник і витяг звідти... але не пачку банкових білетів, як сподівався Тенардьє, а звичайнісінький клапоть паперу. Він розгорнув його й передав корчмареві, сказавши:

- Маєте рацію. Ось прочитайте.

Тенардьє взяв папірець і прочитав:

«Монтрейль, 25 березня 1823 р. Панові Тенардьє.

Ви віддасте Козету пред’явникові цього. Всі дрібні борги вам будуть сплачені.

Маю за честь залишатися з пошаною

Фантіна».

- Ви знаєте цей підпис? - провадив далі незнайомий.

Підпис, дійсно, був Фантіни. Тенардьє впізнав його.

Заперечувати було не можна. Він відчув подвійну досаду: досаду за те, що ніхто його не підкупав, і досаду за те, що його перемогли.

- Можете залишити цей папір, як виправдний документ,- додав незнайомий.

Тенардьє відступив у повному порядку.

- Підпис підроблений досить добре,- пробурмотів він.- Ну що ж, нехай!

Потім він зробив останню, відчайдушну спробу.

- Гаразд, пане,- сказав він.- Ви таки й справді «пред’явник цього». Але мені треба сплатити ще дрібні борги. Винні ж мені багато.

Незнайомий устав і, нігтем збиваючи порох з потертого рукава свого сюртука, відповів:

- Пане Тенардьє, в січні мати її вважала, що винна вам сто двадцять франків. У лютому ви прислали їй рахунок на п’ятсот франків; ви одержали триста франків наприкінці лютого й триста, на початку березня. Відтоді пройшло дев’ять місяців; рахуючи, як було умовлено, по п’ятнадцять франків на місяць, це становить сто тридцять п’ять франків. Ви одержали сто франків зайвих. Залишається боргу вам тридцять п’ять франків. Я щойно дав вам тисячу п’ятсот франків.

Тенардьє відчув те, що відчуває вовк, коли його хапає стальна щелепа пастки.

«Хто цей бісів чоловік?»,- подумав він.

Тенардьє і зробив так, як робить вовк: він рванувся. Один раз сміливість допомогла вже йому.

- Пане, імени вашого я не знаю,- сказав вій рішучим тоном і геть відкидаючи тепер усі свої чемні манери,- я беру Козету назад, або ви дасте мені тисячу екю.

- Ходім, Козето! - спокійно мовив незнайомий.

Лівою рукою він узяв за ручку дівчину, а правою підняв з землі свою палицю.

Тенардьє звернув увагу на величезні розміри палиці і на безлюдність місцевості.

Незнайомий з дитиною заглибився в ліс, залишивши спантеличеного і остовпілого корчмаря самого.

Поки вони віддалялися, Тенардьє дивився на його трохи сутулі широкі плечі і на здоровенні кулаки.

Потім погляд його упав на власні кволі руки та худорляві кисті.

«Я таки й справді дурень,- подумав він,- бо не взяв рушниці, ідучи на полювання».

А втім, корчмар не хотів кинути своєї здобичі.

- Мені треба знати, куди він піде,- сказав він і пішов за ними слідом на певній відстані. При ньому залишились дві речі: іронія - підписаний Фантіною клаптик паперу і втішення - тисяча п’ятсот франків.

Незнайомий вів Козету в напрямі Ліврі і Бонді. Він ішов повільно, похнюпивши голову, в задумливій і сумній позі. Зима зробила просвіти в лісі, і Тенардьє, хоч і досить здаля, а не спускав їх з очей. Час від часу незнайомий повертався подивитись, чи не йдуть за ними слідом, і раптом побачив Тенардьє. Різким рухом він заглибився з Козетою в хащі, де обоє вони зовсім зникли. «А, чорт!», вилаявся Тенардьє і пішов швидше.

В густих хащах він зблизився з ними. В самій глибині їх незнайомий обернувся знову. Даремно ховався Тенардьє: незнайомий не міг не помітити його. Він схвильовано глянув на Тенардьє, похитав головою й пішов далі. Корчмар ішов слідом за ним. Так зробили вони двісті чи триста кроків. Аж ось незнайомий обернувся ще раз і знову побачив корчмаря. Тепер уже він кинув на нього такий похмурий погляд, що Тенардьє визнав за «зайве» йти далі і повернув назад.

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ.
НОМЕР 9430 З’ЯВЛЯЄТЬСЯ ЗНОВУ, І КОЗЕТА ВИГРАЄ ЙОГО В ЛОТЕРЕЮ

Жан Вальжан не вмер.

Падаючи або, вірніше, кидаючись у море, він був без кайданів. Під водою він проплив до одного корабля, біля якого стояв пришвартований човен. В цьому човні йому пощастило сховатись до вечора. Вночі він знову кинувся у воду й доплив до берега неподалеку від миса Брен. Грошей у нього не бракувало, і він спромігся дістати собі там одяг. Коло Баланьє була тоді корчма, де вдягались збіглі каторжники; дуже вигідна спеціальність. Після того Жан Вальжан, як і всі нещасні втікачі, що намагаються збити з путі правосуддя, пішов дуже складним і заплутаним шляхом. Перший притулок він знайшов у Прадо біля Боссе. Звідти він попростував до Гран Вілара поблизу Бріансона у Верхніх Альпах. Тікав він навпомацки і хвилюючись, немов кротовиною з невідомими ходами. Пізніше можна було знайти деякі сліди його проходу в Ен на території Сівр’є, в Піренеях, у місцевості, званій Гранж-де-Думек, біля сільця Шавайль, і в околицях Періге, в Брюні Шапельгонагетського кантону. Так він добрався до Парижа. Щойно ми бачили його в Монфермейлі.

Перше, про що подбав він, прибувши до Парижа, було купити траурне вбрання для дівчини семи-восьми років і знайти помешкання. Зробивши це, він подався до Монфермейля.

Читач пам’ятає, що й під час передостанньої своєї втечі він одбув уже таємничу подорож до цього села чи до його околиць і що про це було дещо відомо й поліції.

Його вважали тепер за померлого, що тільки збільшувало морок навколо нього. У Парижі йому трапилась газета, де відзначався цей факт. Він почув себе певніше і майже заспокоївся, неначе і справді помер.

Ввечері того ж таки дня, коли йому пощастило видерти Ко- зету з пазурів Тенардьє, Жан Вальжан повернувся до Парижа. Увіходили вони туди вже смерком через заставу Монсо. Там він сів у кабріолет і доїхав до Обсерваторського майдану. На майдані Жан Вальжан вийшов з екіпажа, заплатив візникові, узяв Козету за руку, і обоє вони, в темряві, безлюдними вулицями, що межують з Урсін і Гласьєр, пішли до Госпітального бульвару.

Для Козети то був незвичайний і повний переживань день: за живоплотами вони їли хліб та сир, куплені в корчмах, часто міняли екіпажі, частину дороги пройшли пішки. Вона не скаржилась, але була втомлена, і Жан Вальжан помітив це з того, що, ідучи, вона більше тягла назад його руку. Він посадив її собі на спину; Козета, не випускаючи Катрін, поклала на його плече голову і заснула.

КНИГА ЧЕТВЕРТА.
ХАТИНА ГОРБО

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
МЕТР²⁸⁸ ГОРБО

Якби сорок років тому хтось, люблячи прогулянки, зайшов у далекий кінець Сальпетріера і піднявся бульваром до Італійської застави, то він опинився б у місцевості, де Париж, можна сказати, зникав. Вона не була безлюдна, бо там зустрічались прохожі; то не було поле, бо там були будинки і вулиці; то не було місто, бо там, як на шляхах, були порослі травою колії; то не було й село; бо будинки були занадто високі. Що ж воно було? Це була населена місцевість, де не було нікого; це була пустиня, де хтось був, це був бульвар великого міста, вулиця Парижа, вночі страшніша, ніж ліс, удень похмуріша, ніж кладовище.

То був старий квартал Кінного ринку.

Якби такий прохожий наважився вийти за чотири ветхі мури Кінного ринку і схотів проминути вулицю Пті-Банк’є, то тоді цей сміливець опинився б у мало відомих широтах - на розі вулиці Вінь-Сен-Марсель. Перед тим він залишив би праворуч від себе палісадник, захищений високими стінами; потім луг з стогами сіна, такими схожими на житла гігантських бобрів; потім обгороджену парканом площу, завалену будівельним деревом й купами колод, тирси та стружок, по яких бігав, гавкаючи, здоровенний пес; потім зовсім зруйнований довгий, низенький мур з маленькою чорною, немов у хвірткою, зарослою мохом, в якому навесні бувало повно жалобі, квітів; і нарешті - жахливу стару будівлю, з написом величезними літерами: «НАЛІПЛЮВАТИ АФІШІ ЗАБОРОНЕНО». Там, на розі тієї вулиці, біля заводу і між двома стінами саду, стояла в той час хатина, яка з першого погляду здавалась маленькою, як хижка, а в дійсності була з собор завбільшки. На вулицю вона виходила боком, через що і здавалася такою маленькою. Майже весь будинок був немов схований. Видно було тільки двері та вікно.

Будинок цей був двоповерховий.

Коли придивитись до нього, то насамперед вражало те, що ці двері могли бути лише дверима якоїсь комірчини; вікно ж, якби пробити його в твердому камені, а не в пісковику, могло б бути вікном палацу.

Двері були просто купою поточених шашіллю дощок, грубо з’єднаних перекладинами, подібними до погано обтесаних полін. Виходили вони безпосередньо на стрімкі сходи з високими, брудними, вкритими пилом і штукатуркою східцями. Сходи були завширшки такі, як і двері, і коли глянути на них з вулиці, здавались прямовисно поставленою драбиною, що губилася в мороці між двох стін. Верх безформної амбразури, куди були вроблені двері, прикривала вузенька дошка з пропиленим посередині трикутним просвітом, що правив і за слухове вікно, і за кватирку, коли двері були зачинені. На внутрішньому боці дверей обмочений у чорнило пензель написав цифру 52, а над дошкою той же пензель намазав номер 50; і це змушувало вагатись, бо невідомо було, де ти. Верх дверей каже: в номері 50, а внутрішній бік заперечує: ні, в 52. І які тільки різнокольрові ганчірки не драпували трикутну кватирку!

Вікно було широке, досить високе, з гратчастими віконницями. Тільки замість шибок у вікні зяяли рани, вкриті й приховані дотепними перев’язками з паперу, а віконниці більше створювали загрозу для прохожих, ніж захищали пожильців. На віконниці бракувало горизонтальних планок, і їх подекуди наівно замінили прибитими повздовж дошками; отож, те, що починалось як жалюзі, закінчувалось як суцільна віконниця.

Ці двері, що мали непристойний вигляд, і це занепале, але пристойне на вигляд вікно - на одному й тому ж будинку - справляли враження двох жебраків, які ідуть поруч, одягнені в однакове дрантя, але вираз облич у яких зовсім різний: один, очевидно, завжди був жебраком, а другий був колись дворянином.

Сходи вели до дуже просторої будівлі, яка скидалась на сарай, перероблений на житло. Посеред будівлі йшов довгий коридор, а в нього, з правого і з лівого боку, виходили різного розміру помешкання, де сяк так можна було жити і які нагадували більше ятки, ніж кімнатки. Світло до цих кімнат потрапляло з пустирів навколо. Все це було темне, неприємне, тьмяне, сумне, хмуре, як могила. Залежно від того, де були щілини - в даху або в дверях - тут або гуляв північний вітер, або просмикувалось холодне проміння сонця. Цікава й мальовнича особливість такого сорту жител - це неймовірна кількість павуків. Ліворуч від дверей, на висоті зросту людини, виходило на бульвар замуроване слухове вікно, що утворювало квадратну нішу, повну каменів, які кидали туди діти.

Частину цієї будівлі недавно зруйнували. Те, що залишається від неї ще тепер, може дати уявлення й про те, чим вона була раніше. Вся вона в цілому має не більше як сто років. Сто років - це юність для церкви і старість для будинку. Житло людини, здається, поділяє з нею її скороминучість, а оселя бога - його вічність.

Листоноші називали цю хатину номером 50-52, але в кварталі її знали під ім’ям будинку Горбо.

Розповімо, звідки походить така назва.

Колекціонери різних дрібних фактів, які збирають собі гербарії з анекдотів і в своїй пам’яті настромляють на голку скоро- минущі дати, знають, що минулого сторіччя, в 1770 році, жили в Парижі два прокурори, один - Корбо, а другий - Ренар. Два прізвища, передбачені Лафонтеном.²⁸⁹ Нагода була занадто добра, щоб судові не використали її. Зараз же по всіх коридорах суду почала ширитись пародія, писана трохи незграбним віршем:

Maître Corbeau, sur un dossier perché,

Tenait dans son bec une saisie exécutoire;

Maître Renard, par l’odeur alléché.

Lui fit à peu prés cette histoire:

Hé, bonjour… etc.²⁹⁰

Шановні урядовці, ображені цими жартівливими словами і сердячись на вибухи сміху, які лунали їм услід, вирішили звернутись до короля, щоб позбутися своїх прізвищ. Просьбу їх подали Луі XV саме в той день, коли папський нунцій, з одного боку, і кардинал де ла Рош Еймон, з другого, побожно схиливши коліна, в присутності його величності взували кожен по туфлі на голі ніжки мадам Дюбаррі, яка вставала з ліжка. Луі XV, продовжуючи сміятись, весело перейшов від двох єпіскопів до двох прокурорів і майже позбавив цих сутяг їхніх прізвищ. Ім’ям короля дозволено: метру Корбо додати хвостик до першої літери свого прізвища.²⁹¹ Метру Ренарові пощастило менше - йому дозволили тільки поставити П перед Р і називатись Пренаром, але й теперішнє його ім’я звучало майже так, як і попереднє.

За місцевим переказом, цей Горбо і був власником старого будинку на Госпітальному бульварі, під номером 50-52. Він же сам був і автором проекту того монументального вікна.

Звідси й назва хатини - будинок Горбо.

Проти номера 50-52, між зелені бульвару, росте великий берест, на три чверті засохлий. Майже навпроти виходить вулиця Гобленовської застави, тоді без будьяких будинків, не брукована, обсаджена чахлими деревами, зелена або багниста, залежно від пори року; закінчувалась вона коло самого паризького муру. Спід даху сусідньої фабрики виривався іноді запах купоросу.

Застава була зовсім близько. В 1823 році мур навколо міста ще існував.

Сама ця застава викликала в пам’яті сумні о́брази. То був Бі- сетрський шлях. Під час імперії і реставрації цим шляхом вступали до Парижа в день страти засуджені на смерть. Тут у 1829 році сталося таємниче вбивство, відоме під назвою «убивство біля застави Фонтенбло». Правосуддя так і не спромоглося знайти убивць, і страшна таємниця так і лишається нерозгаданою, а похмура задача - нерозв’язаною. Зробіть кілька кроків - і ви на фатальній вулиці Крульбарб, де Ульбах під гуркіт грому заколов кинджалом, як у мелодрамі, пастушку. Ще кілька кроків - і ви вийдете до огидних безголових берестів застави Сен-Жак - цього способу філантропів ховати ешафот; до недостойного, ганебного Гревського майдану, витвору крамарського та буржуазного суспільства, яке відступило перед смертною карою, не насмілюючись ні велично скасувати її, ні авторитетно підтримати.

Тридцять сім років тому,- не говорячи про майдан Сен-Жак, немов рокований і завжди жахливий,- найпохмурішим, може, пунктом на всьому цьому бульварі була і тепер ще мало приваблива місцевість, де стояв будинок № 50-52.

Буржуазні будинки почали з’являтися тут через двадцять п’ять років. Місцевість була похмура. Через похоронні думки, які опановували вас там, ви почували себе між Сальнетріером, купол якого було видно, і Бісетром, застава якого була поруч; тобто між безумством жінки й безумством чоловіка. Скільки сягало око, тягнулися самі різниці, загорожі і зрідка фасади фабрик, подібні до казарм або монастирів; скрізь - бараки, купи штукатурки, старі, чорні, мов саван, мури, нові мури, білі, мов сніг; скрізь - паралельні ряди дерев, витягнені в шворочку будівлі, плоскі споруди, довгі холодні лінії й зловісна туга прямих кутів. Жодної нерівності грунту, жодного капризу архітектури, жодної складки. То була крижана, правильна, огидна єдність. Симетрія - це нудьга, а нудьга - це основа суму. Відчай позіхає. Коли можна уявити собі щось жахливіше за пекло, де мучишся, то це пекло, де нудьгуєш. Якби таке пекло існувало, то описана нами частина Госпітального бульвару могла б бути дорогою до нього.

Смерком, особливо взимку, коли світло зникає; в години, коли присмерковий північний вітер здирає з берестів їхнє останнє руде листя; коли темрява глибока і беззоряна; або коли місяць і вітер продірявлюють хмари,- бульвар цей раптом ставав жахним. Чорні лінії подовжувались і губилися в мороці, неначе відрізки безкраю. Прохожий не міг не згадати про незліченні місцеві перекази, зв’язані з шибеницею. В самотності цієї околиці, де вчинено стільки злочинств, було щось страшне. У цій темряві мимоволі вбачались якісь пастки, кожен неясний контур здавався підозрілим, а всякий довгий просвіт між кожною парою дерев скидався на рів. Удень тут було погано, ввечері - похмуро, вночі - зловісно.

Влітку, надвечір, то тут, то там зустрічались старі жінки, які сиділи під берестами на пліснявих від дощу лавочках. Ці милі жінки охоче просили милостиню.

Правда, цей квартал, тоді швидше ветхий, ніж старовинний, починав змінюватися. Той, хто хотів бачити його таким, як раніше, мусив поспішати. Щодня зникала якась деталь. Платформа Орлеанської залізниці, ось уже двадцять років прокладеної коло старого передмістя, змінює його. Залізнична платформа, збудована на краю столиці,- це завжди смерть передмістя і народження міста. Здається, ніби навколо цих великих центрів руху народів, від гуркоту цих потужних машин, від подиху цих велетенських коней цивілізації, які їдять вугілля й виригають полум’я,- повна зародків земля труситься і розкривається, щоб поглинути старі житла людей і пропустити наверх нові. Старі будинки завалюються, нові будинки підводяться.

Відтоді, як Орлеанська залізниця захопила територию Саль- нетріер, старовинні вузькі вулиці, суміжні з ровами св. Віктора й з Ботанічним садом, розхитуються: потоки диліжансів, які три чи чотири рази на день мчать ними, фіакри, омнібуси розсувають будинки в правий і лівий бік. Бувають нібито чудні, коли розповідати про них, речі, але вони - строго правдиві; і як вірно те, що у великих містах сонце змушує будинки рости фасадами на південь, так певно й те, що частий проїзд якимись вулицями екіпажів розширює ці вулиці. Ознаки нового життя - очевидні. В цих старовинних, провінціальних кварталах, у найглухіших закутках-з’являється брук, піднімаються й витягуються ряди тротуарів навіть там, де нема ще прохожих. Одного ранку, пам’ятного ранку, в липні 1845 року там раптом задимували чорні казани з асфальтом. В той день, можна сказати, цивілізація дійшла до Урсінської вулиці, а Париж ступив у передмістя Сен-Марсо.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ГНІЗДО СОВИ І ВІЛЬШАНКИ

Жан Вальжан спинився перед цією хатиною. Як дикі птахи, він вибрав це безлюдне місце, щоб звити там собі гніздо.

Пошукавши в жилетній кишені, він вийняв звідти своєрідну відмичку, відчинив двері, ввійшов, старанно зачинив їх знову і, все ще несучи Козету, піднявся по сходах.

Нагорі він дістав з кишені другий ключ і відчинив ним другі двері. Кімната, куди він увійшов, зараз же зачинивши за собою двері, була досить простора мансарда. Меблі її складалися з матраца, що лежав просто на підлозі, стола та кількох стільців. В кутку топилась грубка, де жевріли жаринки. Ліхтар на бульварі скупо освітлював цю вбогу обстановку. В глибині мансарди була кімнатка з брезентовим ліжком у ній. Жан Вальжан поклав на нього Козету, не розбудивши її.

Потім він викресав огонь, засвітив свічку,- все це, заздалегідь приготоване, стояло на столі,- і, як напередодні, втупив у Козету погляд, повний захвату, де вираз добрості та розчулення межував з божевіллям. Дівчинка заснула з спокійною довірливістю, властивою тільки або надзвичайній силі, або надзвичайному безсиллю, не знаючи, з ким вона, і продовжувала спати, не знаючи, де вона.

Жан Вальжан нахилився й поцілував руку дівчинки.

Дев’ять місяців тому він цілував руку її заснулій матері.

Те саме болісне, тужне, релігійне почуття виповнювало його серце.

Він став навколюшки біля ліжка Козети.

Був уже день, а дівчинка все ще спала. Блідий промінь грудневого сонця просмикнувся крізь вікно мансарди й пряв на стіні мереживо з світла та тіні. Раптом навантажений віз з каменоломні, проїжджаючи по шосе бульвару, струсив халупу, немов грім, з низу до верху.

- Так, мадам! - скрикнула Козета, враз прокинувшись.- Зараз! Зараз!

І з наполовину ще заплющеними вагою сну повіками, вона зскочила з ліжка й простягла руку в куток.

- А, боже мій! - гукнула вона.- Моя мітла!

Потім вона зовсім відкрила очі і побачила обличчя Жана Вальжана. Він усміхався.

- Та й правда ж! - сказала дівчинка.- Добридень, пане!

Діти швидко звикають до радості і до щастя, бо й самі вони - щастя і радість.

Помітивши на ліжку Катрін, Козета схопила її і, граючись лялькою, засипала Жана Вальжана питаннями: де вона? чи великий той Париж? чи дуже далеко мадам Тенардьє? чи не повернеться вона більше? і т. д.

- Як гарно тут! - зненацька скрикнула дівчинка.

То був жахливий закамарок, але Козета почувала себе вільною.

- Чи не мушу я підмести? - спитала вона потім.

- Гуляй,- відповів Жан Вальжан.

Так минув день. Козета, і не намагаючись зрозуміти будьщо, була невимовно щаслива з цим чоловіком і з своєю лялькою.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ДВА НЕЩАСТЯ, З’ЄДНУЮЧИСЬ, ДАЮТЬ ЩАСТЯ

Вранці наступного дня Жан Вальжан знову стояв біля ліжка Козети, дивився на неї й дожидав, коли вона прокинеться.

Щось нове ввійшло йому в душу.

Жан Вальжан ніколи нікого не любив. Уже двадцять п’ять років жив він самотнім. Він ніколи не був ні батьком, ні коханцем, ні чоловіком, ні другом. На каторзі він був злим, похмурим, темним і жорстоким, і серце цього старого галерника зосталось не займаним. Сестра з її дітьми залишили йому тільки невиразну пям’ять по собі, яка нарешті майже зовсім стерлася. Він уживав усіх зусиль, щоб розшукати їх, і, не спромігшись зробити цього, забув про них. Така вже натура людська. Інші ніжні почуття юності, якщо він знав їх, канули в безодню.

Зустрівши Козету, взявши її, звільнивши й привівши до себе, він відчув себе зворушеним до споду душі. Вся страсність, вся чулість, що були в ньому, прокинулись і зосередились на цій дитині. Підходячи до її ліжка, коли дівчинка спала, він аж тремтів від радості. Він почував у собі пориви любові матері й не розумів, що воно таке; така це неясна й солодка річ - величні й дивні порухи серця, яке починає любити.

Бідолашне старе, але зовсім молоде серце!

Йому, проте, було п’ятдесят п’ять років, а Козеті тільки вісім, і тому вся любов, що її Жан Вальжан міг зазнати за все своє життя, перетворилась на якесь несказанне світло.

То було друге зустрінуте їм ясне видіння. Єпіскоп запалив на його обрії зорю доброчесності, Козета - зорю любові.

Перші дні минули в такому засліпленні.

Козета, несвідомо для себе, теж ставала іншою. Мати покинула її, коли вона була маленькою, і дитина не пам’ятала вже її. Як і інші діти, подібні до молодих паростків винограду, що чіпляються за все, пробувала любити й вона. Але з цього нічого не вийшло. Всі відштовхували її від себе: подружжя Тенардьє, їхні діти, інші діти. Вона любила собаку, яка вмерла, і після того Козета не була потрібна нікому і нічому. Страшно сказати, і на це ми вже вказували,- у Козети у вісім років було холодне серце. То була не її провина: бракувало їй не здатності любити, а можливості. Отож, з перших же днів, усім своїм серцем і всім своїм розумом Козета полюбила цього доброго чоловіка. Вона відчула те, чого не відчувала ніколи,- у ній щось розквітало.

Добрий чоловік не здавався їй ні старим, ні бідним. Вона вважала навіть, що Жан Вальжан - красивий, так само як вважала, що їхній закамарок - гарний.

Це - вплив зорі, дитинства, молодості, радості. Певну роль ві- дограє тут і новизна місця та життя. Нема нічого кращого, як відбиток щастя на горищі: він забарвлює собою все. У кожного з нас є в минулому така ясна мансарда.

Природа відділила Жана Вальжана від Козети глибоким проваллям п’ятидесятирічної різниці в їхньому віці; доля засипала це провалля. Доля, своєю непоборною міццю, раптом з’єднала ці два викорчовані з життя існування, різні віком, схожі своєю сумною долею. Одне з них доповнювало друге. Інстинкт Козети шукав батька, інстинкт Жана Вальжана шукав дитини. Зустрітись - означало знайти одне одного. В той таємничий момент, коли їхні руки зіткнулися, вони стопились. Коли ці дві душі побачили одна одну, вони зрозуміли, що потрібні одна одній, і тісно сплелися.

Беручи слова в їхньому найяснішому і найточнішому розумінні, можна було б сказати, що, відділені від усіх стінами могили, вони були: Жан Вальжан - Удовець, а Козета - Сирота. Таке становище сприяло тому, що Жан Вальжан з веління неба став батьком Козети.

І справді, таємниче враження, якого Козета зазнала в Шельському лісі, коли в темряві рука Жана Вальжана взяла її руку, було не ілюзією, а дійсністю. Втручання цієї людини в долю дитини було втручанням бога.

Жан Вальжан вдало вибрав собі цей притулок. Тут він був у безпеці, що могла здаватись цілковитою.

Вікно кімнати, де жили вони, виходило на бульвар. Це вікно було єдиним у будинку; не доводилось боятися поглядів сусідів ні збоку, ні спереду.

Нижній поверх номера 50-52, схожий на зруйновану повітку, правив за склад для городників і не мав ніякого сполучення з верхнім. Відділяла їх підлога, яка не мала ні ляди, ні сходів і була немов діафрагмою хатини. На верхньому поверсі, як ми казали, було кілька кімнат і кілька горищ, але тільки в одній з них жила якась стара, що господарювала у Жана Вальжана. Решта помешкань стояли незаселені.

Стара, яку називали головною пожилицею, в дійсності виконувала обов’язки швейцара і напередодні різдва найняла це помешкання для Жана Вальжана. Він видав себе за рантьє,²⁹² який розорився на іспанських цінних паперах, і сказав, що житиме тут з внучкою. Заплатив він за шість місяців уперед і доручив старій умеблювати кімнату так, як ми бачили. Ця жінка розпалила в грубі й приготувала все на вечір їхнього приходу.

Тижні йшли за тижнями. Двоє людей у цьому жалюгідному закамарку були щасливі.

Починаючи від самого світанку, Козета сміялась, щебетала, співала. Діти, як і пташки, співають уранці.

Інколи Жан Вальжан брав маленьку червону, порепану від холоду ручку й цілував її. Бідолашна дитина, звикла до побоїв, не знала, що це означає, і тікала зовсім сконфужена.

Іноді вона ставала серйозною і починала роздивлятись на своє чорне плаття. Козета ходила вже не в дранті, а в жалобі. Вона виходила з злиднів і вступала в життя.

Жан Вальжан почав учити Козету читати і, змушуючи її читати по складах, не раз думав про те, що сам він навчився читати на каторзі з метою робити лихо. Тепер же ця мета змінилася, і він учив читати дитину. І тоді колишній галерник усміхався ангельською усмішкою.

Він почував у цьому приділення зверху, волю когось, хто - не людина, і глибоко замислювався. Добрі думки - бездонні, як і лихі.

Вчити Козету читати і дивитись, як вона грається,- в цьому полягало майже все життя Жана Вальжана. Крім того він розповідав їй про її матір і змушував її молитися.

Козета називала Жана Вальжана батьком і не знала іншого його імени.

Він цілими годинами дивився, як вона вдягає та роздягає свою ляльку, і слухав її щебетання. Тепер життя здавалось йому повним інтересу, люди - добрими та справедливими; він і мислено не дорікав уже нікому і був не від того, щоб прожити дуже довго, бо його любила ця дитина. Козета якимось чарівним світлом освітлювала йому все майбутнє. І найкращі люди не позбавлені егоїстичних думок. Жан Вальжан іноді з радістю думав про те, що Козета буде некрасива.

Це - тільки особиста думка, але, висловлюючи її цілком, ми скажемо, що по-нашому, в той момент, коли Жан Вальжан полюбив Козету, ця підмога була потрібна йому для того, щоб залишитись на путі добра. Він тільки но, в новому для себе вигляді, бачив злобу людей та нікчемність суспільства; картини - неповні, бо вони фатально показували один лише бік істини: долю жінки, втілену в Фантіні, і громадську владу, уособлену в Жавері. Цей раз його повернули на каторгу за те, що він зробив добрий вчинок; він зазнав нових гіркот і болю; огида і втома знову охопили його; навіть пам’ять про єпіскопа часом стиралася. Правда, потім образ його з’являвся перед ним знову в сяйві тріумфу, але все ж таки цей священний спогад мерхнув. Хто знає, чи не був Жан Вальжан знову напередодні зневірення та падіння? Він полюбив і знову став дужим. На горе, він вагався не менше, ніж Козета. Він узяв її під свою охорону, а вона його зміцнювала. Завдяки йому вона почала тепер жити; завдяки їй він міг залишатися доброчесним. Він був підтримкою для цієї дитини, а ця дитина була точкою опори для нього. О, невимірна, божественна таємниця рівноваги долі!

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
СПОСТЕРЕЖЕННЯ ГОЛОВНОЇ ПОЖИЛИЦІ

Жан Вальжан з обережності ніколи не виходив удень. Зате ввечері, коли смеркало, він щодня годину-другу гуляв іноді сам, а частіше з Козетою, вибираючи найбезлюдніші бокові алеї бульварів і заходячи, зовсім пізно, до церков. Він охоче відвідував церков Сен-Медар, найближчу до них. Якщо він не брав з собою Козети, дівчина залишалася з старою, але гуляти з ним було справжньою радістю для Козети. Годину, проведену з ним, вона не проміняла б навіть на чарівні розмови з Катрін. Гуляючи, він тримав її за руку й розповідав чудові речі.

Виявилось, що Козета дуже весела.

Стара прибирала, куховарила й купувала провізію.

Жили вони скромно; правда, у них завжди було досить тепло,- але так живуть люди в скрутному матеріальному становищі. Жан Вальжан нічого не змінив в обставці, яка зустріла їх першого дня, тільки замість скляних дверей до кімнатки Козети поставив дощані.

На ньому завжди був його жовтий сюртук, чорні штани і старий капелюх. На вулиці його вважали за бідняка. Добрі жінки інколи оберталися й подавали йому су. Жан Вальжан брав су і низько вклонявся. Траплялось і йому іноді зустрічати якогось бідолаху, що просив милостині, і тоді, озирнувшися й переконавшись, що їх ніхто не бачить, Жан Вальжан крадькома підходив до нещасливця, клав йому на долоню монету, часто срібну, і похапливо йшов далі. Але в цьому була певна незручність: в кварталі його почали називати жебраком, що подає милостиню.

Стара «головна пожилиця», особа непривітна, уважлива до близьких увагою зависниці, дуже стежила за Жаном Вальжаном, але той і не підозрював цього. Вона була трохи глуха і тому балакуча. Від її минулого їй лишилось два зуби - один унизу, другий зверху, якими вона завжди клацала. Вона розпитувала Козету, але та, не знаючи нічого сама, могла сказати тільки, що приїхала з Монфермейля. Ця негідниця спостерегла одного ранку, як Жан Вальжан з виглядом, що здався їй незвичайним, увійшов в одне з незаселених приміщень хатини. Котячою ходою стара пішла слідом і, невидима сама, почала стежити за ним крізь щілину в дверях. Жан Вальжан стояв якраз проти неї, повернувшись, безсумнівно з обережності, спиною до дверей. Стара бачила, як він вийняв з кишені гольник, ножиці та нитки, потім підпоров одну полу сюртука, витяг крізь проріз клапоть жовтуватого паперу і розгорнув його. Стара, жахнувшись, упізнала в ньому тисячофранковий білет. Це був другий чи третій білет, бачений нею за все її життя.

За хвилину Жан Вальжан підійшов до неї й попросив піти розміняти цей тисячофранковий білет, додавши, що вчора одержав свою ренту. «Де? - подумала стара.- Виходив він з дому тільки о шостій, а державні каси в цей час зачинені». Гублячись у гадках, стара подалась міняти білет, який, збільшившись через коментарі в сумі, переполохав усіх кумась вулиці Вінь-Сен-Мар- сель.

Через кілька днів Жан Вальжан без сюртука пиляв у коридорі дрова. Стара господарювала в його кімнаті. Козета любувалась, як пиляють дрова, і стара була сама. Помітивши сюртук, що висів на гвіздку, стара оглянула його. Підкладка на ньому була зашита знову. Жінка старанно обмацала сюртук, і їй здалося, ніби в полах і під пахвами сховані папери. Безсумнівно - тисячофран- кові білети.

Крім того в кишенях вона виявила ще багато різних предметів: не тільки бачені вже нею голки, ножиці та нитки, але й великий бумажник, здоровенний ніж і - підозріла річ - кілька перук різних кольорів. Кожна кишеня сюртука була немов складом на якийсь непередбачений випадок.

Так мешканці хатини дожили до останніх днів зими.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
П’ЯТИФРАНКОВА МОНЕТА, УПАВШИ, ЗНІМАЄ ШУМ

Біля церкви Сен-Медар, на зрубі старого колодязя, сидів жеб- рак, якому Жан Вальжан охоче подавав милостиню. Проходячи повз нього, він завжди давав йому кілька су. Іноді Жан Вальжан розмовляв з ним. Люди, які заздрили цьому жебракові, казали, ніби він з поліції. То був старий семидесятп’ятилітній церковний сторож, який постійно бубонів молитви.

Одного вечора, проходячи там сам, без Козети, Жан Вальжан побачив жебрака на звичайному його місці, під щойно засвіченим ліхтарем. Жебрак сидів скарлючившись і, здавалось, молився. Жан Вальжан підійшов до нього і, як завжди, сунув йому в руку гроші. Жебрак раптом підвів очі, пильно глянув на Жана Вальжана, потім поспішив опустити голову. Цей рух був швидкий, мов блискавка. Жан Вальжан здригнувся. Йому здалось, ніби при тьмяному світлі ліхтаря він побачив не спокійне, побожне обличчя старого сторожа, а жахливу, добре знайому фізіономію. У нього було таке почуття, наче він в темряві зустрівся з тигром. Настраханий, він подався назад, не насмілюючись ні дихати, ні говорити, ні залишатися, ні тікати, і дивився на жебрака, який сидів, похнюпивши вкриту якимось дрантям голову, і, здавалося, не помічав його. Інстинктивно, може, керуючись таємничим інстинктом самоохорони, Жан Вальжан у той момент не вимовив ні слова. Зовнішність у жебрака була така, як і завжди: той самий зріст, те саме лахміття.

- Е! - мовив до себе Жан Вальжан.- Я божевільний! Я марю! Це неможливо! - і він повернувся додому, глибоко схвильований.

Він ледве наважувався признатись собі самому, що бачив обличчя Жавера.

Вночі, обмірковуючи цю пригоду, він пошкодував, що не спитав про щось ту людину і не змусив її ще раз підвести голову.

На другий день, як тільки смеркло, він знову пішов туди. Жебрак сидів на своєму місці.

- Добрий вечір вам, чоловіче добрий! - рішуче сказав Жан Вальжан, подаючи йому су.

Жебрак підвів голову і жалібним голосом відповів:

- Спасибі, ласкавий мій пане.

Це, безперечно, був старий церковний сторож.

Жан Вальжан почув себе цілком заспокоєним. Він засміявся навіть. «Де це я бачив того Жавера?» - подумав він.- «Може, то мені починає ввижатися?» І Жан Вальжан перестав згадувати про це.

Через кілька днів, годині о восьмій вечора, сидячи в своїй кімнаті й слухаючи, як Козета вголос читає по складах, він почув, що двері хатини відчинились і зачинилися знову. Це здивувало його. Стара, єдина крім них мешканка в цьому будинку, завжди вкладалась спати рано, щоб не палити свічки. Жан Вальжан знаком звелів Козеті мовчати. Він почув, як хтось піднімався сходами. Власне, то могла бути й стара, вона могла занедужати й піти до аптекаря. Жан Вальжан прислухався. Кроки були важкі, як у чоловіка. Але стара носила грубі черевики, і ніщо не нагадує чоловічої ходи так, як хода старої жінки. Жан Вальжан задув, проте, свічку.

Він послав Козету спати, тихенько сказавши їй: «Лягай так, щоб не було чути», і поки цілував її в лоб, кроки затихли. Жан Вальжан сидів мовчки, нерухомо, повернувшись спиною до дверей, затримуючи в темряві подих. Через досить довгий час, не чуючи вже нічого, він безшумно обернувся і, глянувши на двері, побачив крізь замкову щілину світло. Це світло лиховісною зіркою горіло на темному фоні дверей і стіни. Там, очевидно, був хтось з свічкою в руках.

Минуло кілька хвилин, і світло зникло. Жан Вальжан не чув кроків, і це нібито вказувало на те, що той, хто слухав під дверима, зняв черевики.

Жан Вальжан, одягнений, кинувся на своє ліжко і цілу ніч не міг заснути.

На світанку, коли він починав дрімати від утоми, його розбудило рипіння дверей у коридорі. Потім Жан Вальжан почув ходу того чоловіка, який вчора підіймався по сходах. Кроки наближалися. Він схопився з ліжка й приклав око до досить великої замкової щілини, сподіваючись побачити того, хто напередодні ввечері ввійшов у хатину й слухав біля його дверей, І справді, повз кімнату Жана Вальжана, на цей раз не зупиняючись, пройшов якийсь чоловік. В коридорі було ще занадто темно, щоб розгледіти його обличчя, але, коли він підійшов до сходів, на нього впало проміння світла знадвору, і Жан Вальжан прекрасно бачив його в спину. Чоловік був високий на зріст, в довгому сюртуку і з палицею під пахвою. То була страшна постать Жавера.

Жан Вальжан міг би глянути на нього ще раз з свого вікна, що виходило на бульвар. Тільки тоді довелося б відчиняти вікно, а він не насмілився.

Цей чоловік мав, очевидно, ключ і почував себе в хатині, як удома. Хто ж дав йому той ключ? І що означало все це?

О сьомій годині ранку, коли стара прийшла прибирати кімнату. Жан Вальжан пильно подивився на неї, але нічого не спитав. Жінка була така, як і завжди.

Підмітаючи, вона сказала:

- Пан чув, може, як уночі сюди входили?

В той час і на цьому бульварі восьма година вечора - це вже ніч.

- А і правда,- відповів він найприроднішим тоном.- Хто ж це?

- В будинку є новий квартирант,- сказала стара.

- Як його звати?

- А хто його знає. Дюмон чи Домон. Якесь таке ім’я.

- І хто ж він, той пан Дюмон?

Стара глянула на нього своїми очима куниці і відповіла:

- Якийсь рантьє, як і ви.

Вона не мала, може, ніякої прихованої гадки, але Жан Вальжан подумав, що відкрив її.

Коли стара пішла, він узяв сто франків, які були у нього в шафі, і поклав їх у кишеню. Хоч як обережно провадив він цю операцію, боячись, що його почують, а все ж таки одна монета в сто су вислизнула у нього з рук і з шумом покотилась на підлогу.

Смерком він зійшов униз і пильно озирнувся навколо. На бульварі він не побачив нікого. Правда, можна було сховатись за деревами.

Жан Вальжан піднявся до себе.

- Ходім,- сказав він Козеті.

Він узяв її за руку, і вони вийшли вдвох.

КНИГА П’ЯТА.
ПОЛЮВАННЯ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ЗИГЗАГИ СТРАТЕГІЇ

Для розуміння й найближчих сторінок, і тих, які читатимуть пізніше, потрібне одне пояснення.

Багато вже років автор цієї книги, змушений, на жаль, говорити про себе, не живе в Парижі.²⁹³ Відтоді, як він покинув його, Париж змінився. З’явилось нове місто, до певної міри незнайоме для нього. Йому не треба казати, що він любить Париж. Париж - це батьківщина його духу. Після зруйнування та перебудування Париж його молодості, Париж, що його він побожно зберіг в пам’яті, став тепер колишнім Парижем. Нехай же дозволять йому говорити про той Париж так, ніби він ще існує. Цілком можливо, що там, куди автор поведе читача, кажучи йому: «На такій то вулиці і в такому то будинку», нема вже зараз ні вулиці, ні будинку. Читач виправить помилку, коли схоче: автор же зовсім не знає нового Парижа і, віддаючись дорогій для нього ілюзії, пише, маючи перед очима старовинний Париж. Йому приємно думати, ніби з того, що він бачив колись, живучи в рідному краю, залишилось іще щось, і не все ще зникло. Коли ви постійно живете на батьківщині, тоді, здається, вам абсолютно байдуже до тієї чи тієї вулиці; ніби ці вікна, ці дахи й ці двері не важать для вас нічого; ніби ці мури - чужі вам; ніби будинки, куди ви не увіходите, зовсім непотрібні вам; ніби ці дерева - звичайні дерева, а брук, яким ви ходите, зроблений з каменю. Пізніше, коли вас там уже нема, тоді ви помічаєте, що вулиці ті дорогі для вас; що вам бракує тих дахів, тих вікон і тих дверей; що ті мури - конче вам потрібні; що ви дуже любите ті дерева; що в ті будинки ви увіходите щодня; і що на тому бруку ви залишили ваше нутро, вашу кров і серце. Всі ті місця, яких ви не бачите тепер і не побачите, може, ніколи, але зберегли їхній образ, набувають для вас якоїсь особливої принадності, ввижаються вам як сумний привид, роблять видимою для вас обітовану землю і уособлюють цілу Францію. Їх любиш; і викликаєш їх у пам’яті такими, якими вони є, якими вони були; і робиш це вперто; і не хочеш нічого міняти в них, бо образові батьківщини складаєш таку ціну, як обличчю матері.

Нехай же дозволять нам говорити про минуле в теперішньому часі. Просимо читача занотувати собі це, і продовжуємо наше оповідання.

Жан Вальжан зараз же звернув з бульвару й почав ходити по вулицях якомога покрученішим шляхом, повертаючи іноді назад, щоб перевірити, чи не переслідують його.

Такий маневр - властивий загнаному оленеві. На грунті, де залишаються сліди, цей маневр має ще й ту перевагу, що сліди, ідучи в зворотному напрямку, збивають з вірної тропи мисливців і собак. У мистецтві полювання це зветься «фальшивим тіканням до лігва».

Ніч була місячна. Жан Вальжан був радий цьому. Місяць, стоячи ще низько над обрієм, кидав по вулицях довгі смуги світла та тіні. Жан Вальжан міг пробиратися попід будинками та парканами на темному боці й стежити за освітленим боком вулиці. Він не подумав, може, про те, що темний бік залишався поза його увагою. А втім, він був певний, що по жодній з безлюдних вулиць, які межували з вулицею Поліво, ніхто за ним не йшов.

Козета не розпитувала. Муки перших шести років її життя виробили якусь пасивність в її характері. Крім того - і до цього зауваження ми не раз ще матимемо нагоду повертатись у дальшому - вона, не зовсім свідомо для самої себе, звикла до дивацтв Жана Вальжана і до химерностей своєї долі. А потім, з ним вона почувала себе в безпеці.

Жан Вальжан знав, куди вони йдуть, не більше, ніж Козета. Він звірявся на бога, як вона звірялась на нього. Йому здавалось, ніби і його тримає за руку хтось міцніший за нього. Він немов почував біля себе якусь невидиму істоту, що вела його. Проте, він не мав жодної певної думки, жодного плану, жодного проекту. Він не був навіть абсолютно переконаний, що то був Жавер. Крім того, це міг бути й Жавер, але Жавер міг не знати, що він -Жан Вальжан. Хіба ж він не переодягся? Хіба не вважали його за мертвого? Правда, останніми днями траплялися речі, які здавались дивними. Він не хотів би, щоб вони повторювались, і вирішив не повертатися більше в будинок Горбо. Як вигнана з лігва тварина, він шукав нори, щоб тимчасово сховатися в ній, сподіваючись пізніше знайти таку, де можна буде жити.

Жан Вальжан багато ходив у різних напрямках по кварталу Муфтар, який спав уже, неначе ще й тоді панувала середньовічна дисципліна та існував тягар наказів гасити вогонь. Він удавався до різних стратегічних способів, проходячи вулицями Саньзьє, Копо, Батуар-Сен-Віктор і Пюі-л’Ерміт. Там були нічліжні будинки, але він навіть не заходив туди, вважаючи це за незручне для себе. Він не мав сумніву, що коли його й шукали, то тепер уже загубили його сліди.

На церкві Сент-Етьєн пробило одинадцяту годину, коли він переходив вулицю Понтуаз навпроти комісаріату поліції, що містився в будинку № 14. Через кілька хвилин інстинкт, про який ми говорили вище, змусив його обернутись. В цей момент, завдяки ліхтареві на комісаріаті, він виразно побачив троїх людей, які на недалекій відстані пройшли темним боком вулиці слідом за ними. Один з них звернув на алею, яка вела до комісаріату. Той, що йшов попереду, здався йому явно підозрілим.

- Ходім, дитино,- сказав він Козеті і поспішив звернути з вулиці Понтуаз.

Він обійшов навколо зачиненого через пізній час пасажу Патріархів, проминув вулиці Ене-де-Буа та Арбалет і пішов Поштовою вулицею.

Там є перехрестя, де стоїть тепер колеж²⁹⁴ Ролен і куди виходить вулиця Нев-Сен-Женев’єв.

(Зайве казати, що вулиця Нев-Сен-Женев’єв - вулиця старовинна, і що Поштовою вулицею поштова карета не проїжджала й раз на десять років. На цій поштовій вулиці в тринадцятому сторіччі жили ганчарі, і справжня назва її - Ганчарська вулиця).

Місяць ясно освітлював перехрестя. Жан Вальжан притаївся під ворітьми одного будинку, вважаючи, що, в разі ці троє переслідують його, він добре побачить їх, коли вони проходитимуть таке освітлене місце.

І дійсно, не минуло й трьох хвилин, як показались ті люди. Тепер їх було четверо; всі високі на зріст, в довгих коричневих сюртуках, у круглих капелюхах і з палицями в руках. Їхні високі постаті й великі кулаки були загрозливі не менш, ніж їхня, зловісна в темряві, хода. Вони здавалися чотирма привидами, переодягненими буржуа.

На перехресті вони зупинилися, ніби для того, щоб порадитись. Вигляд у них був нерішучий. Той, хто, здавалося, вів їх, повернувся і правою рукою жваво показував в напрямі, де ховався Жан Вальжан. Другий уперто показував у протилежний бік. В той момент, коли перший обернувся, місяць ясно освітлив його обличчя. Жан Вальжан впізнав у ньому Жавера.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
НА ЩАСТЯ, АУСТЕРЛІЦЬКИМ МОСТОМ ПРОЇЗДЯТЬ ЕКІПАЖІ

Непевності для Жана Вальжана вже не було; на його щастя, для тих людей вона ще лишалася. Він скористався з їхнього вагання. То був виграний для нього й втрачений для них час. Він вийшов спід воріт, де притаївся, і Поштовою вулицею пішов до Ботанічного саду. Козета починала втомлюватись; він узяв її на руки й поніс. Не зустрічалось жодного прохожого; ліхтарі не горіли, бо світив місяць.

Жан Вальжан прискорив ходу.

За кілька кроків він порівнявся з ганчарнею Гобле, на фасаді якої при світлі місяця легко можна було прочитати старовинний напис:

De Goblet fils c’est ici la fabrique;

Venez choisir des cruches et des brocs,

Des pots à fleurs, des tuyaux, de la brique.

A tout venant le coeur end des carreaux.²⁹⁵

Він залишив позаду вулицю Ла-Кле, потім криницю св. Віктора, пройшов низом попід Ботанічним садом і добрався до набережної. Тут він обернувся. Вулиці були безлюдні. Позад нього - нікого. Жан Вальжан зітхнув з полегшенням.

Він дійшов до Аустерліцького моста.

За переїзд і за перехід через нього тоді брали мито.

Він зайшов у контору митника і дав су.

- З вас два су,- сказав йому мостовий інвалід.- Ви несете дитину, яка може ходити. Платіть за двох.

Він заплатив, роздосадований, що звернув на себе увагу. Тікаючи, завжди треба прослизати непомітно.

Водночас з ним, і так само на правий берег, через Сену переїздив великий віз. Це було зручно для нього. Він міг перейти весь міст у тіні від цього воза.

На середині мосту, Козета, в якої зомліли ноги, побажала йти пішки. Він поставив її і знову взяв за руку.

Перейшовши міст, він побачив трохи праворуч лісні склади. Щоб добратись до них, треба було пройти досить велику, відкриту й добре освітлену площу. Він не вагався. Його переслідувачі, очевидно, збилися з сліду, і Жан Вальжан уважав себе поза небезпекою. Його шукають - вірно; але не йдуть назирцем.

Між двома складами, обгородженими парканами, виднілася вулиця Шмен-Вер-Сент-Антуан. Вона була вузька, темна й прокладена неначе спеціально для нього. Перше ніж піти нею, Жан Вальжан глянув назад.

З місця, де він стояв, видно було весь Аустерліцький міст.

На нього щойно ступили чотири тіні.

Тіні повернулись спиною до Ботанічного саду й прямували на правий берег.

Ці чотири тіні були ті чотири чоловіки.

Жан Вальжан затрусився, як впійманий звір.

Залишалась єдина надія: може, ці люди не були ще на мосту й не бачили його, коли він, тримаючи за руку Козету, переходив простору, освітлену площу.

В такому разі, коли вуличкою, що лежала перед ним, йому пощастить добратися до лісних складів, болота, ланів, незабудованих ділянок,- він, мабуть, урятується.

Жанові Вальжану здалось, що він може довіритись цій мовчазній вуличці. І він пішов нею.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ДИВІТЬСЯ ПЛАН ПАРИЖА 1727 РОКУ

Зробивши триста кроків, він дійшов до місця, де вулиця розгалужувалась. Вона ділилася на дві: одна повертала праворуч, друга ліворуч. Перед Жаном Вальжаном були неначе дві галузки літери Y. Яку вибрати?

Він не вагався і вибрав праву.

Чому?

Тому, що ліва галузка вела до передмістя, тобто до залюднених пунктів, а права виходила в поле, тобто в безлюдну місцевість.

Ішли вони тепер, проте, не дуже швидко. Хода Козети уповільнювала ходу Жана Вальжана.

Він знову поніс її. Козета поклала голову йому на плече й не казала ні слова.

Час від часу він обертався назад і дивився. Він старанно тримався темного боку вулиці, що стелилась прямо перед ними. Перші два-три рази, повернувшися, він не побачив нічого; панувала глибока мовчанка, і Жан Вальжан посувався вперед, трохи заспокоєний. Але повернувшися знову, він, здалося йому, далеко в темряві, там, де тількищо пройшов, побачив, як щось рухається.

Жан Вальжан швидше побіг, ніж пішов далі, сподіваючись знайти якусь бокову вулицю, кинутись туди і ще раз збити з сліду своїх переслідувачів.

Він підійшов до муру.

А втім, цей мур не був непереможною перепоною: він йшов уздовж поперечної вулиці, що в неї упиралась та, якою біг Жан Вальжан.

Тут знову доводилось вибирати: звертати праворуч чи ліворуч.

Він глянув праворуч. Провулок йшов між різних будівель - сараїв або клунь, і закінчувався тупиком. У глибині того тупика ясно виднівся високий білий мур.

Він глянув ліворуч. Провулок з цього боку був відкритий і кроків за двісті впадав у іншу вулицю. Порятунок був з цього боку.

Коли Жан Вальжан збирався вже повернути ліворуч, щоб вийти на вулицю в кінці провулка, він на стику їх, якого не міг обминути, побачив щось чорне, нерухоме, мов статуя.

То був хтось; чоловік, очевидно, поставлений там, щоб перегородити йому дорогу.

Жан Вальжан подався назад.

Частина Парижа, де стояв Жан Вальжан, розташована між передмістями Сент-Антуан і Ла-Рапе, належить до тих, які згори донизу були змінені останніми роботами, що на думку одних споганили їх, а на думку інших - преобразили. Лани, лісні склади і старі будівлі зникли. Там тепер цілком нові великі вулиці, майдани, цирки, іподроми, залізничні платформи, в’язниця Мазас; прогрес, як бачимо, з своїм корективом.

П’ятдесят років тому народною мовою, що вся виткана з традицій і вперто продовжує називати будинок Французької академії «Les Quatre-Nations», а будинок Opéra-Comique - «Feydeau»,²⁹⁶ місце, куди вийшов Жан Вальжан, звалося Малий Пікпюс. Брама Сен-Жак, Паризька брама, застава Сержантів, Поршерони, Ла-Галіот, Целестіни, Капюсіни, Ле-Майль, Бурб, л’Арбр де Кракові, Ла-Птіт Полонь, Пті Пікпюс - всі ці назви старого Парижа плавають на поверхні нового. Пам’ять народу пережила ці останки минулого.

Малий Пікпюс, який, власне, майже не існував і завжди був тільки проектом кварталу, мав монастирський вигляд іспанського міста. Шляхи були мало забруковані, вулиці - мало забудовані. За винятком двох-трьох вулиць, про які ми далі говоритимемо, там були лиш мури та безлюдність. Жодної крамниці, жодного екіпажа, де-не-де горяща свічка на вікні; всяке світло після десятої години гасилось. Сади, монастирі, лісні склади, болота, подекуди низенькі будинки і мури, такі ж високі, як і будинки.

Такий був цей квартал у минулому сторіччі. Вже революція грубо повелася з ним. Республіканське урядування зруйнувало його, розламало, пробило. Там були улаштовані склади будівельного сміття. Тридцять років тому цей квартал зникав під кляксами нових споруд; тепер він зовсім викреслений. Малий Пікпюс, від якого не залишається й сліду на жодному сучасному плані, позначений досить ясно на плані 1727 року, виданому в Парижі Дені Тьєрі, вулиця Сен-Жак, навпроти вулиці Платр, і в Ліоні - Жаном Жіреном, вулиця Мерсьєр, Прюданс. На Малому Пікпюсі було те, що ми назвали Y-ом вулиць. Утворювала це Y вулиця Шмен-Вер-Сент-Антуан, яка, розгалужуючись надвоє, називалася ліворуч провулком Пікпюс, а праворуч - вулицею Полонсо. Ці дві галузки з’єднувалися внизу рискою; ця риска звалась вулиця Друа-Мюр. Вулиця Полонсо тут і закінчувалась, а провулок Пікпюс ішов далі, піднімаючись до ринку Ленуар. Якщо йти від Сени і дійти до кінця вулиці Полонсо, то ліворуч буде вулиця Друа-Мюр, яка раптом повертає під прямим кутом, наштовхнувшись на стіну на цій вулиці; а праворуч - продовження вулиці Друа-Мюр: тупик під назвою Жанро.

Ось де стояв Жан Вальжан.

Ми казали вже, що, побачивши чорний силует, який підстерігав когось на розі вулиці Друа-Мюр і провулка Пікпюс, він подався назад. Безсумнівно, цей привид підстерігав його.

Що робити?

Відступати не було вже часу. Те, що кілька секунд тому ворушилося в сутіні трохи позад його, був безсумнівно Жавер з супутниками. Жавер, імовірно, був уже на початку вулиці, в кінці якої стояв Жан Вальжан. Жавер, очевидно, знав цей лабіринт і послав одного з своїх стерегти вихід. Ці гадки, такі подібні до правди, зараз же, немов жменька пилу від пориву вітру, завихрували в наболілому мозку Жана Вальжана. Він подивився на тупик Жанро: там - загорожа. Подивився на провулок Пікпюс: там - людина, яка чатувала на нього. Він бачив, як її зловісна фігура чорною плямою лежала на залитому місячним світлом білому бруку. Іти вперед - значить, наткнутись на цю людину. Повернути назад - значить, зустрітися з Жавером. Жан Вальжан почував себе, як у сильці, що поволі затягувалось Він у розпачі глянув на небо.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
ТІКАННЯ НАВПОМАЦКИ

Щоб зрозуміти дальший перебіг подій, треба точно уявити собі вуличку Друа-Мюр і зокрема - ріг, який при вході на неї з вулиці Полонсо залишався ліворуч. З правого боку вулички Друа-Мюр, до провулка Пікпюс, майже безперервно тягнувся ряд убогих будинків. З лівого боку йшла одна лише будівля строгої форми, що складалася з кількох окремих корпусів, які в міру наближення до провулка Пікпюс мали кожен на поверх чи два більше, ніж попередній. Отож, цей будинок був дуже високим біля провулка Пікпюс і досить низьким біля вулиці Полонсо. Коло рогу, про який ми говорили, він понижався й переходив у мур. Цей мур не підходив до самої вулиці: його немов зрізана частина раптом відступала назад, і її не видно було ні з вулиці Полонсо, ні з вулиці Друа-Мюр.

Починаючи від обох кутів зрізаної частини, цей мур ішов по вулиці Полонсо до будинку № 49, а по вулиці Друа-Мюр, де відрізок його був значно коротший, до строгої будівлі, про яку ми згадували і до верху якої він сягав, утворюючи таким чином вхідний кут. Цей верх мав досить похмурий вигляд. На ньому була одна або, краще сказати,- дві віконниці, вкриті листом цинку і завжди зачинені.

Опис місцевості, який ми наводимо тут,- строго точний і, напевне, викличе цілком ясне уявлення в пам’яті старих мешканців цього кварталу.

Зрізана частина вся була заповнена чимось, подібним до колосальних воріт, жалюгідних на вигляд. То була незграбна купа перпендикулярних дощок, ширших угорі, ніж унизу, зв’язаних довгими вертикальними смугами заліза. Поруч були ворота звичайного розміру, пробиті тут, очевидно, щонайбільше п’ятдесят років тому.

Над зрізаною частиною стіни, вкритою плющем з боку вулиці Полонсо, звисало гілля липи.

В тому грізному становищі, в якому перебував Жан Вальжан, безлюдність і самотність цієї похмурої будівлі мали для нього щось привабливе. Він швидко перебіг по ній очима. Він казав собі, що, може, врятується, коли йому пощастить пробратися туди. У нього зародилась одна думка і з’явилась надія.

На середній частині фасаду цієї будівлі, коло кожного вікна всіх поверхів, що виходили на вулицю Друа-Мюр, були старі свинцеві відерця-лійки. Розгалуження центральної ринви кінчалися в цих відерцях, утворюючи на фасаді рисунок своєрідного дерева. Ця розгалужена сотня труб нагадувала виноградні лози, що в’ються по фасадах старовинних ферм.

Чудернацьке шпалерне дерево з гілками з листового заліза впало в очі Жанові Вальжану. Він посадив Козету на землю, обперши її спиною об тумбу, порадив їй сидіти тихо, а сам побіг до того місця, де ринва спускалась до бруку. Мабуть, можна буде здертись по ній і пробратись у будинок. Але ринва була зовсім попсована й ледве трималась. До того ж усі вікна цього мовчазного будинку були загратовані залізом, навіть у мансарді. А потім місяць освітлював фасад так, що той, хто стояв у кінці вулиці, безперечно бачив би, як Жаи Вальжан лізе по ринві. І що ж робити з Козетою? Як підняти її на верх триповерхового будинку?

Він відмовився від свого наміру лізти по ринві й поповз попід стіною до вулиці Полонсо.

Доповзши до зрізаної частини муру, де він залишив Козету, Жан Вальжан переконався, що ніхто не міг його бачити. Ми пояснювали вже, що, хоч звідки дивитись, там його не було видно; крім того він був у тіні. Перед собою він мав двоє воріт. Чи не можна б їх розламати? Вкрита плющем частина стіни, над якою виднілася липа, очевидно, виходила в сад. На деревах, правда, не було ще листя, але в саду, принаймні, можна було сховатись і провести решту ночі.

Час минав. Доводилося поспішати.

Він торкнув ворота і зараз же побачив, що вони забиті й знадвору й зсередини.

До других воріт, велетенських, він наблизився з більшою надією. Вони були страшенно ветхі; самі колосальні розміри робили їх менш солідними, дошки погнили, залізні планки - залишалось їх тільки три - поржавіли. Пробити цю поточену шашіллю перепону здавалося можливим.

Але розглядаючи їх, Жан Вальжан пересвідчився, що ці ворота зовсім не були воротами. Вони не мали ні завіс, ні гаків, ні замків, ні щілини посередині. Залізні смуги прошивали їх наскрізь. Крізь розколини в дошках він розгледів грубо зцементоване каміння. Десять років тому його могли ще бачити там прохожі. Жан Вальжан, жахаючись, мусив сказати собі, що ці ворота були просто дерев’яною обшивкою будівлі, до якої їх притулили. Легко було відірвати дошку, але за дошкою зустріли б мур.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
ТЕ, ЩО БУЛО Б НЕМОЖЛИВИМ ПРИ ГАЗОВОМУ ОСВІТЛЕННІ

У цей момент почувся далекий, розмірений шум. Жан Вальжан наважився трохи висунутись і визирнути за ріг. З вулиці Полонсо виходив загін солдатів. Їхні багнети блищали. Вони наближалися.

Солдати, на чолі яких він бачив високу постать Жавера, посувались уперед повільно і часто зупинялись. Видно було, що вони оглядали всі закутки.

Очевидно, Жавер, зустрівши нічний патруль, узяв його з собою.

Обидва супутники Жавера йшли в їх рядах.

Ідучи таким кроком і так часто зупиняючись, вони за чверть години дійшли б до місця, де стояв Жан Вальжан. Момент був жахливий. Лише кілька хвилин відділяли Жана Вальжана від страшної безодні, куди він мав упасти втретє. Але тепер каторга не була для нього просто каторгою; то була втрата назавжди Козети; тобто його чекало життя, що скидалось на життя в могилі.

Залишався єдиний вихід.

Жан Вальжан носив з собою, сказати б, дві торбинки: в одній лежали думки святого, в другій - страшні таланти каторжника. Залежно від обставин він брав то з першої, то з другої.

Читач пам’ятає, що, багато разів тікаючи з Тулонської каторги, він набув слави великого митця здиратись на стіни без драбини, без скоб, тільки з допомогою мускульної сили. Спираючись потилицею, плечима, стегнами й колінами, тільки іноді використовуючи рідкі нерівності каменя, він міг здертися на стрімку стіну, в разі потреби, хоч до шостого поверху. Завдяки цьому мистецтву так уславився мур паризької тюрми Консьєржрі, перелізши який, років двадцять тому, втік засуджений Батмоль.

Жан Вальжан поглядом змірив висоту стіни, над якою бачив липу. Вона мала футів вісімнадцять заввишки. Куток між нею й рогом великої будівлі заповнювало каміння, складене у формі трикутника, яке мало захищати цей занадто зручний закуток від зупинок гнойовиків, що звуться прохожими. Таке запобіжне муровання - дуже поширене в Парижі.

Цей кам’яний трикутник мав футів п’ять заввишки. Від верху його до верху стіни залишалось не більше як чотирнадцять футів.

Верх муру закінчувався плоскими плитами. Найважче було з Козетою. Козета ж не вміла здиратись на стіни. Покинути її? Жан Вальжан про це й не думав. Нести її з собою було б неможливо. Щоб здертися на стіну, він мусив напружувати всю свою силу. Найменша ноша перемістила б його центр ваги й скинула б його на землю.

Потрібна була вірьовка. У Жана Вальжана вірьовки не було. Де ж знайти її опівночі, на вулиці Полонсо? Певно, якби Жан Вальжан мав королівство, він у той момент віддав би його за вірьовку.

Під час крайньої скрути в мозку людини завжди спалахує блискавка; іноді вона засліплює нас, іноді просвітлює.

Розпачливий погляд Жана Вальжана спинився на стовпі лі-хтаря в тупику Жанро.

В той час на вулицях Парижа газових ріжків ще не було. Коли смеркало, засвічували ліхтарі, спускаючи та підіймаючи їх вірьовкою, що іноді проходила над вулицею й закріплялася в жолобі стовпа. Блок, на який намотувалась ця вірьовка, був під ліхтарем, у маленькій залізній скриньці: ключ від неї мав ліхтарник, а сама вірьовка була в металевій трубці.

Жан Вальжан в агонії рішучої боротьби одним скоком перестрибнув вулицю, опинився в тупику, вістрям свого ножа розбив замок скриньки і за мить знову повернувся до Козети. Тепер у нього була вірьовка. Змагаючись з долею, знедолені винахідники швидко знаходять потрібні засоби.

Ми казали вже, що тієї ночі ліхтарі не були засвічені. Ліхтар у тупику Жанро, природно, теж не горів, і можна було пройти повз нього, не помітивши навіть, що його нема на своєму місці.

Тим часом пізня година, місцевість, темрява, заклопотаність Жана Вальжана, його дивні жести, біганина - все це починало непокоїти Козету. Всяка інша дитина давно вже кричала б. Але вона обмежилася тим, що смикнула Жана Вальжана за полу сюртука. Кроки патруля, який наближався, ставали дедалі чутніші.

- Батьку,- тихенько сказала вона,- мені страшно. Хто це там іде?

- Мовчи! - відповів нещасний.- Це - Тенардьє.

Козета задрижала.

- Не кажи ні слова,- додав він.- Я все зроблю. Не кричи, не плач, Тенардьє підстерігає тебе. Вона хоче знову тебе забрати.

Не поспішаючи, але й не роблячи жодного зайвого руху, з розміреністю та точністю, ще дивовижнішими в той момент, коли щосекунди міг з’явитися патруль з Жавером, Жан Вальжан розв’язав свій галстук, обережно, щоб дитині не було боляче, обв’язав його круг тіла Козети так званим морським вузлом, прив’язав цей галстук до одного з кінців вірьовки, другий кінець її взяв у зуби, зняв черевики та панчохи, перекинув їх через стіну, здерся на кам’яний трикутник і почав лізти вгору в кутку між стіною та будинком так упевнено, немов під його ступнями і ліктями були східці. Не минуло й півхвилини, як він уже на колінах стояв на стіні.

Козета остовпіло, не кажучи ні слова, дивилась на нього. Порада Жана Вальжана і ім’я Тенардьє вплинули на неї.

Раптом вона почула голос Жана Вальжана:

- Притулись спиною до стіни.

Козета скорилась.

- Мовчи і не бійся,- сказав Жан Вальжан.

Козета почула, що її підіймають.

Не встигла вона опам’ятатись, як була вже на стіні.

Жан Вальжан схопив її, посадив собі на спину, взяв обидві її ручки в свою ліву руку, ліг на живіт і поповз по стіні до зрізаної її частини. Як він і гадав, там стояла будівля, і дах її, починаючись на рівні огорожі, досить положисто спускався майже до землі коло самої липи.

І це дуже добре - бо тут стіна була куди вища, ніж з боку вулиці. Землю Жан Вальжан бачив уже глибоко під собою.

Він тільки добрався до даху і не зліз ще з стіни, коли страшний шум сповістив про прихід патруля. Чути було гучний голос Жавера:

- Обшукайте тупик! Вулицю Друа-Мюр стережуть, Малий Пікпюс теж. Ручуся, що він у тупику.

Солдати кинулись у тупик Жанро.

Жан Вальжан, підтримуючи Козету, спустився по даху і коло липи сплигнув на землю. Чи то з страху, чи то з хоробрості, але Козета не писнула. Руки в неї були трохи подряпані.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
ПОЧАТОК ЗАГАДКИ

Жан Вальжан потрапив у якийсь дуже великий, але дивний на вигляд сад; один з похмурих садів, створених, здається, для того, щоб дивитися на них тільки вночі і взимку. Він мав довгасту форму; в глибині його виднілась алея тополь, по кутках росли групи великих дерев, а посередині була галявина. На ній самотньо стояло дуже велике дерево та кілька кривих, наїжених, мов чагарник, плодових дерев; там же були грядки овочів, бахча, ковпаки на якій блищали проти місяця, і стара стічна яма. Тут і там стояли кам’яні лави, що здавались чорними від моху. Доріжки були обсаджені маленькими темними, зовсім прямими кущиками; половина їх поросла травою, а решту вкривав зелений мох.

Поруч Жана Вальжана була будівля, через дах якої він переліз, і купа хмизу, а за хмизом, коло самого муру, стояла кам’яна статуя; побита голова її скидалась на безформну маску.

Будівля була, власне, руїнами; в ній можна було бачити кілька розвалених кімнат, з яких одна правила нібито за сарай.

Великий будинок, який виходив і на вулицю Друа-Мюр, і на провулок Пікпюс, з боку саду мав два фасади, що стояли під пряним кутом один до одного. Звідси вони мали ще похмуріший вигляд, ніж фасад по вулиці. Всі вікна були загратовані. Ніде не горіло світло. Вікна верхніх поверхів прикривали дашки, як у тюрмах. Один з цих фасадів, кидаючи на другий свою тінь, укривав нею й сад, неначе величезним чорним саваном.

Інших будинків не було видно. Глибина саду губилася в мороку. Правда, невиразно виднілись якісь стіни і низькі дахи на вулиці Полонсо.

Не можна уявити собі нічого похмурішого та пустиннішого, ніж той сад. В ньому не було нікого, і це не здавалося дивним у таку пору; але не вірилось, щоб тут ходили навіть удень.

Жан Вальжан насамперед розшукав свої панчохи та черевики і, взувшися, ввійшов з Козетою у сарай. Той, хто тікає, ніколи не вважає себе в безпеці. Дівчинка, безперестанку думаючи про Тенардьє, намагалась, як і він, сховатися якнайкраще.

Козета тремтіла й тулилась до нього. Чути було, як гомонів патруль, обшукуючи тупик та вулицю, як стукав він прикладами рушниць об камені, як Жавер гукав поліцаїв, розставлених ним на пости; чути було його лайку та якісь нерозбірливі слова.

Через чверть години шум, подібний до гуркоту бурі, почав віддалятися. Жан Вальжан не дихав.

Він обережно поклав свою руку на рот Козети.

Навколо них панувала така тиша, що й цей страшний гамір, такий грізний і такий близький, не порушував її. Цей мур був, здавалося, збудований з німих каменів, про які розповідає святе письмо.

І раптом серед глибокої тиші почулись нові звуки: якісь небесні, божественні, несказанні звуки, такі чарівні, як попередні були жахливі. То був гімн, який долинав з темряви; сліпуча, гармонійна молитва в темній, страшній мовчанці ночі, жіночі голоси, де бреніла водночас і чистота дівчат, і наївність дітей - неземні голоси, подібні до тих, що їх чують новонароджені і вмираючі. Ці співи долинали з похмурої будівлі, що височіла над садом. Здавалося, гомін демонів, який віддалявся, заступав хор ангелів, що наближався в пітьмі.

Козета і Жан Вальжан упали навколюшки.

Вони не знали, що це таке; не знали, де вони; але обоє - і дорослий, і дитина, і покутник, і невинна істота - почували, що треба схилити коліна.

Дивно, що, не зважаючи на ці голоси, будівля все ж таки здавалась порожньою. То був неначе якийсь надприродний хор у незаселеному будинку.

Поки голоси співали, Жан Вальжан не думав ні про що. Він не бачив уже нічного мороку, а бачив блакитне небо. Йому здавалось, ніби в нього розгортаються крила, які є всередині кожного з нас.

Співи затихли. Може, вони тривали й довго. Жан Вальжан не міг би сказати про це нічого. Години екстазу здаються хвилинами.

Все знову занурилось у мовчання. Не було вже нічого, ні в саду, ні на вулиці. Все, що загрожувало; все, що заспокоювало,- зникло. На гребені стіни вітер колихав кілька сухих травинок, які шаруділи тихо і зловісно.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ.
ПРОДОВЖЕННЯ ЗАГАДКИ

Знявся нічний вітер. Було, значить, години дві. Бідолашна Козета мовчала. Сівши біля Жана Вальжана, дівчинка притулилась до нього, і Жан Вальжан подумав, що вона спить. Він нахилився й глянув на неї. Козета сиділа з широко розплющеними очима і мала замислений вигляд, від якого Жанові Вальжану стало моторошно

Вона все ще тремтіла.

- Ти хочеш спати? - спитав Жан Вальжан.

- Мені холодно,- відповіла Козета.

Через секунду дівчинка спитала й собі:

- А вона ще тут?

- Хто? - не зрозумів Жан Вальжан.

- Мадам Тенардьє.

Жан Вальжан забув уже про спосіб, яким скористався, щоб змусити Козету мовчати.

- А! - сказав він.- Ні, вона пішла. Не бійся тепер нічого.

Дівчинка полегшено зітхнула.

Земля була вогка, сарай - відкритий з усіх боків; вітер свіжішав. Жан Вальжан зняв сюртук і закутав у нього Козету.

- Тепер тобі не так холодно? - спитав він.

- О, так, батьку.

- Ну, то зажди мене хвилиночку. Я зараз повернуся.

Він вийшов з сараю і пройшов попід великим будинком, шукаючи якогось кращого притулку. Він знаходив двері, але вони були зачинені. Всі вікна на першому поверсі були загратовані.

Проминувши внутрішній кут будівлі, він підійшов до склепінчастих вікон і помітив у них якесь світло. Він став навшпиньки й зазирнув в одне з них. Вікна всі виходили в досить велику, вимощену великими плитами залу з арками на стовпах; в ній видно було тільки якесь тьмяне світло та довгі тіні. Світло те давав нічник, який стояв в одному з кутків. Зала була порожня, і ніщо в ній не ворушилось. А втім, придивившись, Жан Вальжан, здалося йому, побачив на підлозі щось схоже на людську постать, вкриту саваном. Лежала вона ниць, притиснувшись обличчям до каменя, із схрещеними руками, нерухома, мов мертва. Біля неї звивалось на підлозі щось подібне до гадюки, і це викликало думку, що в зловісної фігури була на шиї вірьовка.

Напівтемрява зали збільшувала жах у глядача.

Згодом Жан Вальжан часто казав, що за свого життя він бачив багато страшного, але не було нічого жахливішого за цю загадкову постать, що свідчила про якусь невідому таємницю в цьому похмурому місці. Страшно було думати, що вона, може, мертва, і ще страшнішою була думка, що вона, може, жива.

У нього вистачило відваги притиснутися лобом до шибки і придивитись, чи не поворухнеться вона. Але даремно стояв він так досить довгий, здалось йому, час: розпластана на землі постать не зробила жодного руху. Раптом його охопив невимовний жах, і він кинувся навтіки. Він біг до сараю, не насмілюючись озирнутися. Йому здавалось, що, повернувши голову, він побачить, як, вимахуючи руками, широкими кроками іде слідом за ним та постать.

Жан Вальжан, задихаючись, добіг до руїн. Коліна у нього підгинались, з нього котився піт.

Де він був? Хто міг уявити собі щось подібне до цієї могили в самому Парижі? Що то за незвичайний будинок? Будинок, повний нічних таємниць, де ангельські голоси кличуть у темряві душі, а коли ці душі підходять, їм показують це жахливе видіння; де обіцяють відчинити променисті двері раю, а натомість відчиняють страшні двері гробниці. Але то ж був будинок, який мав навіть свій номер по вулиці. То був не сон. Жан Вальжан мусив помацати камені будинку, щоб переконатися, що це дійсність.

Холод, страх, неспокій, переживання останнього вечора викликали в нього справжню пропасницю; в мозку його плутались різні гадки.

Жан Вальжан підійшов до Козети. Вона спала.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ.
ЗАГАДКА УСКЛАДНЮЄТЬСЯ

Поклавши голову на камінь, Козета заснула.

Жан Вальжан сів біля дівчинки й почав дивитись на неї. Це споглядання поволі заспокоїло його, і він знову став володіти своїми думками.

Він ясно бачив тепер сенс свого життя; він розумів, що, поки вона тут, біля нього, він дбатиме тільки про потрібне їй, боятиметься тільки за неї. Він не помічав навіть, що йому дуже холодно, бо ж він зняв сюртук, щоб укрити її.

Проте, в своєму замріянні він певний час чув уже якийсь дивний шум. То неначе дзеленькотіли бубонці. Цей шум долинав з саду. Він був ясний, хоч і слабкий. Це нагадувало своєрідну музику дзвоників на худобі, вигнаній на пашу вночі.

Звуки змусили Жапа Вальжана обернутися.

Придавившися, він побачив, що в саду хтось є.

Щось, подібне до людини, ходило поміж ковпаків бахчі, підіймалось, нахилялось, зупинялося, немов розстеляло щось на землі. Істота ця, здавалось, шкутильгала.

Жан Вальжан задрижав безперервним дрожем нещасливців. Для них усе - вороже та підозріле. Вони не вірять ні дню, бо день допомагає бачити їх, ні ночі, бо вона допомагає ловити їх. Щойно він тремтів тому, що сад був безлюдний, а тепер - тому, що в ньому хтось був.

Від страхів примарних він перейшов до страхів реальних. Він казав собі, що Жавер з його поліцаями, може, ще не пішли; що безсумнівно вони залишили на вулиці караул; що в разі цей невідомий у саду побачить його, він подумає, що це злодій, закричить і викриє його. Жан Вальжан обережно взяв на руки заснулу Козету й поклав її за купою старих побитих меблів у найдальшому кутку сараю. Козета не поворухнулася.

Звідти він почав стежити за людиною. Дивно було те, що дзеленькання бубонця супроводило кожен її рух. Наближалась вона - наближався й дзенькіт; віддалялася - дзенькіт теж віддалявся. Коли вона робила рвучкий жест - той жест викликав справжнє тремоло; зупинялася - припинявся шум. Очевидно, бубонець був привішений до тієї людини. Але тоді що ж воно було таке? Хто такий чоловік, на якого чіпляють дзвоник, неначе на барана чи на вола?

Ставлячи собі ці питання, Жан Вальжан доторкнувся до рук Козети. Вони були холодні, мов лід.

- А, боже мій! - скрикнув він і голосно окликнув:

- Козето!

Дівчинка не розкрила очей.

Він міцно струсонув її.

Вона не прокинулась.

- Чи не померла вона? - подумав він і випростався, тремтячи з голови до ніг.

Бувають моменти, коли жахливі думки опановують нас, як зграя відьом. Коли йдеться про тих, кого ми любимо, наша уява вигадує неймовірні безумства. Жан Вальжан пригадав, що сон на вільному повітрі і в холодну ніч може бути смертельним.

Козета, бліда, нерухома, лежала на землі біля його ніг.

Він прислухався. Дівчинка дихала, але подих той був слабкий і, здавалось йому, мав от-от урватися.

Як її зогріти? Як розбудити? Всі інші думки зникли з його голови. Він, не тямлячись, вибіг з руїн.

Треба було, щоб за чверть години Козета неодмінно лежала в ліжку і перед огнем.

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ.
ЧОЛОВІК З БУБОНЦЕМ

Жан Вальжан пішов до чоловіка, якого побачив у саду. Срібло, що було у нього в жилетній кишені, він узяв у жменю.

Чоловік стояв нахилившись і не помічав його. Зробивши кілька кроків, Жан Вальжан підійшов до нього й крикнув:

- Сто франків!

Чоловік здригнувся й підвів голову.

- Заробите сто франків,- сказав Жан Вальжан,- якщо дасте мені притулок на цю ніч.

Місяць ясно освітлював обличчя Жана Вальжана.

- А, це ви, батьку Мадлен! - вигукнув чоловік.

Почувши це ім’я вночі, у цьому незнайомому місці, вимовлене цією невідомою людиною, Жан Вальжан відкинувся назад.

Він чекав усього, але тільки не цього. Говорив з ним зігнутий кривий старик, одягнений майже по-селянському, на лівій нозі його був шкіряний наколінник з підв’язаним до нього досить великим бубонцем. Обличчя його було в тіні.

Тим часом старик скинув свій ковпак і, весь тремтячи, закричав:

- А, боже ж мій! Як опинились ви тут, батьку Мадлен? Куди ви ввійшли, господи Ісусе? Ви, виходить, упали з неба. Правда, коли ви й можете упасти, то тільки звідти. Але який же у вас вигляд! На вас нема ні галстука, ні капелюха, ні сюртука. Так, бачте, ви могли б і налякати когось, хто вас не знає. Без сюртука! Боже милостивий, невже й святі божеволіють тепер? Як же все таки потрапили ви сюди?

Слова в нього так і сипались. Старий говорив з сільською балакучістю, в якій не було нічого загрозливого. Все він промовив тоном здивовання й добродушної наївності.

- Хто ви і що це за будинок? - спитав Жан Вальжан.

- А, чорт! Оце так здорово! - крикнув старий.- Я той, кого ви примістили в цей будинок, а будинок цей - той, куди ви мене примістили. Як? То ви не впізнаєте мене?

- Ні,- відповів Жан Вальжан.- І як то воно сталось, що ви мене знаєте?

- Ви врятували мені життя,- пояснив чоловік.

Він повернувся, місячний промінь освітлив його профіль, і Жан Вальжан упізнав старого Фошлевана.

- А, так це ви! - сказав Жан Вальжан.- Тепер я впізнаю вас.

- От і добре,- тоном докору мовив старий.

- І що ви тут робите? - вів далі Жан Вальжан.

- Та вкриваю ж мої дині.

І правда, в той момент, коли Жан Вальжан підійшов до нього, в руках у старого Фошлевана був кінець рогожі, яку він стелив на бахчу. Протягом години він постелив уже кілька штук їх. З цією роботою й були зв’язані чудні рухи, що їх спостерігав з сараю Жан Вальжан.

А Фошлеван продовжував:

- Місяць, кажу собі, світить ясно; буде мороз. Чи не вдягти мені сюртука на мої дині? І, чорт візьми! - додав він сміючись, і дивлячись на Жана Вальжана,- слід було б одягти сюртук і вам. Але як же все таки потрапили ви сюди?

Побачивши, що цей старий знає його, хоча й під ім’ям Мад- лена, Жан Вальжан став дуже обережним. Він почав якнайдок- ладніше розпитувати його. Дивна річ - вони неначе помінялися ролями.

- Що це за дзвоник у вас на коліні?

- Оце? - відповів Фошлеван.- Він для того, щоб мене уникали.

- Як? Щоб вас уникали?

Старий Фошлеван підморгнув якось особливо.

- Та в цьому ж будинку самі жінки; багато й молодих дівчат. Зустріч зі мною загрожує їм, нібито, небезпекою. І дзвоник попереджає їх. Коли я підходжу, вони розбігаються.

- А що це за будинок?

- Ото! Та ви й самі гаразд знаєте.

- Ні, не знаю.

- Та ви ж примістили мене сюди за садівника.

- А ви відповідайте так, начебто я не знаю нічого.

- Ну, то це монастир Малого Пікпюса.

Жан Вальжан став пригадувати. Випадковість, тобто провидіння, кинула його саме в цей монастир у кварталі Сент-Антуан, куди два роки тому, з його рекомендації, взяли покаліченого возом старого Фошлевана.

- Монастир Малого Пікпюса,- повторив він немов про себе.

- Авжеж. Але яким бісом спромоглися ви ввійти сюди, батьку Мадлен? - не вгамовувався Фошлеван.- Хоч ви і святий, але ви все таки чоловік, а чоловіки сюди не заходять.

- Ви, проте, тут.

- Тільки ж я.

- І мені треба навіть залишитися тут.

- О, господи! - скрикнув Фошлеван.

Жан Вальжан підійшов до старого й серйозним тоном сказав йому:

- Батьку Фошлеван, я врятував вам життя.

- Про це я згадав перший,- відповів Фошлеван.

- Ну, а сьогодні ви можете зробити для мене те, що колись я зробив для вас.

Фошлеван своїми старими тремтячими руками схопив дужі руки Жана Вальжана і кілька секунд не міг вимовити ні слова.

- О, яке то було б щастя, якби я мав змогу хоч трохи віддячити вам! Щоб я врятував ваше життя! Користайтеся старим, як хочете, пане мер.

Дивна радість преобразила цього старого. Його обличчя немов променіло.

- Що мушу я зробити? - спитав він.

- Зараз поясню. Кімната у вас є?

- У мене окремий барак за руїнами старого монастиря, в такому закутку, де ніхто його не бачить. Там три кімнати.

Барак, справді, стояв так, що Жан Вальжан навіть не помітив його.

- Гаразд,- сказав Жан Вальжан.- Тепер я попрошу у вас дві речі.

- Які, пане мер?

- Поперше, ви нікому не скажете те, що знаєте про мене. А подруге, не намагатиметесь знати більше.

- Як вам буде завгодно. Я знаю, що ви не можете зробити нічого нечесного і що ви завжди були святою людиною. До того ж ви примістили мене сюди. Справа ваша. Я до ваших послуг.

- Добре. Тепер ідіть за мною. Ми візьмемо дитину.

- А! - протяг Фошлеван.- Є ще й дитина?

Він не мовив ні слова більше й пішов за Жаном Вальжаном, як собака за своїм паном.

Менше ніж через півгодини порожевіла від вогню Козета спала в ліжку старого садівника. Жан Вальжан знову був у галстуку і в сюртуку; він знайшов перекинутий через мур капелюх. Поки Жан Вальжан одягав сюртук, Фошлеван зняв наколінник з бубонцем і повісив його на цвяху біля груби. Обоє вони грілися, спершись ліктями на стіл, куди Фошлеван поставив сир, хліб, пляшку вина й дві склянки.

- Ах, батьку Мадлен,- сказав старий, поклавши руку йому на коліно,- ви не відразу впізнали мене. Ви рятуєте людям життя, а потім забуваєте їх. О, це погано. А вони вас пам’ятають. Невдячний ви!

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ.
ДЕ ПОЯСНЮЄТЬСЯ, ЯК ЖАВЕР УПІЙМАВ ОБЛИЗНЯ

Події, зворотний бік, сказати б, яких ми тільки но бачили, відбувались якнайпростішим способом.

Коли Жан Вальжан, арештований Жавером, втік з монтрейльської тюрми, поліція подумала, що він подався до Парижа. Париж - пучина, де все губиться й зникає в цьому світовому центрі, як у середині моря. В жодному лісі не сховається людина так, як у паризькому натовпі. Люди йдуть у Париж, щоб він поглинув їх, бо в цьому поглиненні - їхній порятунок. Поліція теж знає про це й шукає в Парижі те, що загубила в іншому місці. Шукала вона там і колишнього монтрейльського мера. Жавера викликали до Парижа, щоб полегшити розшуки. Жавер і справді дуже допоміг упіймати знову Жана Вальжана. Старання і розум Жавера помітив пан Шабульє - секретар префектури при графі Англесі. Пан Шабульє, який ще й перед тим протегував Жаверові, перевів монтрейльського інспектора до паризької поліції. Там Жавер показав себе корисним багатьма сторонами і з найкращого боку, хоч це слово, може, здасться несподіваним у застосуванні до такої служби.

Про Жана Вальжана він більше й не думав: ці собаки, які завжди полюють, забувають вчорашнього вовка, ганяючись за сьогоднішнім. У грудні 1823 року Жавер проглядав газети. Він ніколи не читав газет, але, бувши монархістом, схотів на цей раз довідатись про подробиці тріумфального вступу до Байонни «принца-генералісимуса».²⁹⁷ Коли він закінчував цікаву для нього статтю, його увагу звернуло на себе ім’я Жана Вальжана внизу сторінки. Газета писала, що каторжник Жан Вальжан умер, і сповіщала про це в такій категоричній формі, що Жавер не мав уже сумніву. Він сказав тільки: «Ото так посадили!» Потім він кинув газету і більше не згадував про це.

Трохи згодом паризька префектура дістала від префектури департаменту Сени та Уази повідомлення про крадіжку дитини в Монфермейлі при незвичайних нібито обставинах. Якийсь невідомий, писали в повідомленні, вкрав дівчинку семи чи восьми років, доручену її матір’ю місцевому корчмареві. Звали малу Козетою і була вона дочкою якоїсь Фантіни, що померла в госпіталі, невідомо коли і де. Прочитавши повідомлення, Жавер замислився.

Ім’я Фантіни було йому добре відоме. Він пам’ятав, як розсмішив його - Жавера! - Жан Вальжан, коли просив звільнити його на три дні, щоб поїхати по дитину цієї тварюки. Він пригадав, що в Парижі Жана Вальжана заарештували в той момент, коли він сідав у Монфермейльський диліжанс. Тоді були навіть деякі підстави думати, що в цей диліжанс він сідає уже вдруге і що напередодні він був десь в околицях цього села, бо в самому Монфермейлі його не бачили. Що ж робив він у тих краях? Цього не могли розгадати. А тепер Жавер розумів. Там жила дочка Фан- тіни. Жан Вальжан їздив по неї. Дитину цю вкрав невідомий. Хто міг він бути? Чи не Жан Вальжан? Але Жан Вальжан помер.

Не кажучи нікому ні слова, Жавер сів у кукушку в тупику Планшет і поїхав до Монфермейля.

Він сподівався з’ясувати там усе, але ще більше заплутався.

Перші дні роздосадовані Тенардьє багато розмовляли про Ко- зету. Зникнення Жайворонка наробило галасу в селі. Поширювалось кілька версій, і нарешті всі зійшлися на тому, що дитину вкрадено. Звідси й поліційне повідомлення. А втім, коли всі трохи заспокоїлися, Тенардьє своїм чудовим інстинктом дуже швидко зрозумів, що завжди небезпечно турбувати пана прокурора. Його скарга на викрадення Козети насамперед притягне увагу бачучого ока правосуддя до його власної особи та до багатьох його темних махінацій. Найбільше не люблять сови, коли до них підносять свічку. А потім, як пояснити одержання ним тисячі п’ятисот франків? Він зараз же змінив фронт, звелів мовчати своїй дружині і дуже здивувався, коли з ним почали розмову про вкрадену дитину. Він не розумів нічого. Він, правда, спершу скаржився, що в них так швидко забрали цю милу дитину; він так її любив, що хотів би затримати її ще на два-три дні, але по дівчинку, цілком природно, приїхав її «дід». Цей дід справив дуже гарне враження. Жавер потрапив до Монфермейля саме тоді, коли панувала така версія. Дід усунув Жана Вальжана.

Жавер, проте, бажаючи дослідити глибше справу, поставив Тенардьє кілька запитань.

- Хто такий був той дід і як він зветься?

Тенардьє простодушно відповів:

- Заможний сільський господар. Я бачив і його паспорт. Звуть його, здається, Гюйом Ламбер.

Ім’я Ламбер - дуже поважане і надійне. Жавер повернувся до Парижа.

- Адже Жан Вальжан помер,- сказав він собі.- А я - дурень.

Він знову почав забувати всю цю історію, коли в березні 1824 року почув про якогось чудного суб’єкта, що жив у кварталі церкви Сен-Медар і звався «жебраком, який подає милостиню». То був нібито один рантьє, прізвища якого ніхто точно не знав. Жив вій з дівчинкою восьми років, яка знала тільки те, що вона приїхала з Монфермейля. Монфермейль! Знову ця назва. Жавер насторожив вуха. Старий жебрак, агент поліції і колишній церковний сторож, якому той суб’єкт подавав милостиню, додав ще кілька подробиць.

- Рантьє той дуже вовкуватий... виходить з дому лише ввечері... ні з ким не розмовляє... тільки іноді з бідними... і ні з ким не зближається... Носить він жахливий старий жовтий сюртук, вартий мільйонів, бо весь він напханий банковими білетами.

Це остаточно збудило цікавість Жавера. Щоб зблизька побачити того фантастичного рантьє і не сполохати його, Жавер позичив у церковного сторожа його лахміття і зайняв те місце, де старий поліцай сидів щовечора, гугнявячи свої молитви та шпигуючи під захистом їх.

«Підозрілий індивідуум» підійшов до переодягненого Жавера й подав йому милостиню. В цей момент Жавер підвів голову, і, гадаючи, що впізнав Жавера, Жан Вальжан здригнувся так само, як здригнувся й Жавер, гадаючи, що впізнав Жана Вальжана.

Правда, він міг помилитися в темряві; про смерть Жана Вальжана оповіщено офіціально. У Жавера були ще серйозні сумніви. А сумніваючись, Жавер, людина сумлінна, ніколи не хапав нікого за комір.

Він простежив за Жаном Вальжаном до хатини Горбо і розпитав стару, що було неважко. Стара ствердила факт існування сюртука, підбитого мільйонами, і розповіла про випадок з тисячофранковим білетом. Вона сама бачила. Сама доторкалась до нього. Жавер найняв кімнату і того ж таки вечора переїхав. Він підходив підслухати до дверей таємничого пожильця, сподіваючись почути його голос, але Жан Вальжан помітив крізь замкову щілину світло свічки й обманув надії шпигуна, не сказавши ні слова.

На другий день Жан Вальжан покинув своє помешкання. Але він упустив п’ятифранкову монету, і це привернуло увагу старої, яка, почувши брязкіт грошей, вирішила, що квартирант збирається переїздити, і поспішила попередити Жавера. Коли ввечері Жан Вальжан вийшов з дому, Жавер з двома агентами чекав на нього за деревами бульвару.

Жавер попросив у префектурі допомоги, але не назвав імени суб’єкта, якого надіявся схопити. То був його секрет, і він беріг його з трьох причин. Поперше, найменша необережність могла викликати в Жана Вальжана підозру. Потім, упіймати старого каторжника, який утік з тюрми і про якого думають, що він мертвий; упіймати людину, що її правосуддя вважає одним з найнебезпечніших злочинців, було б колосальним успіхом; старі паризькі поліцаї не віддали б його новакові, як Жавер, а Жавер боявся, щоб у нього не перехопили його галерника. Нарешті, Жавер був артист у своїй професії і любив несподіванки. Він ненавидів успіхи, знецінювані попередніми розмовами про них. Він волів обробляти свої шедеври в пітьмі, а потім раптом знімати з них покривало.

Жавер ішов за Жаном Вальжаном від дерева до дерева, від рогу вулиці до рогу вулиці і ні на мить не спускав його з ока. Навіть тоді, коли Жан Вальжан вважав себе в цілковитій безпеці, Жавер стежив за ним.

Чому Жавер не заарештував Жана Вальжана? Тому, що він усе ще мав сумнів.

Треба пригадати, що в той час поліція почувала себе не зовсім добре: вільна преса перешкоджала їй. Кілька самочинних арештів, викритих газетами, стали відомі в палатах і зробили префектуру полохливою. Замах на волю особистості був серйозною провиною. Агенти боялись помилитися; префект ставився до них строго: єдина помилка означала звільнення з посади. Яке враження справила б у Парижі коротенька замітка, передрукована в двадцятьох газетах:

«Вчора один старенький дідусь, статечний рантьє, який гуляв з своєю восьмирічною внучкою, був заарештований і ув’язнений, як каторжник, що втік з тюрми».

Повторюємо, що Жавер був людина сумлінна. Власна його совість додавала свої поради до порад префекта. Він і справді сумнівався.

Жан Вальжан ішов, повернувшись спиною до нього.

Горе, неспокій, тривога, втома; це нове нещастя, що змусило його тікати вночі, шукаючи в Парижі притулку для себе з Козе- тою; потреба уповільнювати свої кроки відповідно до кроків дитини,- все це мимоволі міняло його ходу й надавало йому такого старечого вигляду, що навіть поліція в особі Жавера могла помилитись; і таки помилилася. Неможливість підійти до Жана Валь- жана ближче, його костюм старого вчителя-емігранта, заява Те- нардьє, що робила з нього діда дівчинки, нарешті певність в його смерті на каторзі - збільшували сумніви Жавера.

Був момент, коли він хотів зажадати в нього документи. Але коли цей чоловік - не Жан Вальжан, не чесний мирний рантьє, тоді він, імовірно, якийсь молодець, глибоко заплутаний в усі паризькі злочинства, ватажок якоїнебудь небезпечної зграї. Він просить милостині, щоб прикрити інші свої таланти. Давно вже знайомі хитрощі! У нього, безсумнівно, є секретні агенти, співучасники, різні квартири, і в одній з них він хоче сховатися. Обходи, які він робив, нібито свідчили, що це не мирна людина. Поспішити заарештувати його - значило «вбити курку, яка несе золоті яйця». Чому не заждати? Жавер був певний, що він не втече від нього.

Отож, Жавер ішов досить збентежений, ставлячи собі силу запитань з приводу цього загадкового суб’єкта.

І тільки згодом, на вулиці Полонсо, при ясному світлі, що падало з якогось ресторанчика, Жавер непомильно впізнав Жана Вальжана.

В цьому світі найбільш тріпочуть дві істоти: мати, коли вона знаходить свою загублену дитину, і тигр, коли він знаходить загублену здобич. Так само затріпотів Жавер.

Тільки остаточно впізнавши Жана Вальжана, цього страшного каторжника, Жавер помітив, що їх усього лише троє, і зайшов попросити підмоги в комісара поліції на вулиці Понтуаз. Перше ніж взятись за сук терника, треба вдягти рукавички.

Через цю затримку й зупинку на перехресті, де він радився з своїми помічниками, Жавер загубив сліди. А втім, він швидко догадався, що Жан Вальжан схоче відділити себе від своїх переслідувачів рікою. Він схилив голову й замислився, мов та гонча, що обнюхує дорогу. Завдяки своєму вірному інстинктові Жавер пішов до Аустерліцького мосту. Одна фраза митника показала йому, що він правий.

- Чи не бачили ви чоловіка з маленькою дівчинкою?

- Я взяв з нього два су,- відповів митник.

Підходячи до мосту, Жавер устиг побачити, як Жан Вальжан з Козетою переходили освітлену місяцем площу на тому березі. Він бачив, як Жан Вальжан пішов вулицею Шмен-Вер-Сент-Антуан, згадав про тупик Жанро, що міг стати пасткою, і про єдиний вихід з вулиці Друа-Мюр на провулок Пікпюс. Він «забезпечив собі перед», як кажуть мисливці, і послав одного з своїх помічників стерегти той вихід. Віч зупинив патруль, що повертався на свій пост в Арсеналі, і попросив супроводити його. В такій грі солдати - це козирі. До того ж існує правило, згідно з яким, щоб вбити вепря, потрібні вмілість мисливця і міць собак. Вживши цих заходів, знаючи, що Жан Вальжан впіймався між тупиком Жанро з правого боку, агентом - з лівого і ним самим ззаду, Жавер понюхав тютюну.

Після того Жавер розпочав гру. Він почував пекельну радість: він дозволив Жалові Вальжану йти вперед, знаючи, що тримає його в своїх руках, і бажав якомога відстрочити момент його арешту. Він був щасливий, бачачи його на волі й почуваючи впійманим. Він дивився на нього поглядом павука, який дозволяє мусі літати, або кішки, яка дозволяє миші бігати. Пазурі знають потворну радість: трепет впійманої тварини. Яка то насолода стискувати її.

Жавер радів. Сіть, напнута ним, була міцна. Він був певний успіху. Залишалось тільки стулити кулак.

З таким ескортом, як у нього, опір був неможливий, хоч який енергійний, дужий та одчайдушний той Жан Вальжан.

Жавер посувався вперед повільно, оглядаючи дорогою всі закутки на вулиці, немов то були кишені злодія.

Дійшовши до центра павутиння, мухи вій не знайшов.

Легко уявити собі його розпач.

Він розпитав агента на розі вулиць Друа-Мюр і Пікпюс. Але той не бачив нікого.

Трапляється іноді, що втікає олень, якого зовсім уже наздогнали собаки, і тоді й найстаріші мисливці не знають, що сказати. Дювів’є, Ліньєвіль і Депре не знають, що відповісти. Артонж,²⁹⁸ зазнавши такої невдачі, вигукнув: «Це не олень, а чарівник якийсь!»

Жавер і собі охоче видав би цей крик.

В його розчаруванні розпач один момент мішався з розлюченістю.

Безперечно, Наполеон робив помилки у війні з Росією, Алек- сандр - в індійській війні, Цезар - в африканській, Кір - у скіфській. Помилився й Жавер в цій кампанії проти Жана Вальжана. Може, він занадто довго вагався перед тим, як упізнав колишнього галерника. З нього досить було б і першого погляду. Він помилився, не затримавши його відразу в хатині. Він помилився, не заарештувавши його, коли впізнав остаточно на вулиці Понтуаз. Він помилився, радячись з своїми агентами на освітленому місяцем перехресті Ролен. Порада, звичайно, корисна річ, і вигідно буває розпитати псів, що заслуговують на довір’я, але мисливець мусить бути особливо обережним, коли полює на таку небезпечну дичину, як вовк чи каторжник. Жавер занадто клопотався про те, щоб скерувати своїх псів на вірну дорогу, і сполошив звіря, який, почувши запах свори, втік. Але найбільше помилився Жавер тоді, коли, знову натрапивши на його слід, почав по-дитячому грати в страшну гру, намагаючись тримати на тоненькій ниточці таку людину, як Жан Вальжан. Він уважав себе за міцнішого, ніж був у дійсності, і думав, що може гратися в кота й мишку з левом. Разом з тим він уважав себе за занадто слабкого, коли визнав за потрібне взяти підмогу. Фатальна обачність, утрата дорогоцінного часу. Жавер допустився всіх цих помилок, хоч і був одним з найдосвідченіших і найсправніших шпигунів. Він був, у цілковитому розумінні цього слова, тим, що мистецтво полювання називає «розумним псом». Та хіба ж є щонебудь бездоганне?

Помиляються і великі стратеги.

Великі дурниці часто подібні до грубих канатів, зроблених з сили волокон. Розсмикайте по волоконцях канат, візьміть кожен окремий дрібний вирішний мотив,- ви розірвете їх одне по одному і скажете: оце й усе! А сплетіть і з’єднайте їх докупи - і вийде страшна сила; це - Атілла, що вагається між Марціаном на сході та Валентініаном на заході; це - Ганнібал, що бариться в Капуї, це - Дантон, що засипає в Арсіс-сюр-Об.

В усякому разі, навіть у той момент, коли Жавер побачив, що Жан Вальжан вислизає з його рук, він не розгубився. Певний, що той не може бути дуже далеко, він поставив дозори, організував пастки та засади і цілу ніч обшукував квартал. Перше, на що звернув увагу Жавер, була розрізана вірьовка ліхтаря.

Надзвичайно цінна вказівка. Але вона збила його з вірної путі, змусивши зосередити розшуки в тупику Жанро. В цей тупик виходять досить низькі стіни садів, огорожі яких з протилежного боку межують з безкраїми необробленими просторами. Жан Вальжан, очевидно, повинен був тікати в цьому напрямку. І, безперечно, якби він зайшов туди трохи глибше, що було можливо, його впіймали б. Жавер оглянув усе це місце так, немов шукав голку.

На світанку, залишивши двох кмітливих людей, сам він подався до префектури, присоромлений, як всякий шпигун, обдурений злодієм.

КНИГА ШОСТА.
МАЛИЙ ПІКПЮС

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ПРОВУЛОК ПІКПЮС, № 62

П’ятдесят років тому не було воріт звичайніших за ворота будинку № 62 в провулку Пікпюс. Крізь ці ворота, майже завжди привабливо прочинені, виднілися дві речі, які не мали в собі нічого похмурого: двір, огороджений обвитими виноградом стінами, і фізіономія воротаря, в якого немає діла. Коло задньої стіни росли гіллясті дерева. Коли сонячний промінь звеселяв двір, коли склянка вина звеселяла воротаря, важко було пройти повз будинок № 62, не унісши з собою радісного враження від нього. А насправді, це місце було похмуре.

Поріг усміхався; будинок молився і плакав.

Якби вам вдалося проминути воротаря (що було зовсім не легко і майже для всіх - неможливо, бо тут теж доводилось знати свій «Сезам, відчинись»;²⁹⁹ якби вдалося проминути воротаря, то, взявши праворуч, ви вступили б у маленький вестибюль, куди виходили стиснуті між двома мурами сходи, такі вузькі, що йти ними могла враз одна тільки людина; якби вас не злякав ясножовтий з шоколадним низом колір цих сходів, якби ви наважилися піднятися ними, то, пройшовши першу та другу площадку, опинились б у коридорі другого поверху, де вас з спокійною впертістю переслідували б жовта фарба і шоколадний плінтус. Сходи і коридор освітлювались двома прекрасними вікнами. Потім коридор робив поворот і ставав темним. Повернувши і зробивши ще кілька кроків, ви підійшли б до дверей, таємничих тим більше, що вони не були зачинені. Штовхнувши їх, ви потрапляли до кімнатки в шість квадратних футів завбільшки, вистелену плитами, помиту, чисту, холодну, обклеєну нанковими шпалерами з зеленими квіточками, по п’ятнадцять су кусок. Бліде, матове світло проходило крізь вікно з маленькими шибками; воно було ліворуч і займало всю ширину кімнати. Подивившись, ви нікого б не побачили; прислухаючись - не почули б ні кроків, ні голосу людини. Стіни були голі; кімната була не вмебльована - жодного стільця.

Придивившись пильніше, ви на стіні проти дверей побачили б чотирикутний проріз з квадратний фут завбільшки, з залізними гратами, чорними, вузлуватими, міцними, які, перехрещуючись, утворювали квадрати, я сказав би навіть - вічка, дюйма півтора по діагоналі. Маленькі зелені квіточки нанкових шпалерів спокійно й у порядку доходили до цих залізних грат, не лякаючись і не тікаючи від згубного дотику до них. Коли б якась напрочуд худорлява жива істота і зробила спробу ввійти крізь цей проріз або вийти з нього, то їй перешкодили б грати. Вони не пропускали тіла, але пропускали очі, тобто дух. І про це, здається, подумали, бо за гратами вмурували в стіну бляшану пластинку з мікроскопічними, мов у шумівці, дірочками. Під цією пластинкою, у стіні, був проріз, зовсім такий, як у поштової скриньки. Праворуч висів шнурок сонетки.

Коли смикнути за цей шнурок, дзвонив дзвоник, і ви, зовсім близько від себе, чули голос, що викликало у вас трепет.

- Хто там? - питав голос.

То був голос жінки, голос ніжний, такий ніжний, що здавався страшенно сумним.

Тут теж треба було знати магічне слово. Якщо ви його не знали, голос замовкав, і стіна ставала така німа, неначе по той бік її була налякана пітьма могили.

Якщо слово ви знали, голос казав:

- Увійдіть праворуч.

Тоді праворуч від себе, проти вікна, ви помічали скляні двері, пофарбовані в сіре. Ви підіймали клямку, переступали поріг і відчували абсолютно те, що відчуваєш, увійшовши в ложу бенуару, коли решітка в ній ще не опущена, а люстра в залі не засвічена. І справді, ви були нібито в театральній ложі, ледве освітлюваній крізь скляні двері, вузькій, умебльованій двома стільцями й старою рогожкою,- справжній ложі із столиком чорного дерева біля бар’єра. Ложа мала решітку, але не з позолоченого дерева, як в опері: то було жахливе безладне плетиво залізних брусків, вмурованих у стіну й закріплених там величезними латками, схожими на стулені кулаки.

Через кілька хвилин, коли зір звикав до цієї сутіні льоху, він намагався просмикнутись крізь грати, але сягав не більше як на шість дюймів. Там він зустрічав перегородку з чорних віконниць, закритих і зміцнених дерев’яними перекладинами, пофарбованими в жовте. Ці віконниці були не суцільні, а поділялись на довгі, вузькі планки і маскували всю ширину грат. Вони завжди бували зачинені.

Ще через кілька секунд ви чули голос зза цих віконниць, який казав вам:

- Я тут. Чого вам від мене треба?

То був коханий голос, часто - обожуваний. Не бачили ви нікого. Ледве чули шум дихання. Здавалось, що викликаний вами дух розмовляє з вами з глибини могили.

За певних умов (що траплялося дуже рідко) перед вами відходила одна з планок, і дух ставав привидом. За гратами, за віконницями, ви бачили голову або, вірніше, тільки рот та підборіддя; решту закривало чорне покривало. Ви бачили чорний нагрудник і невиразну фігуру під чорним саваном. Голова розмовляла з вами, але ніколи не дивилась на вас і ніколи не всміхалася.

Світло падало ззаду вас, і тому вона здавалася вам білою, а ви їй чорним. Це світло було символом.

А втім, ви жадібно намагаєтесь прозирнути в отвір, закритий для поглядів усіх. Ця фігура в траурі здається вам страшенно розпливчастою. Очі вдивляються в розпливчастість і намагаються вгадати - що є коло того привида. Дуже скоро ви переконуєтесь, що не видно нічого. Бачиш лише темряву, порожнечу, пітьму, зимовий туман, змішаний з могильними випарами, якусь страшну тишу, мовчанку, де не чуєш нічого, навіть зітхання; морок, де не бачиш нічого, навіть привидів.

Те, що ви бачили, це - середина монастиря.

Це - середина суворої похмурої оселі, яку звали монастирем бернардинок «Постійного поклоніння». Ложа, де ви були,- приймальня. Голос, який говорив з вами,- голос воротарки, яка завжди сидить по той бік стіни, біля квадратного прорізу, захищена, немов подвійним забралом, залізними гратами і бляшаною пластинкою з тисячею дірочок.

Темрява в ложі пояснюється тим, що в приймальні є одне тільки вікно із зовнішнього світу і жодного - з монастиря. Мирські очі не повинні бачити нічого в цьому святому місці.

Але було щось і поза тим мороком, було якесь світло; було життя і в цій смерті. Хоч цей монастир має найтовщі від усіх мури, ми, проте, спробуємо проникнути туди, провести з собою читача і, не забуваючи про міру, розповісти про таке, чого інші оповідачі ніколи не бачили, а значить, і не розповідали.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ПОСЛУХ МАРТІНА ВЕРГА

Цей монастир, який задовго до 1824 року містився на провулку Пікпюс, був братством бернардинок статуту Мартіна Верга.

Отож, бернардинки ці підлягали не абатству Клерво, як бернардинці, а абатству Сіто, як бенедиктинці. Іншими словами, вони були підданками не святого Бернара, а святого Бенедикта.

Хто хоч трохи копався в фоліантах, той знає, що Мартін Верга в 1425 році заснував конгрегацію бернардинок-бенедиктинок; головна управа цього ордену була в Саламанці, а філія - в Алкала́.

Паростки цієї конгрегації поширились по всіх католицьких країнах Европи.

В такому прищепленні одного ордену до іншого нема для латинської церкви³⁰⁰ нічого незвичайного. З самим лише орденом св. Бенедикта, про який тут іде мова, зв’язані, не рахуючи статуту Мартіна Верга, чотири конгрегації: дві в Італії, Мовте Касіні та св. Юстіни Падуанської, дві у Франції, Клюні та Сен-Мор, і дев’ять орденів: Валомброса, Граммон, целестинці, камальдульці, картезіанці, смиренники, оліватерці, сільвестріанці і, нарешті, цистеріанці. Цистеріанці, будучи стовбуром для інших орденів, є тільки паросток бенедиктинців. Цистеріанство йде від святого Робера, абата Молемського в Лангрській єпархії, і перший монастир їх - у Сіто - заснований в 1098 році. Диявол же (він був уже старий; чи не став він відлюдником?³⁰¹) оселився в пустині Субіако і в 529 році був вигнаний з колишнього храма Аполлона святим Бенедіктом, що мав тоді сімнадцять років.³⁰²

Після статуту ордену кармеліток, які ходять босі, носять на шиї вербу і ніколи не сідають, найсуворіший статут - у бернардинок-бенедиктинок Мартіна Верга. Вони вдягаються в чорне і носять нагрудник, що за спеціальним приписом св. Бенедикта доходить до підборіддя. Плаття з саржі, шерстяне покривало, нагрудник до підборіддя з квадратним вирізом посередині, пов’язка на голові до самих очей - ось їхній одяг. Все в ньому чорне, крім білої пов’язки. Послушниці вдягаються так само, тільки в них - все біле. У пострижених черниць - ще чотки при боці.

Бернардинки-бенедиктинки здійснюють «постійне поклоніння», як і бенедиктинки, звані сестрами святого причастя. Ці бенедиктинки на початку цього сторіччя мали в Парижі два монастирі: один у Тамплі, другий - на вулиці Нев-Сент-Женев’єв. В усьому іншому бернардинки-бенедиктинки з Малого Пікпюса, про яких ми говоримо, грунтовно відрізнялися від сестер святого причастя, що жили в монастирях у Тамплі й на вулиці Нев-Сент-Женев’єв. Багато відмінного було в статуті, багато відмінного і в одягу. Бернардинки-бенедиктинки з Малого Пікпюса мали чорний нагрудник, а бенедиктинки святого причастя з вулиці Нев-Сент-Женев’єв - білий і крім того носили на грудях зображення святих дарів з позолоченого срібла або міді, щось із три дюйми заввишки. Черниці ж з Малого Пікпюса цього зображення не носили. Спільне в обох орденах - в монастирі на Малому Пікпюсі і в Тамплі - тільки постійне поклоніння; усім іншим вони цілком відмінні. Схожість між сестрами святого причастя і бернардинками Мартіна Верга полягає лише в цьому. Така сама схожість щодо вивчання та прославляння всіх таїн, зв’язаних з дитинством, життям і смертю Ісуса Христа, існувала й між двома орденами - зовсім, проте, різними, а іноді й ворожими один одному - ораторією італійською, заснованого у Флоренції Фїліппом Нерійським, і ораторією французькою, заснованою у Парижі П’єром де Берюль. Паризька ораторія претендувала на зверхність, бо Філіпп Нерійський був тільки святим, а Берюль був кардиналом.

Повернімось до суворого іспанського статуту Мартіна Верга.

Бернардинки-бенедиктинки цього статуту цілий рік їдять дуже мало й погано, майже нічого не їдять у піст і в інші спеціально для них указані дні, встають уночі, щоб читати молитви та співати утреню, в усяку пору року сплять на соломі, під саржевим укривалом, ніколи не миються, ніколи не засвічують огню, по п’ятницях піддають себе бичуванню, додержують правила мовчання, розмовляють між собою тільки під час рекреацій, дуже коротких, і шість місяців носять волосяницю: від 14 вересня до великодня. Ці шість місяців - уже полегшення, бо статут приписує носити волосяницю цілий рік, але вона, нестерпна в літню спеку, викликає пропасницю й нервові спазми. Та навіть і при такому полегшенні, коли черниці 14 вересня вдягають волосяницю, їх завжди трусить пропасниця перші три-чотири дні. Покора, бідність, тілесна невинність, постійне перебування в монастирі - ось їхні обітниці, дуже отягчені ще статутом.

Настоятельку на три роки обирають матері, які звуться «ма- терями-гласними», бо вони мають голос у капітулі.³⁰³ Настоятелька може бути переобрана тільки два рази.

Сестри ніколи не бачать священика, що править у них службу: він захований за саржевою завісою. Під час проповіді, коли він буває в церкві, черниці опускають на обличчя покривала. Вони мусять завжди говорити тихо, ходять опустивши очі й схиливши голову. В монастир може увійти єдиний чоловік - єпархіальний архієпіскоп.

Є там, правда, ще один чоловік - садівник. Але то - завжди старий. Щоб він бував у саду тільки сам і щоб сестри уникали його, до коліна йому прив’язують дзвоник.

Їхня покірливість настоятельці - абсолютна і пасивна. Це - католицька підлеглість в усій силі самозречення. Вони слухаються її, як голоса Христа - ut voci Christi; кожного жесту, першого ж знаку - ad nutum, ad primum signum; зараз же з радістю, неухильно, з якоюсь сліпою покорою - prompte, hilariter, perseveranter et caeca quidam obedientia; як терпуг в руках робітника - quasi limam in manibus fabris; не мають права ні читати, ні писати без особливого дозволу настоятельки - legere vel scribere non addiscerit sine expresa superioris licentia.³⁰⁴

Кожна з них, по черзі, відбуває, як вони це називають, «покутування». Покутування - це молитва про прощення всіх гріхів, всіх помилок, всіх непорядків, всіх насильств, всіх несправедливостей, всіх злочинств на землі. Дванадцять годин підряд, від четвертої вечора до четвертої ранку, або навпаки,- сестра, яка виконує покутування, згорнувши на грудях руки і з вірьовкою на шиї, стоїть навколюшки перед св. дарами. Коли втома стає нестерпною, вона з схрещеними руками простягається ниць. Оце й усе полегшення. В цьому є справжня величність.

Робиться це перед стовпом, на якому горить свічка, і тому кажуть: «відбувати покутування», або «стояти коло стовпа». Чер- чиці віддають перевагу останньому виразові, бо в ньому є ідея муки та приниження.

Коли відбувають покутування, то ним захоплюється вся душа. Сестра коло стовпа не обернулася б, якби позад неї вдарила блискавка.

Крім того перед святими дарами завжди стоїть навколюшках друга черниця. Таке стояння триває одну годину. Вони зміняються, немов солдати на караулі. Це і є «постійне поклоніння».

Настоятельки і матері майже завжди носять імена, що нагадують не святих або мучеників, а різні моменти з життя Ісуса Христа, як, наприклад, мати Народження Христове, мати Зачаття, мати Введення, мати Страсті. Але імена святих не заборонені.

Коли дивишся на черницю, то бачиш тільки її рот з жовтими зубами. Ніколи в монастир не приносили жодної зубної щітки. Чистити собі зуби - значить, стояти на верху сходів, унизу яких - загибель душі.

Вони не кажуть ні «моя», ні «мій». Вони не мають і не повинні мати нічого власного. Про все вони говорять «наше»: наше покривало, наші чотки. Якби йшлося про сорочку, вони сказали б «наша сорочка». Іноді вони прив’язуються до якоїсь дрібної речі - реліквії або образка - і як тільки помітять це, повинні її віддати. Вони пам’ятають слова св. Терези, якій одна дама, вступаючи до її ордену, сказала:

- Дозвольте, мати моя, послати по мою біблію, я дуже прив’язана до неї.

- А, то ви прив’язані до чогось! В такому разі не вступайте до нас.

Всім заборонено зачинятися, мати «свій куточок», «свою кімнату». Вони живуть у незачинених келіях. Зустрічаючись, одна каже:

- Нехай благословенні й препрославлені будуть святі дари.

А друга відповідає:

- На віки вічні.

Така сама церемонія, коли черниця стукає в двері. Не встигне вона доторкнутися до дверей, як по той бік їх уже чути ніжний голос, що каже: «На віки вічні». Як і всі обряди, стає машинальним, через звичку, і цей. Буває, черниця скаже «На вікі вічні» раніше, ніж друга встигне вимовити - правда, досить довгу фразу - «Нехай благословенні й препрославлені будуть святі дари». У черниць ордену Візитації та, яка входить, каже: «Ave Maria», а та, до якої входять, відповідає: «Gratiae plena». Це їхнє привітання, справді повне грації.³⁰⁵

Щогодини на дзвіниці монастирської церкви чути три додаткові удари. Тоді настоятелька, матері-гласні, пострижені, послушниці, постулантки³⁰⁶ - всі уривають те, що вони в цей момент казали, робили або думали і одноголосно (коли це, припустимо, п’ята година) кажуть: «Нехай благословенні й препрославлені будуть святі дари о п’ятій годині і всякої години». Коли вісім годин, то «о восьмій годині і всякої години» тощо, залежно від години.

Цей звичай, мета якого - уривати думку й завжди скеровувати її до бога, існує в багатьох братствах; міняється тільки формула. В братстві «Немовлятка Ісуса», наприклад, кажуть: «Нехай любов до Ісуса запалює моє серце цієї і усякої іншої години».

Бернардинки-бенедиктинки Мартіна Верга, п’ятдесят уже років замкнені в монастирі на малому Пікпюсі, співають урочисті молитви і завжди на весь голос, аж поки триває відправа. Скрізь, де в требнику стоїть зірочка, вони зупиняються і тихо кажуть: «Ісус, Марія, Іосіф». На панахидах вони співають таким низьким голосом, як тільки можуть жінки. Це справляє трагічне й разюче враження.

Черниці монастиря на Малому Пікпюсі влаштували склеп під головним вівтарем їхнього братства, але уряд, кажуть вони, заборонив ставити туди труни. Отож, умерши, вони покидали монастир. Це засмучувало їх і лякало, бо було порушенням статуту.

Щоб хоч трохи втішити їх, їм дозволили ховати своїх сестер в певну годину і в спеціальному кутку старовинного кладовища Вожірар.

По четвергах у них правлять велику відправу, вечірню і всі служби, як у неділю. Вони не пропускають навіть найдрібніших свят, невідомих мирянам, що таку силу їх встановила колись церква у Франції і встановлює й досі в Іспанії та в Італії. Стояння їхні в храмі - нескінченні. Ми не можемо дати кращого уявлення про кількість та тривалість їхніх молитов, як навівши тут наівні слова однієї черниці: «Молитви постуланток - жахливі, молитви послушниць - ще гірші, а молитви пострижених - ще гірші».

Раз на тиждень відбуваються збори капітулу; головує настоятелька, присутні бувають матері-гласні. Кожна з сестер, по черзі, стає навколюшки на камінь і сповідається вголос, перед усіма, в усіх гріхах та помилках, яких допустилася за останній тиждень.

Матері-гласні радяться після кожної сповіді і накладають епітемію.

Крім сповіді вголос, коли сповідаються у більш-менш серйозних гріхах, у них для гріхів простимих є так звані «каяття». Каятись - це значить під час відправи простягатися ниць перед настоятелькою і лежати так, поки та коротеньким ударом об своє дерев’яне сидіння не дасть їй дозволу встати. Каятись доводиться за дрібницю: розбиту склянку, розірване покривало, запізнення на кілька секунд на відправу, фальшиву ноту в церкві тощо. Цього досить. Каяття - цілком добровільне. Відбуває його кожен, хто вважає себе за винного.

Святами і в неділю чотири матері-півчі співають перед великим налоєм з чотирма пюпітрами. Виконуючи якось псалом, що починався з слова «Ecce», одна мати вимовила натомість уголос назви трьох нот ut, si, sol.³⁰⁷ За таку неуважність її було покарано каяттям упродовж цілої відправи. Гріх півчої став колосальним через те, що члени капітулу засміялися.

Коли черницю, хоча б і настоятельку, викликають до приймальні, вона опускає покривало так, що видно тільки рот.

Мати зносини з сторонніми має право тільки настоятелька. Інші можуть бачити лише найближчих родичів, та й те дуже рідко.

Якщо хтось приходить побачитися з черницею, яку він колись знав або любив у мирі, тоді відбуваються довгі переговори. Коли це - жінка, то дозвіл іноді дається; черниця виходить, і з нею розмовляють крізь віконницю, відчиняють яку тільки для сестри чи матері. Чоловікам, ясна річ, завжди відмовляють у побаченні.

Ось такий статут св. Бенедикта, отягчений Мартіном Верга.

Ці черниці - зовсім не веселі, не рожеві і не свіжі, як часто бувають жінки інших орденів. Вони бліді й серйозні. За час між 1825 і 1830 роками троє з них збожеволіли.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
СТРОГОСТІ

Два роки, часто - чотири, бувають постуланткою; чотири роки - послушницею. Рідко трапляється, щоб остаточну обітницю давали перед двадцять трьома, двадцять чотирма роками. Бернардинки-бенедиктинки Мартіна Верга не приймають до свого ордену вдів.

По своїх келіях вони багатьма невідомими способами катують свою плоть і не мають права нікому говорити про це.

У день постриження послушницю вдягають у найкращий її одяг, прикрашають їй голову білими трояндами, намащують і завивають її волосся. Тоді вона падає ниць, над нею розтягують велике чорне покривало й співають похоронні пісні. Потім черниці стають у два ряди, один ряд, проходячи повз неї, жалібним тоном каже: «Наша сестра вмерла», а другий голосно відповідає: «Але жива в Ісусі Христі».

В той час, коли відбувалась ця історія, при монастирі був пансіон. Пансіон для благородних молодих дівчат, серед яких треба відзначити панн де Сент-Олер та де Белісен і одну англійку з блискучим католицьким ім’ям Тальбот. Ці дівчата виховувалися черницями серед чотирьох стін, і їм прищеплювалась огида до світу. Одна з них признавалася якось нам: «Коли я бачила брук на вулиці, я здригалася з голови до ніг». Вдягали їх в голубе, і на грудях вони носили зображення святого духа з позолоченого срібла чи міді. У дні великих свят, зокрема в день св. Марти, їм,- це була найвища ласка та щастя,- дозволялось одягатися по-чернечому і цілий день правити обряди та службу св. Бенедикта. Спершу черниці давали їм свій чорний одяг, але це здалося профанацією й було заборонено настоятелькою: одягатися по-чернечому дозволялось тільки послушницям. Цікаво, що вистави ці, які в монастирі терпіли й до яких заохочували з потайного духу прозелетизму і з метою привчити дітей до чернечого одягу, були для пансіонерок справжньою радістю. Це просто розважало їх. То ж було нове і мало інший вигляд. Щирі доводи дитинства неспроможні, проте, змусити нас - мирян зрозуміти щастя від того, що тримаєш у руці кропило або цілими годинами стоїш та співаєш учотирьох перед налоєм!

Пансіонерки, за винятком різних строгостей, виконували всі монастирські обряди. Деякі молоді жінки, вийшовши вже з монастиря і після кількох років одруження, не могли все ж таки позбутися звички поквапливо відповідати «на віки вічні!» на кожен стукіт у двері. Як і черниці, пансіонерки бачили своїх родичів тільки в приймальні. Навіть матерям не дозволялось цілувати їх. Ось до чого доходили тут строгості: до однієї дівчинки прийшла якось її мати з трирічною молодшою дочкою. Пансіонерка плакала - так хотілося їй поцілувати сестричку. Неможливо. Вона просила дозволити гості просунути крізь грати ручку, щоб вона могла її поцілувати. Але й у цьому їй відмовили майже з скандалом.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
ВЕСЕЛОЩІ

І все ж таки пансіонерки вносили багато радості в монастир.

У певні години в монастирі іскрила молодість. Дзвонили на перерву. Повертались на завісах двері. «А, ось і діти!», казали птахи. Повінь молоді заливала сад, перерізаний хрестом, мов саван. По цій пітьмі розсипались променисті личка, білі лоби, кмітливі, повні веселого світла, очі. Після псалмів, різного церковного дзвоніння, відправ - раптом лунали голоси цих маленьких дівчат, ніжніші за бреніння бджіл. Вулик радості відчинявся, і кожна дівчинка приносила свій мед. Вони гралися, кликали одна одну, сходилися в групи, бігали, щебетали. Покривала здаля стежили за сміхом, сутінь підстерігала промені. Та що з того? Вони сяяли й сміялися. Чотири мури мали свої хвилини щастя. Немов освітлені відблиском цієї радості, були вони свідками їхньої веселої метушні. Неначе дощ троянд пронизував цей морок. Дівчата пустували в присутності черниць. Погляд безгрішності не бентежить невинності. Завдяки цим дітям між стількох суворих годин бувала й година веселощів. Молодші стрибали, старші танцювали. В цьому монастирі в іграх було щось небесне. Не було нічого чарівнішого і величнішого за ці ледве розвинені душі. Гомер прийшов би сюди разом з Перро посміятися, бо в цьому похмурому саду було стільки юності, здоров’я, шуму, криків, радості та щастя, що розгладилися б зморшки в усіх бабусь - і з епопеї, і з казки, і з тронів, і з хатин, починаючи від Гекуби і аж до нашої рідної бабусі.

Тут, може більше ніж будьде, можна було почути ті дитячі слова, в яких стільки принадності і які викликають у нас такий мрійний сміх. Саме між цими чотирма сумними мурами одна п’ятирічна дівчинка скрикнула якось:

- Матінко! Одна велика тільки но сказала мені, що мені лишається жити тут ще тільки дев’ять років і десять місяців. Яке щастя!

Тут же відбувався й такий незабутній діалог:

Мати-гласна. Чого ти плачеш, дитинко?

Дівчинка (шести років), схлипуючи. Я сказала Алісі, що знаю урок з історії Франції, а вона каже, що я не знаю, а я знаю.

Аліса (велика, дев’яти років). Ні, вона не знає.

Мати. Як так, дитинко?

Аліса. Вона просила, щоб я навгад розгорнула книгу й спитала її, а вона відповість.

Мати. Ну?

Аліса. І вона не відповіла.

Мати. А що ти спитала в неї?

Аліса. Я розгорнула книгу навгад і поставила їй перше, яке знайшла, питання.

Мати. Що ж то було за питання?

Аліса. Там запитують: «Що сталося потім?»

Тут же було зроблено глибокодумне зауваження з приводу ненажерливого папуги, який належав одній дамі.

- Який милий! Він облизує тартинку, як знатна особа!

На плитах монастирської підлоги знайшли таку сповідь, написану однією семирічною грішницею заздалегідь, щоб не забути:

«Мій отче, я грішна в скупості. Мій отче, я грішна в прелю- бодійстві. Мій отче, я дивилася на чоловіків».

В саду, на газоні, рожевий роток шестирічної дівчинки імпровізував казку, яку слухала чотирьох чи п’ятирічна з блакитними оченятами:

«Були три маленькі півні, що мали країну, де було багато квітів. Вони зірвали квіти й поклали їх собі в кишеню. Потім вони зірвали листя й поклали його в свої іграшки. В тій країні був вовк і було багато лісу, а вовк був у лісі і з’їв маленьких півнів».

Або таку ще поему:

«І раптом ударили палицею.

То вдарив кицьку полішинель.³⁰⁸

Це було їй не на користь, а на лихо.

Тоді одна дама посадила полішинеля у в’язницю».

Там же одна сирота, підкинута і з милості виховувана в монастирі, сказала таку зворушливу фразу. Вона чула, як інші говорять про своїх матерей, і прошептала у себе в кутку:

- А моя мама не була присутня, коли я народилась.

В монастирі жила товста воротарка, яка завжди поспішала кудись і бігала по коридорах з своєю в’язкою ключів. Звали її сестрою Агатою. Старші пансіонерки - дівчата понад десять років - називали її Агатоклеєю.

Трапезна, велика, довгаста кімната, куди світло потрапляло з внутрішньої галереї, що виходила просто в сад, була темна і вогка. Там, казали діти, було повнісінько комах. Всі суміжні помешкання постачали їй свої контингенти комах. Кожен з чотирьох її кутків мав у пансіонерок окреме і дуже виразне ім’я. Був там куток Павуків, куток Гусениць, куток Стоног і куток Цвіркунів. Куток Цвіркунів був поряд з кухнею й користався найбільшею пошаною. Там було не так холодно. З трапезної імена переходили на пансіонерок і, як у колежі Мазаріні, служили для визначення чотирьох націй. Кожна вихованка належала до однієї з них, залежно від кутка, в якому сиділа за трапезою. Одною разу архі- єпіскоп, під час пасторських відвідин монастиря, побачив, як у клас увіходила прегарна дівчинка, рожева, з прекрасним білявим волоссям, і спитав у іншої пансіонерки з чудовими свіжими щічками, що була поблизу нього:

- Хто це така?

- Це - павук, монсеньйор.

- Ого! А та?

- Цвіркун.

- А он та?

- Гусениця.

- Правда? А ви?

- А я - стонога, монсеньйор.

У кожного закладу такого роду є свої особливості. На початку цього сторіччя одним з принадних і суворих місць, де в майже величній півтемряві проходило дитинство молодих дівчат, був Екуан. В Екуані, розставляючи всіх в рядах процесії св. духа, відрізняли дів од квітникарок. Були там «балдахіни» і «кадила». Перші тримали шнур балдахіна, другі кадили перед святими дарами. Квіти, по праву, несли квітникарки. Чотири «діви» йшли попереду, і ранком того великого дня в дортуарі нерідко можна було почути запитання:

- Хто з нас діви?

Мадам Кампан наводить слова однієї семирічної «малої», сказані шістнадцятирічній «великій», що йшла на чолі процесії, тоді як «мала» залишалась у хвості:

- Ти - діва, а я - ні.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
РОЗВАГИ

Над дверима трапезної великими чорними літерами була написана молитва, яку називали «білий отченаш» і яка вела людей прямо в рай:

«Маленький білий отченаш, що його бог сотворив, що його бог сказав, що його бог примістив у раю. Ввечері, вкладаючись спати, я знайшла трьох ангелів, які лежали на моєму ліжку - один в ногах, двоє в головах; ласкава діва Марія посередині сказала мені, щоб я лягала й нічого не боялася. Ласкавий бог - мій батько, ласкава діва - моя мати, троє апостолів - мої брати, троє дів - мої сестри. У сорочку, в якій народився бог, загорнуте моє тіло; на моїх грудях - зображення хреста св. Маргаріти; пані Діва, оплакуючи бога, іде в поле й зустрічає св. Іоана. «Пане святий Іоане, звідки ви йдете?» - «Я йду з Ave Salus».³⁰⁹ - «Чи не бачили ви бога?» - «Він - на хресті, ноги висять, руки прибиті гвіздками, на голові - маленький білий терновий вінець». Хто проказуватиме це тричі ввечері і тричі вдень, увійде в рай».

У 1827 році ця характерна молитва зникла під потрійним шаром клейової фарби. Тепер вона починає зникати і з пам’яті кількох тодішніх молодих дівчат, а нині - старих бабусь.

Велике розп’яття на стіні доповнювало оздоблення трапезної, єдині двері якої виходили в сад. Два вузькі столи, по обидва боки яких стояли дерев’яні лави, двома довгими паралельними лініями йшли від краю до краю трапезної. Стіни були білі, столи - чорні; тільки ці два траурні кольори й заміняють один одного в монастирях. Трапеза була злиденна, і навіть їжа для дітей - сувора. Єдина страва - м’ясо з овочами або солона риба - і то вже вважалась за розкіш і, як виняток, подавалась тільки пансіонеркам. Діти їли мовчки під доглядом чергової матері, яка зараз же а шумом відкривала й закривала спеціальну дерев’яну книгу, коли навіть якась муха всупереч правилам насмілювалась літати або дзижчати. Ця мовчанка присмачувалась житієм святих, яке вголос читали з маленької кафедри під розп’яттям. Читала чергова - одна з старших пансіонерок. На столі без скатерті стояли миски, де пансіонерки самі мили свій посуд, а іноді й кидали туди негодящу їжу: тверде м’ясо чи попсовану рибу; але за це карали. Миски звались «рондо».³¹⁰

Дитина, яка порушувала мовчанку, робила «хрест язиком». Де? На підлозі. Вона лизала плити. Порох - кінець усіх радощів - був карою цим бідолашним маленьким пелюсткам троянди, винним у лепетанні.

У монастирі була книга, надрукована в одному лише примірнику, і яку заборонялось читати. То був статут ордену св. Бенедикта. Таємниця, в яку не повинно зазирати жодне мирське око. «Nemo regulas seu constitutiones nostras externis communicabit».³¹¹

Одного дня пансіонеркам пощастило вкрасти цю книгу. Вони почали жадібно читати її, раз по раз закриваючи її й припиняючи читати від страху бути впійманими. Ця велика небезпека завдала їм небагато приємності. Найцікавішим для них здалися кілька мало зрозумілих сторінок про гріхи молодих хлопців.

Грались вони в алеї саду, обсадженій кількома чахлими плодовими деревами. Не зважаючи на надзвичайну пильність та суворі кари, іноді їм щастило підібрати зелене яблуко, гнилий абрикос або перестиглу грушу. Тут я даю слово листу, який лежить перед моїми очима, листу двадцять п’ять років тому писаному колишньою пансіонеркою, а тепер графинею, однією з найелегантніших жінок Парижа. Я цитую його буквально:

«Ховаєш те яблуко чи грушу, як умієш. Коли перед вечерею підіймаєшся в дортуар, щоб покласти на ліжко своє покривало, ховаєш їх під подушку, а ввечері їси в постелі. А коли це неможливо, з’їдаєш у вбиральні».

То була одна з набільших для них насолод.

Одного разу, коли в монастир приїхав архієпіскоп, одна з дівчат, мадмуазель Бушар, пішла в заклад, що попросить собі в нього відпочинок на день - просто неймовірна річ у такому строгому братстві. Заклад було прийнято, але ніхто не вірив, що вона виграє. Коли архієпіскоп проходив повз пансіонерок, мадмуазель Бушар, злякавши подруг, виступила вперед і промовила:

- Один день відпочинку, монсеньйор!

Мадмуазель Бушар була велика, свіжа дівчина з найгарнішим у світі рожевим личком.

Пан де Келен посміхнувся.

- Як! - сказав він.- Тільки один день, моя дитино? Три дні, коли хочете. Я даю вам три дні.

Архієніскоп дозволив, і настоятелька не могла вже зробити нічого. Скандал для монастиря, але радість для пансіону! Судіть про ефект самі.

В цей похмурий монастир, не зважаючи на мури, все ж таки проходили з зовнішнього світу життєві страсті, драми і навіть романи. На доказ цього ми наведемо один факт, що, проте, не має нічого спільного з історією, яку ми тут розповідаємо. Ми хочемо тільки повніше змалювати читачеві обличчя монастиря.

Отож, тоді в монастирі жила таємнича особа, не черниця, до якої ставилися з великою повагою й називали мадам Альбертіна. Про неї знали тільки, що вона - божевільна і що в миру її вважали за померлу. В цій історії, переказували, були заплутані грошеві питання, зв’язані з великосвітським шлюбом.

Ця жінка, брюнетка, досить гарна, навряд чи мала тридцять років і тьмяно дивилась своїми великими чорними очима. Чи бачила вона? В цьому сумнівались. Вона ніколи не говорила; не були певні навіть, чи дихає вона. Ніздрі її були стулені і синьо бліді, мов у мертвої. Доторкнутись до її руки було однаково, що доторкнутись до снігу. У неї була якась особлива грація привида. Коли вона увіходила, ставало холодно. Одна з сестер, побачивши, як вона йде, сказала іншій:

- Її вважають за мертву.

- Вона, може, і справді мертва,- відповіла та.

Про мадам Альбертіну чого тільки не розповідали. Вона була постійним предметом цікавості пансіонерок. В церкві монастиря була трибуна, звана «вікном». На цій трибуні мадам Альбертіна сиділа під час відправ. Сиділа вона там завжди сама, бо з трибуни на другому поверсі можна було бачити проповідника або священика, який правив службу, а це черницям заборонялося. Одного дня на кафедрі стояв молодий священик знатного роду - герцог де Роган, пер Франції, офіцер червоних мушкетерів у 1815 році, коли він був принцем Леонським. Після 1830 року він помер кардиналом і архієпіскопом Безансонським. Той день пан де Роган проповідував у монастирі на Малому Пікпюсі вперше. Звичайно мадам Альбертіна всі відправи і всі проповіді вислухувала дуже спокійно і сиділа непорушно. Тепер же, тільки побачивши пана де Рогана, вона наполовину підвелася і серед тиші церкви голосно промовила: «А! Огюст!» Вражені сестри всі повернули голови, проповідник підвів очі, але мадам Альбертіна знову впала в свою недвижність. Подих зовнішнього світу, тьмяне світло життя війнули на мить на цю погаслу фігуру, потім усе зникло, і божевільна знову стала трупом.

А втім, ці два слова змусили шептатися всіх в монастирі. Скільки змісту в тому: «А! Огюст!», скільки відкрить! Пан де Роган дійсно звався Огюстом. Очевидно, мадам Альбертіна належала до найвищих кіл суспільства, бо вона була знайома з паном де Роганом. Очевидно, вона й сама займала високе становище, бо так фамільярно звернулась до такого вельможі; а може, була навіть його родичкою, і, напевне, дуже близькою, бо знала його ім’я.

Дві строгі герцогині - мадам де Шуазель і де Серен - часто відвідували монастир, куди вони мали доступ як magnates mulieres,³¹² і дуже лякали пансіонерок. Коли старі дами проходили, всі бідолашні дівчатка тремтіли й опускали очі.

Пан де Роган, мимо своєї волі, цікавив пансіонерок. В той час, перед висвяченням на єпіскопа, його призначили старшим вікарієм Паризької єпархії, і він досить часто відвідував церкву монастиря на Малому Пікпюсі. Правда, жодна з пансіонерок не могла бачити його за саржевою завісою, але вони одразу пізнавали його ніжний і трохи тонкий голос. Він раніше був мушкетером; дбав, переказували, про свою зовнішність, дуже красиво зачісував своє гарне каштанове волосся, носив широкий пояс з розкішного муару і найелегантнішу в світі сутану. Ним дуже цікавились усі ці шістнадцятирічні голівки.

Жоден звук з зовнішнього світу не проходив у монастир. А втім, одного року туди пройшов звук флейти. То було справжньою подією, і тодішні пансіонерки ще й досі пам’ятають про неї.

Хтось по сусідству грав на флейті. Грав завжди одну й ту ж мелодію: «Приходь, о Зетюльбе, в душі моїй королювати», і чули її по два, а то й по три рази на день. Дівчата цілими днями слухали, матері-гласні були збентежені, кари падали дощем. Так тривало кілька місяців. Всі пансіонерки більше чи менше закохались у незнайомого музиканта. Кожна уявляла себе Зетюльбе. Звуки флейти долинали з боку вулиці Друа-Мюр. Вони все віддали б, все поставили б на карту, аби побачити, нехай на секунду, «молодого чоловіка», що так чудово грав на флейті і водночас, безсумнівно, грав на всіх цих душах. Кілька дівчат пробрались на четвертий поверх, вікна якого виходили на вулицю Друа-Мюр, щоб побачити його звідти. Одна наважилась навіть просунути крізь грати вікна руку й помахати білою хусточкою. Двоє були ще сміливішими. Вони примудрились здертися на дах і побачили таки того «молодого чоловіка». То був старий, сліпий і зубожілий дворянин-емігрант, який жив на горищі й розважав себе грою на флейті.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
МАЛИЙ МОНАСТИР

За огорожею на Малому Пікпюсі були три цілком окремі будівлі: головний монастир, де жили черниці, пансіон для вихованок і, нарешті, так званий малий монастир. То був корпус з садом, де жили старі черниці різних орденів, рештки зруйнованих революцією монастирів, зборище чорних, сірих, та білих убрань найрізноманітніших братств. Якби нам дозволили таке сполучення слів, то ми назвали б його монастирем-арлекіном,³¹³ через строкатість убрань.

Від часів імперії було дозволено всім цим бідним вигнаним і порозкидуваним скрізь жінкам оселитися тут, під крилом бенедиктинок-бернардинок. Уряд виплачував їм невеличку пенсію; черниці з Малого Пікпюса радо прийняли їх. То була якась чудна мішанина. Кожна додержувала свого статуту. Пансіонеркам дозволялось одвідувати їх: це було для них найбільша розвага. Свіжі голови їх ще й досі зберегли память про матір святу Василію, матір святу Схоластику та про матір Якобу.

Одна з черниць була там майже як удома. То була черниця-сенторка, єдина представниця цього ордену, що залишилась живою. Колишній Сенторський монастир на початку вісімнадцятого сторіччя містився саме в тому будинку на Малому Пікпюсі, який пізніше належав бенедиктинкам Мартіна Верга. Ця свята жінка, занадто бідна, щоб носити розкішний одяг свого ордену - білу мантію з червоним наплічником - побожно нап’яла його на маленький манекен, який вона люб’язно всім показувала, а після смерті заповідала монастиреві. У 1824 році від ордену лишалась одна лише черниця; тепер від нього лишається тільки лялька.

Крім цих достойних матерів, настоятелька дозволила жити в маленькому монастирі ще кільком старим великосвітським дамам, як, наприклад, мадам Альбертіні. В числі їх були мадам де Бофор де Гопуль і маркіза Дюфрень. Цю другу знали в монастирі тільки з страшного шуму, який вона знімала сякаючись. Учениці звали її мадам Вакармінї.³¹⁴

Десь у 1820 чи в 1821 році мадам де Жанліс, яка видавала тоді маленьку періодичну збірку під назвою «безстрашний», попросила дати їй кімнату, щоб жити в монастирі на Малому Пік- пюсі. Герцог Орлеанський рекомендував її. У вулику зчинився шум. Матері-гласні тремтіли від голови до п’ят. Мадам де Жанліс писала колись романи. Тепер же вона заявила, що перша спо- між усіх ненавидить їх; до того ж вона стала дуже набожною. З поміччю бога, та й герцога, її прийняли. Через шість чи вісім місяців вона покинула монастир, пояснивши, що в саду його надто мало затінку. Черниці були в захваті від неї. Хоч і дуже стара, вона прекрасно грала ще на арфі.

Мадам де Жанліс залишила по собі пам’ять в своїй келії. Вона була суєвірна й любила латинь. Ці дві прикмети змальовують її досить добре. Ще кілька років тому в її келії всередині маленької шафи, де вона переховувала свої гроші та дорогоцінності, був наліплений жовтий папірець з написаними на ньому червоним чорнилом п’ятьма рядками латинських віршів. На думку мадам де Жанліс, вірші ці мали властивість лякати злодіїв:

Imparibus meritis pendent tria corpora ramis:

Dismas et Gesmas, media est divina potestas;

Alta petit Dismas, infelix, infima Gesmas.

Nos et res nostras conservet summa potestas.

Hos versus dicas, ne tu furto tua perdas.³¹⁵

Ці вірші, написані латинською мовою десятого сторіччя, ставлять питання про імена двох розбійників, розп’ятих на Голгофі: звали їх, як звичайно гадають, Дімас і Гестас або, як тут сказано, Дісмас і Гесмас. Така орфографія спростовувала б претензії походити від нерозкаяного розбійника, які в минулому сторіччі мав віконт де Гестас. В ордені гостинних сестер цим віршам надають віри.

Домова церква, спільна, ясна річ, для пансіону, головного і малого монастирів, була збудована так, що немов одрізала головний монастир від пансіону. Туди пускали навіть публіку, але через двері лазарету, які виходили просто на вулицю. Тільки влаштовано все було так, що жодна з мешканок монастиря не могла бачити стороннього обличчя. Уявіть собі церкву, середину якої неначе схопила чиясь велетенська рука і зігнула так, що вона не є продовженним вівтаря, як буває в звичайних церквах, а становить своєрідну залу або печеру праворуч від священика. Уявіть собі, що ця зала відокремлена семифутовою завісою, про яку ми вже говорили, посадіть у тіні від цієї завіси, на дерев’яних кріслах, черниць-півчих ліворуч, пансіонерок - праворуч, послушниць - у центрі, і ви матимете уявлення про те, де бувають на відправах черниці Малого Пікпюса. Ця печера, яку звали хорами, з’єднувалась з монастирем коридором. Світло до церкви проходило з саду. Коли черниці бували на відправах, де їхній статут приписував їм мовчати, то публіка про присутність їх здогадувалась тільки з стукоту сидінь крісел, які то підіймались, то опускалися.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ.
КІЛЬКА СИЛУЕТІВ У ЦІЙ СУТІНІ

Протягом шести років - від 1819 до 1825 - настоятелькою в Малому Пікпюсі була мадмуазель де Блемер, у чернецтві мати Інокентія. Вона походила з роду Маргаріти де Блемер, авторки «Житія святих ордену св. Бенедикта». Вона була обрана вдруге. То була жінка років шестидесяти, коротенька, товста, яка «співала, мов надтріснутий глек», каже наведений нами лист, але добра істота, єдина весела на цілий монастир, за що її всі обожували.

Вона мала багато спільного з своєю родичкою Маргарітою, мадам Дасьє³¹⁶ їхнього ордену: була освічена, начитана, вчена, розумілась на всьому, любила історію, була нашпигована латинською мовою, напхана грецькою, наповнена єврейською; словом, більше бенедиктинець, ніж бенедиктинка.

Помічницею її була стара, майже сліпа черниця - іспанка, мати Сінерес.

Споміж матерів-гласних найбільше поважали матір Святу Гонорію - скарбника; матір Святу Гертруду - завідувачку послушниць; матір Святий Ангел - її помічницю; матір Благовіщення - ризничу; матір Святий Августін - доглядачку в лазареті, єдину злу черницю на весь монастир; потім матір Святу Мехтільду (мадмуазель Говен), зовсім молоду, з чудовим голосом; матір Ангелів (мадмуазель Друе), яка була раніше в монастирі Божих Дів і в монастирі Скарбів між Жізором та Маньі; матір Святий Жозеф (мадмуазель де Коголюдо); матір Сіфуентес, яка не зносила суворих правил; матір Співчуття (мадмуазель де Мільтьєр, прийнята всупереч правилам у шістдесят років, дуже багата); матір Провидіння (мадмуазель Лодіньєр); матір Введення (мадмуазель де Сігуенса), що була настоятелькою в 1847 році; нарешті, матір Святу Селіну (сестра скульптора Чераккі), яка збожеволіла, і матір Святу Шанталь (мадмуазель де Сюзон), яка теж збожеволіла.

Серед найгарніших черниць була чарівна дівчина двадцяти трьох років з острова Бурбона, яка походила від кавалера Роз, в мирі звалася мадмуазель Роз, а в монастирі - мати Вшестя.

Мати Свята Метхільда, яка завідувала співами та хором, любила притягати туди й пансіонерок. Звичайно вона підбирала серед них усю гаму, тобто брала семеро дівчат від десяти до шістнадцяти років включно, розставляла їх по голосах та по зросту, вишикувавши в ряд, починаючи від наймолодшої і до найстарішої. Коли глянути на них, то це скидалось немов на сопілочку з молодих дівчат, на якусь своєрідну живу флейту Пана, зроблену з ангелів.

З послушниць пансіонерки любили найбільше сестру Святу Ефразі, сестру Святу Маргаріту, сестру Святу Марту і сестру Святий Мішель, довгий ніс якої викликав у них веселий сміх.

Всі ці жінки поводилися з дітьми дуже ласкаво. Черниці були суворі лише до себе. Опалювали тільки пансіон, де їжа, порівняно з монастирською, була вишуканою. Дбали про вихованок усіляко. Але якщо дівчинка, проходячи повз черницю, заговорювала з нею, та ніколи не відповідала.

Це правило мовчання призвело до того, що дар слова був одібраний у людей і переданий неживим речам. Говорив то дзвін, то бубонець садівника. Дуже лункий дзвоник біля воротарки, який чути було в усьому будинку, різним дзвонінням - своєрідним телеграфом, сповіщав про всі функції матеріального життя і, в разі потреби, кликав до приймальні ту чи іншу черницю. Для кожної особи й для кожної речі були свої удари. Один і один мала настоятелька; її помічниця - один і два. П’ять і шість означали початок занять; вихованки, замість того, шоб сказати «Іти до класу», завжди казали: «Іти в п’ять-шість». Чотири і чотири були вдари мадам де Жанліс. Їх чули часто. «Це - диявол на чотирьох», говорили немилосердні дівчата. Дев’ятнадцять ударів сповіщали про важливу подію - відкриття воріт: величезної залізної дошки, яка поверталась на своїх завісах тільки перед архієпіскопом.

За винятком його і садівника в монастир не входив жоден чоловік. Пансіонерки ж бачили ще двох: священика, абата Банеса, старого й гидкого, на якого вони могли дивитися крізь грати, і вчителя малювання, пана Ансьо, що його читаний уже нами лист називав паном Ансіо і кваліфікував, як бридкого горбуна.

Ми бачимо, що чоловіків добирали.

Ось який був цей цікавий монастир.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ.
POST CORDA LAPIDES³¹⁷

Описавши моральну фізіономію монастиря, корисно буде кількома словами вказати й на його зовнішній вигляд. Деяке уявлення про нього читач уже має.

Монастир Малий Пікпюс Сент-Антуан майже цілком заповняв усю трапецію, утворювану перехрещенням вулиці Полонсо, вулиці Друа-Мюр, провулка Пікпюс і тупика, зазначеного на старих планах під ім’ям вулиці Омаре. Ці чотири вулиці оточували трапецію немов ровом. Монастир складався з кількох будинків і саду. Головний будинок був рядом окремих будівель, які з висоти пташиного польоту давали досить правильну фігуру Г. Довге коліно її займало весь відрізок вулиці Друа-Мюр між провулком Пікпюс і вулицею Полонсо; коротке коліно являло собою високий, сірий, строгий фасад, що виходив на провулок Пікпюс; у кінці короткого коліна були ворота № 62. Посередині фасаду були білі від пороху, старі, вкриті павутинням двері, які відчинялись на годину-другу в неділю або в тих рідких випадках, коли з монастиря виносили труну черниці. То був загальний вхід до церкви. Ріг Г був зайнятий квадратною залою, яка правила за склад, що його черниці називали коморою. У довгому коліні містилися келії матерів, сестер і послушниць; у короткому була кухня, трапезна з галереєю і церква. Між ворітьми № 62 і рогом тупика Омаре був пансіон - зовні його не було видно. Решту трапеції займав сад, який лежав значно нижче від рівня вулиці Полонсо, і тому мури його зсередини були вищі, ніж з вулиці. Сад, злегка підіймаючись до свого центра, утворював там горбок, на якому росла конусоподібна, гостроверха ялина. Від неї, немов від центра щита, ішли чотири великі алеї і, по дві між ними, вісім маленьких. Отож, якби обвід саду був колом, то геометричний план алей нагадував би хрест, покладений на круг. Усі алеї закінчувались біля мурів саду дуже неправильної форми і тому мали різну довжину. Алеї були обсаджені смородиною. Алея високих тополь ішла в глибині саду від руїн старого монастиря на розі вулиці Друа-Мюр до будинку малого монастиря на розі тупика Омаре. Перед малим монастирем був так званий малий сад. Додавши до всього цього двір, різні роги, утворювані внутрішніми будівлями, тюремні мури, а замість перспективи - довгу чорну лінію дахів на другому боці вулиці Полонсо, ми зможемо повнотою уявити собі, чим був монастир бернардинок Малий Пікпюс сорок п’ять років тому. Цей святий монастир стояв саме на тому місці, де між чотирнадцятим і шістнадцятим сторіччям відбувалася славетна ігра в м’яч і що звалось тоді «кублом одинадцяти тисяч дияволів».

А проте, всі ці вулиці належали до найстаровинніших у Парижі. Імена Друа-Мюр і Омаре - дуже давні, але вулиці, які носять їх,- куди давніші. Тупик Омаре звався колись провулком Могу, а вулиця Друа-Мюр називалася Шипшиновою вулицею, бо бог створив квіти раніше, ніж люди стали обтісувати камені.

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ.
СТО РОКІВ В НАГРУДНИКУ

Докладно розповівши про те, чим був колись монастир Малого Пікпюса, і насмілившись відчинити вікно до цього таємничого притулку, ми просимо читача дозволити нам ще один маленький відбіг, не зв’язаний з темою цієї книги, але характерний і корисний тим, що він покаже нам декілька оригінальних фігур і в самому монастирі.

Жила в ньому одна сторічна стара, яка перейшла з абатства Фонтевро. Перед революцією вона була мирянкою. Вона багато говорила про пана де Міроменіля, міністра юстиції при Луі XVI, і про дружину голови якоїсь установи - мадам Дюпла, її добру знайому. При всякій нагоді вона згадувала ці два імени. Вона розповідала дива про абатство Фонтевро. Це, казала вона, був не монастир, а справжнє місто, навіть з вулицями.

Говорила вона з пікардійською вимовою, що смішило пансіонерок. Щороку вона врочисто поновлювала свою обітницю і, приносячи присягу, казала священикові:

- Монсеньйор св. Франсуа приносив її монсеньйорові св. Жульєну, монсеньйор св. Жульєн приносив її мосеньйорові св. Евзе- бію, монсеньйор св. Евзебій приносив її монсеньйорові св. Прокопу... і т. д. і т. д..., а я приношу її вам, панотче.

Пансіонерки сміялись під своїми покривалами, і їхній чарівний сміх змушував супити брови матерів-гласних.

Іноді стара розповідала різні історії. «За її юності,- казала вона,- бернардинці ні в чому не поступалися мушкетерам». Це говорило все XVIII сторіччя. Розказувала вона й про шампанський та бургундський звичай «чотирьох вин», який існував перед революцією. Коли якийнебудь вельможа - маршал Франції, принц, герцог або пер - проїздив через бургундське чи шампанське місто, міські старшини виходили вітати його й підносили чотири срібні кубки з чотирма різними сортами вина. На першому був напис «мавпяче вино», на другому - «лев’яче вино», на третьому - «бараняче вино» і на четвертому - «свиняче вино». Ці чотири написи означали чотири етапи, якими спускається вниз, напиваючись, людина. Перший етап сп’яніння звеселяє, другий - сердить, третій - задурює, четвертий - обертає на тварину.

В шафі, під ключем, у неї переховувалась якась таємнича річ, що їй стара складала велику ціну. Статут Фонтевро не забороняв цього. Тієї речі вона не показувала нікому. Вона замикалася у своїй кімнаті (правила дозволяли їй це), коли хотіла подивитись на свою дорогоцінність, а ледве почувши чиїсь кроки в коридорі, зачиняла шафу з усією швидкістю, на яку здатні були її старечі руки. Її часто запитували про це, але вона, завжди така балакуча, зараз же замовкала. Найцікавіші відступали перед її мовчанкою, а найенергійніші - перед її впертістю. Для всіх, хто нудився світом або не мав діла в монастирі, це теж становило тему для розмов. Що то за скарби були у старої? Напевне, якась свята книга? Може, рідкі чотки? Якась частина мощей? Всі губилися в здогадах. По смерті старої до шафи підбігли швидше, мабуть, ніж було б треба, і відчинили її. Там знайшли річ, загорнену, немов священний дискос, у полотно. То було фаянсове блюдо з намальованими на ньому амурами, які летіли, тікаючи від аптекарських учнів, озброєних колосальними клістирами. В цій сцені переслідування було багато комічного. Одного з прегарних амурчиків уже майже цілком настромили на клістирну трубку. Він ще пручається, вимахує крильцями й намагається летіти, але учень сміється сатанинським сміхом. Мораль - кольки в шлунку перемагають кохання. Це блюдо, і дійсно, дуже цікаве, яке, може, мало за честь надихнути Мольєра, існувало ще у вересні 1845 року. Воно продавалось в одного торговця старими речами на бульварі Бомарше.

Ця симпатична стара жінка відмовлялась приймати будького з мирян, «бо,- казала вона,- приймальня мала занадто сумний вигляд».

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ.
ПОХОДЖЕННЯ «ПОСТІЙНОГО ПОКЛОНІННЯ»

Але ця, майже надмогильна, приймальня, яку ми намагались змалювати,- подробиця місцевого порядку. По інших монастирях приймальні не мають такого суворого вигляду. В монастирі на вулиці Тампль, що належав, правда, до іншого ордену, замість чорних віконниць були коричневі завіски, підлога в кімнаті була паркетна, вікна прикрашали білі муслінові гардини, по стінах висіли різні картинки в рамках і серед них - портрет бенедиктинки з відкритим обличчям, зображення квітів і навіть голова якогось турка.

Саме в цьому монастирі на вулиці Тампль росло те індійське каштанове дерево, що його вважали за найкращий і найбільший каштан у Франції, і милі люди вісімнадцятого сторіччя казали, що воно - «батько всіх каштанів королівства».

Ми сказали, що в цьому Тампльському монастирі жили бенедиктинки «Постійного поклоніння», зовсім не схожі на цистеріанок. Цей орден «Постійного поклоніння» не дуже давній і існує не більше ніж двісті років. В 1649 році, на протязі кількох днів, у Парижі в двох церквах - Сен-Сюльпіс і Сен-Жан на Гревській набережній - були осквернені святі дари. Це жахливе й рідке ко- щунство зворушило ціле місто. Настоятель, головний вікарій Сен-Жермен де Пре, звелів улаштувати врочисту процесію з участю всього свого духівництва. Службу правив папський нунцій. Але таке спокутування не задовольнило двох достойних жінок - мадам Куртен - маркізу де Бук, і графиню де Шатов’є. Образа, заподіяна «найбільшим святощам вівтаря», не давала спокою цим двом святим душам, і відпокутувати її, на їхню думку, могло б тільки постійне поклоніння в якомунебудь жіночому монастирі. Обоє вони пожертвували - одна в 1652, друга в 1653 році - значні суми матері Катрін де Бар, бенедиктинці, на заснування монастиря ордену св. Бенедикта. Перший дозвіл на це дав матері Катрін де Бар пан де Мец, абат Сен-Жерменський, поставивши за умову, що туди «прийматимуть тільки тих жінок, які принесуть з собою по триста ліврів ренти, тобто шість тисяч ліврів капіталу». Після абата Сен-Жерменського патентні грамоти монастиреві дав король, а фінансова палата і парламент у 1654 році затвердили і хартію абата і королівську грамоту.

Ось.звідки походить і як затверджений орден бенедиктинок «Постійного поклоніння» в Парижі. Перший монастир їх був наново збудований на вулиці Касет коштами пані де Бук і де Шатов’є.

Цей орден, як бачимо, не змішувався з бенедиктинками-цистеріанками. Він підлягав абатові Сен-Жермен де Пре, так само як черниці ордена св. Причастя підлягають генералові єзуїтів, а сестри Милосердя генералові лазаристів.

Зовсім відрізнявся він і від ордену бернардинок Малого Пік- пюса, внутрішній устрій яких ми щойно показали. В 1657 році папа Александр VII спеціальним пастирським посланням дозволив бернардинкам Малого Пікпюса здійснювати постійне поклоніння, як бенедиктинкам св. Причастя. Але ордени ті все ж таки залишалися різними.

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ.
КІНЕЦЬ МАЛОГО ПІКПЮСА

Від початку реставрації монастир на Малому Пікпюсі став занепадати і сходити на нівець, чого після вісімнадцятого сторіччя зазнали всі релігійні ордени. Споглядання, так само як і молитва, становить потребу для людства, але, подібно до всього, чого торкнулась революція, воно перетворюється і з елементу ворожого людському прогресові робиться елементом, що сприяє йому.

Монастир на Малому Пікпюсі швидко безлюдів. У 1840 році малого монастиря вже не було, не було вже пансіону, не було ні старих жінок, ні молодих дівчат. Перші вмерли, другі постаріли. Volaverunt.³¹⁸

Статут «Постійного поклоніння» лякав своєю суворістю; орден не поповнювався. В 1845 році вступали ще іноді послушниці, але ніхто не постригався. Сорок років тому черниць налічувалось щось із сто; п’ятнадцять років тому їх залишалось тільки двадцять п’ять. Скільки їх тепер? В 1847 році настоятєлька була молода - ознака обмеженості вибору. Вона не мала й сорока років. В міру того, як зменшувалась кількість черниць, збільшувались труднощі для них; обов’язки кожної ставали тяжчими. Видно було, що наближається момент, коли нести важкий статут св. Бенедикта залишиться якась дюжина втомлених, зігнутих плечей. А тягар його великий і невблаганний, як для небагатьох, так і для багатьох. Він давить, роздушує. І вони вмирають. За той час, коли автор цієї книги жив у Парижі, померли двоє їх. Одна мала двадцять п’ять, друга - двадцять три роки. Остання може сказати, як Юлія Альпінула: «Hic jaceo. Vixi annos viginti et tres».³¹⁹ Через цей занепад монастир і відмовився від виховання дівчат.

Ми не могли проминути цей незвичайний, невідомий, похмурий будинок, не зайшовши туди й не провівши з собою тих, хто супроводить нас і слухає - може, на користь для декого - сумну історію Жана Вальжана. Ми проникли в це братство з його старовинними обрядами, що здаються тепер такими новими. Це - зачинений сад. Hortus conclusus.³²⁰ Ми говорили про це незвичайне місце з подробицями й з пошаною, оскільки подробиці сумісні з пошаною. Ми не все розуміємо, але нічого не ображаємо. Ми однаково далекі й від звеличань Жозефа де Метра, який вихваляв навіть ката, і від глузування Вольтера, який сміється навіть з розп’яття.

Вольтер, зазначимо мимохідь, тут нелогічний, бо він захищав би Христа так само, як захищав Каласа; а що репрезентує собою розп’яття для тих, хто не визнає надлюдського перевтілення? Вбитого мудреця.

В дев’ятнадцятому сторіччі релігійна ідея переживає кризу. Люди відвикають від дечого, і це добре, аби відзвикаючи від одного привчались до іншого. В серці людському не може бути порожнечі. Дещо руйнується. Це - добре за умови, що руйнування супроводиться відбудуванням.

А тим часом вивчаймо речі, яких уже нема. Знати їх треба, хоча б для того, щоб уникати їх. Підробки минулого набувають фальшивих імен і люблять називатися майбутнім. Цей привид - минуле - здатний підробити свій паспорт. Пам’ятаймо про пастки. Не будемо довіряти. У минулого є обличчя - суєвір’я і маска - лицемірство. Відкриємо його обличчя й зірвемо з нього маску.

Щодо монастирів, то це - питання складне. Цивілізація засуджує їх, свобода їх захищає.

КНИГА СЬОМА.
ВІДБІГ ВІД ТЕМИ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
МОНАСТИР - АБСТРАКТНА ІДЕЯ

Ця книга - драма, головною дієвою особою якої є безконечність.

Людина - персонаж другорядний.

На нашому шляху ми зустріли монастир і мусили ввійти туди. Чому? Тому, що монастир, властивий як сходові, так і заходові, як давнім часам, так і сучасності, як язичеству, так і буддизму, магометанству і християнству - є одне з тих оптичних приладь, що його людина наводить на безконечність.

Тут не місце розвивати надмірно певні ідеї, але, не відмовляючись від наших застережень, наших обмежень і навіть нашого обурення, ми мусимо все ж таки сказати, що відчуваємо себе пройнятими пошаною кожен раз, коли знаходимо в людині безконечне, незалежно від того, правильно чи ні розуміє вона його. І в синагозі, і в мечеті, і в пагоді, і у вігвамі³²¹ є мерзенний бік, до якого ми ставимось з огидою, і бік величний, перед яким ми в захваті схиляємось. Яке споглядання для розуму і яка глибока замріяність! Відбиток бога на стіні з людей.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
МОНАСТИР - ІСТОРИЧНИЙ ФАКТ

З погляду історії, розуму та істини чернецтво засуджено.

Монастирі, коли їх в якоїсь нації багато, гальмують рух, захаращують дорогу і стають за осередки ледарства там, де потрібні осередки праці. Монастирські братства у великому суспільстві людей це - те, що омела на дубі або бородавка на тілі людини, їхній добробут і збагачування збіднюють країну. Монастирський режим, корисний на початку цивілізації - бо він обмежує звіряче начало духовним - шкодить, коли народ мужніє. Крім того, коли цей режим послаблюється і вступає в період розпусності, то, продовжуючи все ж таки правити за зразок, він стає шкідливим з усіх тих причин, що робили його корисним під час його чистоти.

Часи пустинництва минули. Монастирі, корисні при перших кроках сучасної цивілізації, почали перешкоджати її зростанню і шкодити її розвиткові. Як інституції, де формується людина, монастирі, корисні в десятому сторіччі, навряд чи корисні в п’ятнадцятому і нестерпні в дев’ятнадцятому. Монастирська проказа майже до кісток з’їла дві чудові нації - Італію та Іспанію. Протягом сторіч перша була світичем, а друга - красою Европи, і в нашу епоху ці два славетні народи ледве починають видужувати завдяки здоровій, енергійній гігієні 1789 року.³²²

Монастир, особливо старовинний жіночий монастир, яким він був ще на початку цього сторіччя в Італії, Австрії, в Іспанії, це - одне з найгірших втілень середньовіччя. Такий монастир є точка перетину всіх жахів. Католицький монастир, у точному розумінні цього слова, весь виповнений мороком смерті.

Особливо зловісний - іспанський монастир. Там, у темряві, під зануреними в туман склепіннями, під неясними в мороку куполами, височать масивні, як вавілонська башта, вівтарі з собор завбільшки. Там на ланцюгах висять у пітьмі колосальні білі розп’яття; там на чорному дереві простягаються нагі Христи з слонової кості, не тільки закривавлені, але вже й безкровні, величні і бридкі: їхні лікті обідрані до кісток, колінні чашки без покровів, роз’їдені до м’яса рани, увінчані срібним терням, прибиті золотими цвяхами, з рубіновими краплями крові на лобі і брильянтами сліз в очах. Рубіни та брильянти здаються вологими й змушують плакати там унизу, в тіні, завуальовані істоти, тіла яких понівечені волосяницями та батогами з залізними наконечниками, груди роздушені клітками з вербових прутів, шкіра з колін зідрана від стояння на молитві. Ці жінки вважають себе за дружин; ці привиди уявляють, що вони серафіми. Чи ж думають вони? Ні. Чи є в них бажання? Ні. Чи люблять вони? Ні. Чи живуть? Ні. Їхні нерви стали кістками; їхні кістки стали каменями. Їхні покрови виткані з мороку. Їхнє дихання під покривалом подібне до трагічного подиху смерті. Настоятелька, злий дух, освячує і тероризує їх. Безгрішний - тут, і він - жорстокий. Такі - ті старовинні монастирі в Іспанії. Це - притулок страшної побожності, нори дів, жахливі місця.

Католицька Іспанія була римською більше, ніж самий Рим. Іспанський монастир переважно був монастирем католицьким. В ньому почувався Схід. Архієпіскоп, кізляр-ага³²³ неба, замикав цей сераль душ, призначених богові, і шпигував за ними. Черниця була одаліскою, священик - євнухом. Ревні душі уві сні віддавались Христу. Вночі гарний голий молодий чоловік сходив з хреста і викликав екстаз у келії. Високі мури охороняли від усяких життєвих розваг містичну султаншу, що за султана мала розп’ятого. Всякий погляд, кинутий назовні, був невірністю. In pace³²⁴ заступало шкіряний лантух. Те, що на сході кидали в море, на заході кидали в землю. І там і тут жінки ламали собі руки; для одних була хвиля, для інших - могила; з одного боку - потоплені, з другого - поховані. Потворний паралелізм.

Прихильники старовини, не маючи змоги заперечувати це, вирішили всміхатися. Вони запровадили моду на зручний, але дивний спосіб знищувати викриття історії, знесилювати коментарі філософії й усувати всі неприємні факти та всі невигідні для них запитання. «Тема для декламації», кажуть спритні люди. «Декламації», повторюють дурні. Жан-Жак - декламатор, Дідро - декламатор, Вольтер, коли він говорить про Каласа, Лабара та Сірвена - теж декламатор. Нещодавно хтось знайшов, що Таціт був декламатором, що Нерон був жертвою і що безперечно треба пожаліти «цього бідного Олоферна».

Факти, проте, збентежити нелегко; вони опинаються. Автор цієї книги, на відстані восьми льє від Брюсселя, в абатстві Вільєр, де кожен має перед очима середньовіччя, посеред лугу, що правив колись за двір монастиря, на власні очі бачив ями підземних в’язниць, а на березі Діля - чотири кам’яні карцери, наполовину в землі, наполовину під водою. Це і є «in pace». В кожному з цих карцерів збереглися залишки залізних дверей, відхідника та грат віконця, що виставало на два фути над землею й увіходило на шість футів під землю. За чотири фути від стін тече річка. Земля там завжди мокра. Мешканець такого «in pace» замість ліжка мав мокру землю. В одному з карцерів залишився вроблений у стіну обривок залізного нашийника; в другому бачиш ящик з чотирьох брил граніта, занадто короткий, щоб у ньому можна було лежати, і занадто низький, щоб сидіти. Туди клали людину й прикривали її кам’яною покришкою. Це є. Це бачать. До цього доторкаються. Ці «in pace», ці карцери, ці залізні завіси, ці нашийники, це вікно на рівні поверхні ріки, цей кам’яний ящик з гранітною покришкою, подібний до могили, з тією різницею, що мертвець у ньому був живий, ця грязь, а не земля, ця яма відхідника, ці мокрі мури - які то декламатори!

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ПРИ ЯКІЙ УМОВІ МОЖНА ПОВАЖАТИ МИНУЛЕ

Чернецтво в такому вигляді, в якому воно існувало в Іспанії або й досі існує в Тібеті, це - своєрідні сухоти для цивілізації. Воно спиняє життя. Воно просто збезлюднює світ. Замкнення в монастир - це кастрація. Воно було моровицею для Европи. Додайте до цього насильство над совістю; чернецтво з примусу; феодалізм, який спирався на монастир; старших у роді, які посилали до монастирів інших членів численної родини; жорстокості, про які ми щойно говорили; оті «in pace», замкнені вуста, замуровані мозки; стільки нещасливих розумних людей, схованих в темницю довічної обітниці; постриження, поховання живих душ. Додайте ще до національного занепаду індивідуальні муки - і, хоч хто ви будете, ви трепетатимете перед рясою та покривалом - цима двома саванами, винайденими людьми.

І все ж таки подекуди, всупереч філософії, всупереч прогресові - монастирський дух тримається ще й у дев’ятнадцятому сторіччі, і незрозуміле зміцнення аскетизму дивує тепер цивілізований світ. Уперте бажання перестарілих інституцій жити - подібне до впертого бажання прокислих пахощів напахчувати наше волосся; до претензій гнилої риби, яка хотіла б, щоб її їли; до напосідань дитячого вбрання, яке хотіло б, щоб у нього вдягалась доросла людина; і до ніжності трупів, які схотіли б цілувати живих.

- Невдячні! - каже вбрання.- Я захищало вас у негоду, чого ви зрікаєтесь мене?

- Я жила в чистому морі,- каже риба.

- Ми були трояндою,- кажуть пахощі.

- Я кохав вас,- каже труп.

- Я цивілізував вас,- каже монастир.

Відповідь на це одна: вірно, але то було колись.

Мріяти про продовження на невизначеннй час існування померлого та про керування людьми бальзамуванням; відновляти занепалі догмати, наново золотити раки, перештукатурювати монастирі, наново святити мощі, поновляти забобони, відживляти фанатизм, міняти держаки кропил і шабель, відновляти чернецтво та мілітаризм, вірити, що збільшення кількості паразитів урятує суспільство, нав’язувати минуле сучасності,- все це здається дивним. А проте, знаходяться теоретики й таких теорій. Ці теоретики - люди, правда, розумні - користаються дуже простим способом: вони накладають на минуле замазку, звану їми соціальним ладом, божественним правом, мораллю, родиною, поважанням предків, авторитетом старовини, святою традицією, законністю, релігією і кричать вам:

- Ось беріть це, люди добрі!

Таку логіку знали й за давніх часів. Уживали її ворожбити. Вони мазали крейдою чорну теличку і казали: вона біла. Bos cretatus.³²⁵

Ми поважаємо де в чому минуле і скрізь щадимо його, аби воно згоджувалось вважати себе за мертве. А коли воно хоче бути живим, ми нападаємо на нього й стараємось убити.

Суєвір’я, лицемірство, святошество, забобони - все це померлі злі духи. Але вони живучі, в їхньому тліні залишилися зуби та пазурі, з ними треба запекло боротись, воювати з ними і воювати безперестанку, бо людство засуджене долею на довічну боротьбу з фантомами. Важко схопити тінь за горло й звалити її на землю.

Монастир у Франції, освітлюваний полуднем дев’ятнадцятого сторіччя, це - зборище сов під денним світлом. Монастир з викритим у ньому аскетизмом, посеред міста 1789, 1830 і 1848 років. Рим, що розквітає в Парижі,- це анахронізм. У звичайний час для того, щоб усунути анахронізм і знищити його, досить буває змусити його назвати по складах поточне тисячоліття. Але ми живемо зовсім не у звичайний час.

Будьмо ж битись!

Будьмо битись, але будьмо й розбиратись. Істині властиво ніколи не перебільшувати. Та й яка їй потреба перебільшувати? Є таке, що треба знищити, і є таке, що треба просто освітити та розглянути. Доброзичливе і серйозне вивчення - яка це сила! Не будемо приносити полум’я туди, де досить і самого світла.

У дев’ятнадцятому сторіччі ми, як загальне правило, проти аскетичних відлюдництв. У всіх народів - в Европі і в Азії, в Індії і в Турції сказати «монастир» - значить сказати «болото». Загнивання їхнє очевидне, застій у них - нездоровий, бродіння в них заражає людей і знесилює їх, поширення їх - єгіпетська кара. Ми не можемо без страху думати про країни, де факірів, бонз, сантонів, калугерів, марабу, талапуанів та дервішів кишить, як черви.

Поза цим є ще питання релігії. Воно має свої таємничі, майже страшні сторони. Нехай дозволять нам пильніше придивитись до нього.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
МОНАСТИР З ПОГЛЯДУ ПРИНЦИПІВ

Люди з’єднуються і живуть спільно. Вважаючи на яке право? Вважаючи на право товариства.

Вони зачиняються в себе. Вважючи на яке право? Вважаючи на право зачиняти й відчиняти свої двері, яке має кожна людина.

Вони нікуди не виходять. Вважаючи на яке право? Вважаючи на право виходити та увіходити, що випливає з права залишатися в себе.

Що ж роблять вони у себе?

Вони тихо говорять, опускають очі, працюють. Вони зрікаються світу, міст, почуттів, утіх, суєтності, гордості, вигід. Вони вдягаються в грубі вовняні матерії або в домоткане полотно. Жоден з них не має будьякої власності. Вступаючи туди, той, хто був багатим, стає бідним. Те, що в нього є, він роздає всім. Той, хто був так званим благородним, дворянином, вельможею,- стає рівним тому, хто був селянином. Келії - однакові для всіх. У всіх - однакова тонзура, однакова ряса; всі однаково їдять чорний хліб, однаково сплять на соломі, однаково вмирають на попелі. Однакова торба на спині, однакова вірьовка круг поперека. Якщо треба ходити босоніж, усі ходять босі. Там може бути й принц, і цей принц - така само тінь, як і інші. У них нема більше титулів. Зникли навіть прізвища. Залишились тільки імена. Всі схилилися під рівністю хрещених імен. Вони скасували родину тілесну і заснували в своєму братстві родину духовну. У них нема інших, родичів, як усі люди. Вони допомагають бідним, доглядають хворих. Вони самі обирають тих, кому коряться. Один одному вони кажуть: брат мій.

Ви зупините мене і скрикнете: та це ж ідеальний монастир!

Нехай він буде тільки можливим, і я вже мушу вважати на нього.

Продовжуємо.

Ці чоловіки, ці жінки, які живуть за цими чотирма стінами, які носять волосяниці, рівні між собою, називають один одного братом... Все це добре. Але роблять же вони ще щось?

Роблять.

Що?

Вони споглядають морок, вони стоять навколюшки і згортають руки на грудях.

Що це означає?

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
МОЛИТВА

Вони моляться.

Кому?

Богові.

Що значить молитися богові?

Чи є безкрай поза нами? Чи є він постійний, неодмінно істотний, бо він - безконечний? Чи буде він обмежений, якщо йому бракуватиме матерії? Чи розумний він, тому що він безконечний? Чи не прийде йому край, якщо йому бракуватиме розуму? Чи викликає в нас цей безкрай ідею сутності, тоді як до нас самих ми можемо застосовувати тільки ідею існування? Іншими словами, чи не є він абсолютом того, відносним чого є ми самі?

Якщо безкрай є поза нами, то чи є він у нас? Чи не перекривають один одного ці два безкраї (яка жахлива множина!)? Чи не є другий безкрай, сказати б, підлеглим відносно першого? Чи не є він дзеркалом, відбитком, луною, безоднею, концентричною іншій безодні? Чи розумний і цей другий безкрай? Чи думає він? Чи любить? Чи бажає? Якщо обоє вони - розумні, то в обох їх є вольовий принцип, і своє «я» мають і верхній, і нижній безкрай. Я нижнього безкраю - це душа, я верхнього - бог.

Встановлювати думкою контакт між нижнім і верхнім безкраєм - це й називається молитись.

Не будемо нічого відбирати від духу людського; нищити - погано. Треба переробляти та перетворювати. Деякі властивості людини тяжать до невідомого; це - думка, мрія, молитва. Невідоме - океан. Що таке совість? Совість - це компас невідомого. Думка, мрія, молитва - великі таємничі сяйва. Будьмо поважати їх. Куди ж спрямовані ці величні випромінювання душі? До мороку, значить - до світла.

Велич демократії - в тому, що вона нічого не заперечує в людстві і нічого від нього не відкидає. Поряд з правом людини, або, принаймні, збоку від нього, є й право душі.

Знищити фанатизм і побожно шанувати безкрай - ось закон. Не будьмо обмежуватися простяганням перед деревом творення і спогляданням колосальної кількості галузок його, де повно світил. Ми маємо обов’язок: працювати над душею людини, захищати таємницю від чудес, поклонятись незрозумілому й відкидати абсурдне, визнавати з незрозумілого тільки необхідне, оздоровляти віру, звільняти релігію від забобонів; здіймать з бога гусінь.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
АБСОЛЮТНЕ БЛАГО МОЛИТВИ

Щодо способів молитися, то всі вони добрі, аби були щирі. Перегорніть ваш молитовник навиворот - і будьте в безкраї.

Є, ми знаємо, філософія, яка заперечує безкрай. Є також філософія, відома в патології, що заперечує існування сонця. Така філософія зветься сліпотою.

Ставити брак чуття за джерело істини,- це апломб сліпця.

Цікаво, з яким високодумним, пихатим і поблажливим виглядом ця філософія, що йде навпомацки, дивиться на філософію, що бачить бога. Так і здається, ніби чуєш голос крота: «Які жалюгідні вони з їхнім сонцем!»

Є, ми знаємо, славетні й дуже сильні розумом атеїсти. Але, заглибившись у це питання, вони, саме через свою силу, бувають не дуже певні, чи атеісти вони. Для них це - тільки справа визначення, і, в усякому разі, коли вони й не вірять у бога, то, як великі розуми, доводять, що він існує.

Ми вітаємо їх як філософів, але невблаганно ставимось до їхньої філософії.

Продовжуємо.

Чудовий теж спосіб - задовольнятися словами. Одна північна метафізична школа, трохи просякнена туманом, подумала, що зробила революцію в людському мисленні, замінивши слово «сила» словом «бажання».

Сказавши «рослина бажає» замість «рослина росте», можна дійти плодотворних наслідків, якщо додати: «всесвіт бажає». Чому? Бо звідси виходило б: рослина бажає, значить у ній є я; всесвіт бажає, значить у ньому є бог.

Ми, всупереч цій школі, a priori³²⁶ нічого не відкидаємо, але визнане нею бажання в рослині сприйняти нам важче, ніж бажання у всесвіту, нею заперечуване.

Заперечувати бажання в безкраї, тобто бога, можна тільки тоді, коли заперечуєш самий безкрай. Ми показали вже це.

Заперечування існування безкраю приводить прямо до нігілізму. Все тоді стає «концепцією розуму».

Дискусія з нігілізмом - неможлива. Логічний нігіліст бере під сумнів існування співбесідника і не певний, чи існує він сам.

З його погляду можливо, що й він для самого себе - тільки «концепція його розуму».

Не помічає він лише того, що, вимовляючи слово «розум», він визнає заразом все, існування чого заперечував.

Взагалі, філософія, що все закінчує односкладовим «ні!», закриває всі шляхи для думки.

На «ні!» є одна тільки відповідь: «так!»

Нігілізм не має значення.

«Ніщо» не існує. Нуля нема. Все - це дещо. Ніщо є ніщо.

Людина живе утвердженням більше навіть, ніж хлібом.

Бачити й показувати ще не досить. Філософія повинна бути енергією. Наслідком її зусиль повинно бути поліпшення людини. Сократ мусить увійти в Адама й дати Марка Аврелія, іншими словами - з людини, яка насолоджується життям, мусить вийти людина мудра. Змінити Едем на ліцей. Вчення мусить бути сердечними ліками. Насолоджуватися - яка жалюгідна мета і яке нікчемне прагнення! Насолоджується й тварина. Мислити - ось справжній тріумф душі. Подавати мислення спраглим людям, давати всім, як елексир, пізнання бога, з’єднувати в них совість із знанням, робити їх справедливими завдяки цьому таємничому співставленню - ось завдання справжньої філософії. Мораль - це розквіт істини. Споглядання веде до дії. Абсолютне мусить застосовуватись на практиці. Треба, щоб розум людський міг дихати ідеалом, пити й їсти його. Цей ідеал має право сказати: «Візьміть, це - тіло моє і це - кров моя». Мудрість - ось святе причастя. Тільки при такій умові вона перестає бути безплідною любов’ю до знання, а стає способом і володарем єднання людей і з філософії підвищується до релігії.

Філософія не повинна бути виступом, побудованим на таємниці щоб з нього розглядати її і призводити до єдиного наслідку - задовольняти цікавість.

Відкладаючи розвиток нашої думки до іншої нагоди, ми скажемо тільки, що не розуміємо ні людини, як вихідної точки, ні прогресу, як мети, без двох цих рушіїв: віри та любові.

Прогрес - мета, ідеал - зразок її.

Що таке ідеал? Це - бог.

Ідеал, абсолют, удосконалення, безкрай - слова рівнозначні.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ.
ГАНИТИ ТРЕБА ОБЕРЕЖНО

Історія і філософія мають вічні і разом з тим - прості обов’язки: боротися з первосвящеником Каяфою, суддею Драконом, законодавцем Трімалькіоном, імператором Тіверієм. Це - ясно, прямолінійно, зрозуміло, і нема тут нічого темного. Але право жити окремо, нехай з невигодами та помилками, треба визнати й поставитись до нього обережно. Чернецтво - проблема всього людства.

Говорячи про монастирі: ці місця помилок, але невинних; темноти, але самопожертвенної; мук, але завданих собі самому,- майже завжди і хвалиш, і ганьбиш їх.

Монастир - це суперечність. Мета його - спасіння; засіб - самопожертва. Монастир - це найвищий егоїзм, рівнодійна сила якого - самозречення.

Зрікатися, щоб царювати,- такий, здається, девіз чернецтва.

В монастирі страждають, щоб насолоджуватися. Видають вексель на смерть. Земною темрявою дисконтують небесне світло. В монастирі пекло акцептують, як заставу, що дає право на райську спадщину.

Постриг чоловіків і жінок - це самогубство, за яке платять довічним життям.

Глузування в таких обставинах здається нам недоречним. Тут серйозно все - і добро, і зло.

Людина справедлива супить брови, але ніколи не всміхається недоброю посмішкою. Ми розуміємо гнів, але не злісність.

РОЗЛІЛ ВОСЬМИЙ.
ВІРА - ЗАКОН

Ще кілька слів.

Ми картаємо церкву, де повно інтриг, зневажаємо дух, що прагне тимчасового, але скрізь поважаємо мислящу людину.

Ми вітаємо того, хто схиляє коліна.

Віра - ось що необхідно для людини. Горе тому, хто ні в що не вірить.

Заглибитись у свої думки не значить байдикувати. Є праця видима і праця невидима.

Споглядати - те саме, що орати; розважати - те саме, що діяти. Схрещені на грудях руки працюють, згорнені руки роблять. Дивитись на небо - це робота.

Фалес чотири роки не рухався, але він поклав основу філософії.

Мешканці монастирів для нас - не ледарі, а самітники - не нероби.

Думати про якийсь неясний образ - справа серйозна.

Не відмовляючись ні від чого сказаного нами, ми гадаємо, що живим слід постійно пам’ятати про могилу. Тут погляди і філософа, і священика збігаються. «Помирати треба», подає репліку Горацієві абат монастиря трапістів.

Домішувати до свого життя трохи могили - це закон для мудреця і для аскета. В цьому питанні аскет з мудрецем - однодумці.

Існує зростання матеріальне; ми його бажаємо. Але є й моральна велич; ми складаємо їй велику ціну.

Поверхові, швидкі розуми кажуть: «Навіщо ці недвижні фігури поруч з таємницею? Яка з них користь? Що вони роблять?»

Але, зважаючи на морок, що оточує нас і чекає на нас; не знаючи, що зробить з нами безмежне розсіяння, ми відповідаємо: «Нема, може, величнішої роботи, ніж та, яку виконують ці душі». І додаємо: «Нема, може, і кориснішої роботи».

Для тих, хто ніколи не молиться, дуже потрібні ті, що моляться.

Для нас усе питання полягає в тому, наскільки до молитви домішується думка.

Коли молиться Лейбніц, це велична річ. Коли Вольтер побожно схиляється перед чимось, це прекрасно. Deo erexit Voltaire.³²⁷

Ми - за релігію і проти релігії.

Ми належимо до тих, хто вірить в нікчемність молитвувань і у величність молитви.

А втім, поточної хвилини - хвилини, яка, на щастя, не залишить свого відбитку на дев’ятнадцятому сторіччі; в теперішній час, коли стільки народу схиляють свої голови й не підносять своєї душі; серед стількох людей, що за мораль взяли собі насолоду і поглинуті скороминущим, потворним матеріалізмом,- кожен, хто хоче жити в самотності, здається нам гідним пошани. Монастир - це зречення. Самопожертва, нехай даремна, все таки самопожертва. Мати за свій обов’язок якийсь помилковий суворий принцип - в цьому є своя велич.

Якщо брати його відокремлено і безсторонньо розглянути його під усіма поглядами істини, то в монастирі, а надто жіночому,- в нашому суспільстві жінка страждає найбільше, і тікання до монастиря це її протест,- безперечно є щось величне.

Накреслене почасти нами таке суворе й похмуре монастирське існування - не життя, бо там нема волі; це не могила, бо вона не виповнена; це дивне місце, з якого, немов з гребеня гори, бачиш з одного боку безодню, де ми перебуваємо тепер, а з другого - безодню, в якій перебуватимемо. Це - туманна, вузька межа, що поділяє два світи, які водночас і освітлюють, і затемнюють її, і де примерхлий промінь життя змішується з невиразним променем смерті. Це присмерк могили.

Не віруюйи в те, в що вірують ці жінки, але живучи, як і вони, вірою, ми ніколи не могли без деякого релігійного та співчутливого жаху, без якогось, повного заздрощів, жалю дивитись на ці самовіддані істоти, довірливі і тремтячі, ці смиренні і величні душі, що насмілюються жити на самому краю таємниці. Там, між землею, яка закрита для них, і небом, яке не відкрите, повернувшись до невидимого світла і щасливі самою думкою, ніби знають, де воно, дожидають вони, прагнучи безодні та невідомого, втупивши очі в недвижний морок, схиливши коліна, розгублені, вражені, тремтячі, і тільки інколи глибокі подихи вічності наполовину підносять їх.

КНИГА ВОСЬМА.
КЛАДОВИЩА ПРИЙМАЮТЬ ТЕ, ЩО ЇМ ДАЮТЬ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ДЕ РОЗПОВІДАЄТЬСЯ ПРО ТЕ, ЯК УВІЙТИ В МОНАСТИР

Ось у цей монастир і «впав з неба», як сказав Фошлеван, Жан Вальжан.

Він переліз через мур, який виходив на вулицю Полонсо. Ангельські голоси, що їх він чув серед ночі, були голоси черниць, які співали утреню; зала, що її він невиразно бачив у темряві, була церква; простягнений на землі привид була сестра, що відбувала покутування; бубонець, звук якого так вразив його, був бубонцем садівника, прив’язаним до коліна дядька Фошлевана.

Уклавши Козету спати, Жан Вальжан з Фошлеваном, сидячи проти груби, де горів жаркий вогонь, повечеряли склянкою вина та куском сиру, а потім лягли кожен на оберемок соломи, бо єдине в хатині ліжко зайняте було Козетою. Перед тим, як закрити очі, Жан Вальжан промовив: «Тепер я мушу лишатися тут». Ці слова цілу ніч не давали спокою Фошлеванові.

Правду сказати, обоє вони не спали жодної хвилини.

Жан Вальжан, почуваючи себе викритим і знаючи, що Жавер натрапив на його слід, розумів, що вони з Козетою загинуть, коли повернуться до Парижа. Новим поривом вітру його закинуло в цей монастир, і Жан Вальжан думав тільки про те, щоб залишитися в ньому. В його скрутному становищі цей монастир був одночасно й найнебезпечнішим, і найнадійнішим місцем. Найнебезпечнішим тому, що туди не мав права увіходити жоден чоловік і викритому там Жанові Вальжану була звідти єдина дорога: до тюрми. Найнадійнішим же місцем був він тому, що якби Жанові Вальжану пощастило оселитися в ньому, то хто шукав би його тут? Жити там, де життя неможливе,- в цьому був порятунок.

Сушив собі голову й Фошлеван. Спочатку він сказав собі, що не розуміє нічого. Як, при таких мурах, міг опинитися тут пан Мадлен? Через стіни монастиря не перелізеш. Як потрапив він сюди з дитиною? На прямовисний мур з дитиною в руках не здерешся. Хто така ця дитина? Звідки вони з’явилися? Відтоді, як Фошлеван оселився в монастирі, він ніколи не чув про Монтрейль і не знав про події в ньому. Батько Мадлен тримався так, що його не можна було розпитувати; та й Фошлеван казав собі, що святих не розпитують. Для нього пан Мадлен зберігав увесь свій престиж. З деяких його слів садівник зробив висновок, що пан Мадлен, можливо, збанкрутував або ж заплутався в якусь політичну справу і ховається. Останнє було до смаку Фошлеванові, бо, як і багато наших селян з півночі, він здавна був бонапартистом. Ховаючись, пан Мадлен знайшов собі притулок у монастирі і, ясна річ, хотів тут залишитися. Але нєз’ясованим для Фошлевана питанням, до якого старий раз-у-раз повертався і яким морочив собі голову, було те, яким способом опинився пан Мадлен тут, та ще й з цією малою. Фошлеван бачив їх, доторкався до них, розмовляв з ними і не вірив собі. В хатину Фошлевана вступило незрозуміле. Фошлеван плутався в гадках; ясно для нього було лише одне: «Пан Мадлен урятував мені життя». Цього було досить, щоб Фошлеван ухвалив для себе певне рішення. «Тепер моя черга - сказав він собі і додав: - Пан Мадлен не думав стільки, коли треба було лізти під віз і витягати мене». Отож, він вирішив, що врятує пана Мадлена.

Самому собі він, проте, поставив кілька запитань і сам дав на них відповіді.

- Чи рятував би я його після того, що він зробив для мене, якби він був злодій?

- Все ж таки рятував би.

- А якби він був убивцею?

- Все ж таки рятував би.

- А чи рятуватиму я його, коли він свята людина?

- Все ж таки.

Але допомогти йому залишитись у монастирі... Яка задача!

Фошлеван не відступив і перед такою майже нездійсненною спробою. Цей бідний пікардійський селянин мав єдину драбину: свою відданість, щире бажання і трохи старого селянського лукавства, яке на цей раз мусило служити великодушним намірам. І з цією драбиною він хотів спробувати перелізти через всі монастирські перепони і кручі статуту св. Бенедикта. Дядько Фошлеван, який все життя своє прожив егоїстом, тепер старий, кривий, хворий, без жодних інтересів у світі, знайшов собі втіху в тому, щоб бути вдячним, і, побачивши можливість зробити добре діло, кинувся на нього так, як кинулася б умираюча людина на склянку гарного вина, якого ніколи не куштувала. Можна додати, що повітря, яким він багато років дихав у монастирі, знищило у ньому його особистість і нарешті викликало в ньому потребу зробити якесь добре діло.

Отож, він вирішив принести себе в жертву панові Мадлену.

Ми тільки но назвали його «бідним пікардійським селянином». Характеристика - вірна, але неповна. В цьому місці нашої історії корисно було б познайомитись трохи ближче з дядьком Фошлеваном. Він був селянин, але був колись сільським нотарем, що додало причепливості його лукавству і проникливості його наївності. Зазнавши, з різних причин, невдачі в цій спеціальності, він з сільського нотаря зробився візником і робітником. Але, не зважаючи на удари батогом та лайки, потрібні, здається, для коней, в ньому залишилося дещо від нотаря. У нього був природний розум, він говорив правильною мовою; він умів вести бесіди, що рідко трапляється на селі, і селяни казали про нього: «Він говорить майже як пан у капелюсі». Фошлеван справді належав до тих, кого зухвалий і легковажний словник останнього сторіччя називав: «півбуржуа, півмугир», а метафори, що їх вживали замки, говорячи про хатини, заводили до категорії полупанків: «трохи селюк, трохи городянин», «ні риба, ні м’ясо». Хоч яким тяжким спробам піддавала його доля, попомучивши цю стару душу, але Фошлеван залишився людиною першого, безпосереднього пориву. Прекрасна прикмета, яка не дозволяє стати дуже поганим. Його вади та хиби - а він таки мав їх - були поверхові; взагалі ж образ його вигравав, коли придивитися ближче. На цьому старому обличчі не було неприємних зморщок на лобі, які свідчать про злостивість або дурість.

Коли на світанку, багато передумавши вночі, дядько Фошлеван розплющив очі, він побачив пана Мадлена, який сидів на своїй соломі й дивився на сплячу Козету. Фошлеван сів і собі.

- А як же ввійдете ви сюди,- спитав він,- коли ви й так тут?

Ці слова повнотою визначали становище Жана Вальжана й пробудили його від його замріяння.

Вони почали радитись.

- Насамперед,- сказав Фошлеван,- ні ви, ні мала не повинні виходити з цієї кімнати. Один крок у сад - і ми загинули.

- Це правильно.

- Пане Мадлен,- провадив Фошлеван далі,- ви потрапили до нас у дуже добру, тобто дуже погану хвилину. Одна з цих дам серйозно занедужала, і тому нами вони цікавитимуться небагато. Вона, здається, навіть помирає. За неї проказують довжелезні молитви. Всі вони заметушились і заклопотані. Та, що кінчається,- свята жінка. Власне, всі ми тут - святі. Вся різниця між ними і мною полягає в тому, що вони кажуть «наша келія», а я кажу «моя мотика». Зараз читатимуть відхідну, а потім правитимуть панахиду. Сьогодні ми можемо бути спокійні тут, а за завтра я вже не відповідаю.

- Але ваша хатина стоїть у западині стіни, прихована тими руїнами, і з монастиря її не видно,- зауважив Жан Вальжан.

- І до того ж черниці ніколи не підходять сюди.

- Ну?

Знак питання після цього слова означав: «Мені здається, тут можна ховатися». Фошлеван і відповів на запитання:

- Але тут дівчата.

- Які дівчата?

Фошлеван розкрив рот, щоб пояснити свої слова, коли вдарив дзвін.

- Черниця померла,- сказав він.- Це - похоронний дзвін.

Дзвін ударив ще раз.

- Це - дзвін по душі, пане Мадлен. Тепер вони дзвонитимуть щохвилини протягом двадцяти чотирьох годин, поки тіло не винесуть з церкви. Вони ж, бачте, граються. Під час перерви досить буває, щоб покотився м’яч, і вони зараз же біжать сюди й винишпорять скрізь, хоч це їм і заборонено. Чисті дияволята ці херувими.

- Які? - не зрозумів Жан Вальжан.

- Та дівчата ж. Вони вас швидко викриють, будьте певні, і почнуть кричати: «Чоловік! Чоловік!» Сьогодні, правда, небезпеки нема. Ніяких перерв не буде. Цілий день вони віддадуть молитвам. Чуєте дзвін? Я казав вам, що дзвонитимуть щохвилини. Це - похоронний дзвін.

- Я розумію тепер,- сказав Жан Вальжан.- Ви говорите про пансіонерок.

І подумав: «Це забезпечило б виховання та освіту Козети».

- Оттуди! - вигукнув Фошлеван.- Ще б не про дівчат. Як вони пискотітимуть, а потім кинуться тікати! Тут кожен чоловік - мов зачумлений. Ви ж бачите, мені прив’язують на ногу бубонець, неначе я хижак який.

Жан Вальжан глибоко замислився.

- Цей монастир врятує нас,- пробурмотів він і вголос додав: - Правда ваша, найважче буде залишитися тут.

- Ні,- заперечив Фошлеван,- вийти звідси.

Жан Вальжан почув, як уся кров прилила йому до серця.

- Вийти?

- Так, пане Мадлен. Щоб увійти сюди знову, вам доведеться вийти.

І після нового вдару дзвона Фошлеван пояснив:

- Не можна ж, щоб вас знайшли тепер тут. Звідки ви з’явились? Для мене, бо я вас знаю, ви впали з неба, але черниці вимагають, щоб людина увіходила в двері.

Раптом почався досить складний передзвін.

- А! - сказав Фошлеван.- То скликають матерів-гласних. У них завжди відбувається засідання капітулу, коли хтось умре. Померла вона на світанку. І майже всі помирають на світанку. Але хіба не можете ви вийти тим же шляхом, яким увійшли? Я, знаєте, не розпитую вас, але скажіть, як потрапили ви сюди?

Жан Вальжан зблід. Сама думка вийти знову на ту страшну вулицю викликала в нього дрож. Вибратися з лісу, де повно тигрів, і чути пораду друга повернутися назад! Жан Вальжан уявляв собі, що в кварталі повно поліції, що агенти її стежать на вулицях, що скрізь роставлені караули, що жахливі кулаки простягаються до його коміра, що сам Жавер, може, чатує на перехресті.

- Це - неможливо! - сказав він.- Вважайте, що я впав з неба, батьку Фошлеван.

- Та я ж так і вважаю,- відповів Фошлеван.- Мені ви можете цього й не казати. Бог, імовірно, взяв вас своєю рукою, щоб ближче придивитись до вас, а потім пустив. Він тільки хотів опустити вас у чоловічий монастир, та помилився. О, знову дзвонять! Це для того, щоб воротар ішов повідомити муніципалітет, а ті прислали сюди лікаря засвідчити, що вона дійсно вмерла. Така вже тут церемонія при смерті. Наші милі дами не дуже то люблять ці відвідини. Лікар же ні в що не вірить. Він підіймає покривало. Іноді навіть іще щось. Ач, як вони квапляться з повідомленням на цей раз! Чого воно? А ваша дівчинка все спить. Як її звуть?

- Козета.

- Це - ваша дочка або, вірніше,- ваша внучка?

- Так.

- Їй вийти звідси буде легко. Тут у мене є хвіртка, яка виходить у двір. Я постукаю. Воротар відчинить. На спині в мене буде мій кіш, а в ньому - мала. Я вийду. Батько Фошлеван пішов з своїм кошем,- це зовсім просто. Ви скажете їй сидіти спокійно. Вона буде під брезентом. Я віднесу її до однієї моєї старої приятельки на вулиці Шмен-Вер, що торгує фруктами. Вона - глуха, і в неї є маленьке ліжко. Я покричу їй на вухо, що це - моя племінниця, і попрошу залишити її до завтра. Потім мала повернеться сюди разом з вами. Бо я приведу таки вас сюди. Це неодмінно треба зробити. Але як вам звідси вийти?

Жан Вальжан похитав головою.

- Аби ніхто не бачив мене, батьку Фошлеван. Вся штука в цьому. Спробуйте спровадити мене звідси, як Козету - в коші й під брезентом.

Фошлеван почухав собі вухо середнім пальцем лівої руки, що означало в нього серйозне замішання.

Новий передзвін урвав їхні думки.

- Лікар пішов,- пояснив Фошлеван.- Він подивився й сказав, що вона померла. Добре. Коли лікар підпише перепустку на рай, тоді похоронне бюро присилає труну. Якщо це - мати, її вбирають матері; якщо сестра - сестри. Після того я забиваю труну; це становить частину моїх обов’язків. Кожен садівник - трохи гробокоп. Її поставлять у кімнаті при церкві, що виходить на вулицю і куди з чоловіків може увіходити тільки лікар. Я виключаю факельника і себе самого. У тій кімнаті я й забиваю гвіздками труну. Потім з’являються факельники і... поїхали! Ось як виряджаються на небо. Привозять порожній ящик і відвозять його з чимось усередині. Таке воно те ховання. De profundis.³²⁸

Промінь сонця, падаючи згори, освітлював обличчя заснулої Козети, яка спала з піврозкритим ротом і скидалась на ангела, що впивається світлом. Жан Вальжаи став дивитись на неї й не слухав більше Фошлевана.

Те, що тебе не слухають, не є приводом для мовчання. Старий садівник балакав собі далі:

- Яму риють на Вожірарському кладовищі. Це кладовище нібито збираються закривати. Воно дуже старовинне, не підлягає загальним правилам, не має форми і незабаром подасть у відставку. А шкода, бо воно - зручне. Там у мене є приятель, батько Матьєн, гробокоп. Тутешні черниці мають одну пільгу: їх одвозять на кладовище смерком. Є спеціальне розпорядження префектури. Але скільки ж подій з учорашнього дня! Мати Розп’яття вмерла, а батько Мадлен...

- Похований,- докінчив, сумно всміхаючись, Жан Вальжан.

Фошлеван підхопив ці слова:

- А й правда! Якби ви лишилися тут назавжди, то це було б справжнє поховання.

Дзвони вдарили четвертим способом. Фошлеван поквапливо зняв з цвяха свій наколінник з бубонцем і застебнув його на нозі.

- На цей раз кличуть мене. Мати настоятелька. Ну, ось і вколовся пряжкою! Не рухайтеся, пане Мадлен, і чекайте на мене. Будуть новини. Схочете їсти - є тут вино, хліб і сир.

І він вийшов з хатини, приказуючи:

- Іду! Іду!

Жан Вальжан бачив, як він ішов через сад, поспішаючи, скільки дозволяла його крива нога, і скоса поглядаючи на свою бахчу.

Менше ніж за десять хвилин, розполохавши дорогою своїм бубонцем усіх черниць, він обережно постукав у двері і дістав у відповідь сказане ласкавим голосом «І на віки вічні!», тобто: «можна!»

Ці двері вели до приймальні, призначеної спеціально для садівника, коли він мав якісь справи. Приймальня була поруч з залою засідань капітулу. Настоятелька, сидячи на єдиному в кімнаті стільці, дожидала Фошлевана.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ФОШЛЕВАН НАТРАПЛЯЄ НА ТРУДНОЩІ

Схвильований і врочистий вигляд - властивий у критичних обставинах певним характерам і певним професіям: зокрема, священикам і ченцям та черницям. Коли Фошлеван увійшов у приймальню, обидва ці вирази заклопотаності були на обличчі настоятельки, цієї чарівної і вченої матері Інокентії, завжди такої веселої.

Боязко вклонившись, садівник зупинився на порозі. Настоя- телька, перебираючи чотки, підвела очі й промовила:

- А, це ви, батьку Фован.

Так у монастирі завжди скорочували його прізвище.

Фошлеван уклонився знову.

- Я покликала вас, батьку Фован.

- Я тут, преподобна мати.

- Мені треба поговорити з вами.

- І мені теж,- відповів Фошлеван з відвагою, яка лякала його самого.- Я маю сказати дещо преподобній матері.

Настоятелька глянула на нього.

- А, ви маєте повідомити мене про щось.

- Попросити.

- То кажіть.

Старий Фошлеван, колишній сільський нотар, належав до категорії селян з апломбом. Спритна темнота - це сила; її не бояться і ловляться на неї. До Фошлевана, який прожив у монастирі трохи більше як два роки, ставились у братстві з симпатією. Завжди сам, тільки з своїм садівництвом, він мимоволі став цікавим. Не наближаючись до всіх цих закутаних у вуалі жінок, він спершу бачив перед собою тільки якесь мерехтіння тіней. Потім, придивляючись уважніш і здогадуючись, він надав тілесних форм усім цим привидам, і мертві віджили для нього. Він був неначе глухий, що добре бачить, і сліпий, що має загострений слух. Він навчився розрізняти значення різних ударів дзвона, і кінець-кінцем у загадковому, мовчазному монастирі для нього не існувало секретів: сфінкс виказав йому на вухо всі свої таємниці. Але знаючи все, Фошлеван удавав, ніби не знає нічого. В цьому й полягало його мистецтво. Всі в монастирі вважали його за дурня - велика заслуга в релігії. Матері-гласні складали Фошлеванові чималу ціну. То був цікавий німий. Він викликав довір’я до себе. До того ж він додержував правил і виходив з своєї хатини тільки тоді, коли цього вимагали потреби саду та городу. Таку скромну поведінку ставили йому за заслугу. А він усе ж таки спромігся змусити проговоритися двоїх: воротаря в монастирі, від якого знав подробиці про приймальню, і гробокопа на кладовищі, який розповів йому, як ховають матерів і сестер. Отож, з черницями він був обізнаний з двох боків - з боку їхнього життя і з боку їхньої смерті. Він, проте, не зловживав своїм знанням. Братство шанувало його. Старий, кривий, сліпий, може, і глухий трохи; скільки якостей! Замінити його було б важко.

З упевненістю людини, яка знає, що її шанують, Фошлеван звернувся до настоятельки з дещо невиразним і дуже глибокодумним селянським словом. Він довго говорив про свій вік, про свої хвороби, про тягар років, який через неміч збільшується для нього вдвоє, про дедалі складнішу роботу садівника, про великі розміри саду, про безсонні ночі, як от остання, коли доводилось укривати дині на бахчі, тому що світив місяць. На закінчення Фошлеван сказав, що має брата (настоятелька поворухнулася)... брата дуже немолодого (настоятелька ворухнулася заспокоєно)... що, якби дозволили, цей брат міг би оселитися з ним і допомагати йому... що брат той - прекрасний садівник і був би для монастиря кориснішим за нього... що, в противному разі, почуваючи себе слабим і нездатним добре працювати, він, на превеликий жаль, змушений буде кинути свою службу й піти і що у брата є внучка, яку вій приведе з собою, і яка, по заповітах божих, виховуватиметься тут і - хто знає? - чи не стане колись черницею.

Коли він скінчив, настоятелька перестала перебирати чотки і спитала:

- Чи зможете ви дістати міцну залізну штабу на сьогоднішній вечір?

- Навіщо?

- Замість важеля.

- Зможу, преподобна мати,- відповів Фошлеван.

Настоятелька, не сказавши більше ні слова, підвелася з стільця й пройшла в сусідню кімнату - залу засідань капітулу, де, мабуть, зібралися матері-гласні. Фошлеван залишився сам.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
МАТИ ІНОКЕНТІЯ

Минуло з чверть години. Настоятелька повернулася й знову сіла на стілець.

Співбесідники, здавалось, обоє були схвильовані. Їхню розмову ми передаємо скільки можемо точно.

- Батьку Фован!

- Преподобна мати?

- Ви знаєте нашу церкву?

- У мене є там місце, де я слухаю месу та інші служби.

- І вам доводилось бувати у ваших справах на середині її?

- Два чи три рази.

- Ідеться про те, щоб підняти камінь.

- Важкий?

- Це одна з плит коло престолу.

- Той камінь, що закриває склеп?

- Так.

- В таких от випадках саме й добре, щоб було два чоловіки.

- Мати Вшестя - міцна, як чоловік, і допомагатиме вам.

- Жінка ніколи не може бути чоловіком.

- Але на допомогу вам ми можемо дати тільки жінку. Кожен робить, що може. Дон Мабільйон дає чотириста сімнадцять послань св. Бернарда, а Мерлон Гостій тільки триста шістдесят сім, але не буду ж я через те менше поважати Мерлона Гостія.

- І я теж.

- Заслуга в тому, щоб працювати по своїй силі. Монастир не лісний склад.

- А жінка не чоловік. Ось брат мій, так той міцний.

- Крім того у вас буде важіль.

- Тільки ці ключі й підходять до таких дверей.

- На камені є кільце.

- Я просуну в нього важіль.

- Камінь повертається.

- Це добре, преподобна мати. Я відкрию склеп.

- І чотири матері-півчі допомагатимуть вам.

- А коли склеп відкриють?

- Треба буде закрити його знову.

- І це все?

- Ні.

- Дайте мені розпорядження, преподобна мати.

- Ми звіряємось на вас, батьку Фован.

- Я тут для того, щоб робити все.

- І про все мовчати.

- Так, преподобна мати.

- Коли склеп буде відкрито...

- Я закрию його знову.

- Але перед тим...

- Що, преподобна мати?

- Туди треба опустити щось.

Запала мовчанка. Скрививши нижню губу в гримасу, яка означала вагання, настоятелька заговорила знову:

- Батьку Фован!

- Преподобна мати?

- Ви знаєте, що сьогодні на світанку вмерла одна мати?

- Ні.

- Ви, значить, не чули дзвона?

- З глибини саду не чути нічого.

- Правда?

- Я ледве чую, коли дзвоном кличуть мене.

- Вона вмерла на світанку.

- А сьогодні вранці вітер дув не в мій бік.

- Це - мати Розп’яття. Блаженної пам’яті.

Настоятелька замовчала, хвилинку поворушила губами, неначе мислено молилася, і вела далі:

- Три роки тому одна янсеністка,³²⁹ мадам де Бетюн, перейшла в праву віру, побачивши, як молиться мати Розп’яття.

- О! тепер я чую похоронний дзвін, преподобна мати.

- Матері віднесли її в покійницьку, що при церкві.

- Я знаю.

- Крім вас, у ту кімнату не може й не має права входити жоден чоловік. Стежте за цим. Де ж бачено, щоб у покійницьку заходили чоловіки!

- Де ж пак!

- Га?

- Де ж пак.

- Що ви кажете?

- Я кажу: де ж пак.

- Що де?

- Я не кажу де, преподобна мати, а кажу: де ж пак.

- Не розумію. Чому ви кажете де?

- Тому що так сказали й ви, преподобна мати

- Я не казала: де ж пак.

- Ви не казали, а я сказав замість вас.

Тут пробило дев’яту годину.

- Нехай благословенні й препрославлені будуть святі дари о дев’ятій годині і всякої години! - сказала настоятелька.

- Амінь! - мовив Фошлеван.

Годину пробило влучно. Дзвін поклав край питанню про «де ж пак». Можливо, що без нього Фошлеван з настоятелькою ніколи не виплуталися б з цієї справи.

Фошлеван витер собі піт на лобі.

Настоятелька знову пробурмотіла якісь, чи не святі, слова, а потім піднесла голос:

- Бувши живою, мати Розп’яття навертала на праву віру, а вмерши, вона творитиме чудеса.

- Творитиме! - відповів Фошлеван, ступаючи на сліди насто- ятельки і намагаючись не збочувати більше.

- Батьку Фован, мати Розп’яття була благословенням для нашого братства. Звичайно, не кожному дається вмерти так, як кардинал де Берюль, що помер правлячи месу. Душа його полинула до бога, проказуючи слова: «Hanc igitur oblationem».³³⁰ Та хоч мати Розп’яття й не мала такого щастя, але смерть її була блаженна. До останньої секунди вона зберігала притомність. Вона говорила з нами, потім говорила з ангелами. Вона віддала нам останні розпорядження. Якби ви мали трохи більше віри й були тоді в її келії, вона вилікувала б вашу ногу, просто доторкнувшись до неї. Вона всміхалася. Почувалось, що вона воскресає в бозі. В кончині її було щось райське.

Фошлеван думав, що настоятелька закінчила проказувати якусь молитву.

- Амінь! - сказав він.

- Батьку Фован, треба робити те, що хотіли померлі.

Настоятелька почала перебирати чотки.

- В цьому питанні я розпитувала багатьох духовних осіб, які цікавляться монастирським життям і досягли чудових наслідків.

- А тут, преподобна мати, дзвін чути куди краще, ніж з саду.

- Вона більше навіть ніж мертва. Вона - свята.

- Як і ви, преподобна мати.

- Вона двадцять років спала в труні з спеціального дозволу найсвятішого отця нашого Пія VII.

- Того, що коронував імпе... Буонапарте?

Ця згадка для такої спритної людини, як Фошлеван, була невдала. На щастя, настоятелька, заглибившися в свої думки, не почула її.

- Батьку Фован.

- Преподобна мати?

- Святий Діодор, архієпіскоп кападокійський, схотів, щоб на його могилі було написане єдине лиш слово: «Acarus», тобто земляний черв’як. Так і зробили. Правда це?

- Так, преподобна мати.

- Блаженний Мецокан, абат аквільський, схотів, щоб його поховали під шибеницею. Так і зробили.

- Це правда.

- Святий Теренцій, єпіскоп у Порті, де Тібр впадає в море, просив вирізати на його надгробному камені знак, яким позначалися могили отцевбивців. Він надіявся, що прохожі плюватимуть на його могилу. Треба слухатися померлих.

- Хай так воно й буде.

- Тіло Бернарда Гідоніса, який народився поблизу Рош-Абейля у Франції, згідно з його наказом і всупереч бажанню кастільсь- кого короля, перенесено до домініканської церкви в Ліможі, хоч Бернард Гідоніс був єпіскопом у Туї в Іспанії. Хіба можна заперечувати це?

- Аж ніяк, преподобна мати.

- Плантавіт де ла Фос стверджує цей факт.

Настоятелька мовчки перебирала чотки.

- Батьку Фован,- вела далі настоятелька,- матір Розп’яття поховають у труні, в якій вона спала останні двадцять років.

- Це буде правильно.

- Це буде продовження її сну.

- Мені, значить, доведеться забивати її в тій труні?

- Так.

- А труну похоронного бюро ми не використаємо?

- Саме так.

- Я до послуг преподобного братства.

- Вам допомагатимуть чотири матері-півчі.

- Забивати гвіздки? Мені вони не потрібні.

- Ні, опускати труну.

- Куди?

- В склеп.

- Який склеп?

- Під престолом.

Фошлеван аж підскочив.

- Склеп під престолом!

- Під престолом.

- Але...

- У вас буде залізна штаба.

- Воно все так, але...

- Ви підіймете камінь, просунувши штабу в кільце.

- Але...

- Треба слухатися померлих. Бути похованою під престолом нашої церкви, а не в нечистій землі, залишитися мертвою там, де вона жила,- таке було останнє бажання матері Розп’яття. Вона просила нас про це, тобто наказувала.

- Але це ж заборонено.

- Заборонено людьми і наказане богом.

- А як про це довідаються?

- Ми довіряємо вам.

- О, я - мов камінь з ваших мурів.

- Капітул зібрався. Матері-гласні, з якими я обговорювала це питання і які й досі ще радяться, ухвалили, що матір Розп’яття, за її бажанням, треба поховати в її труні і під престолом у нас. Ви ж подумайте, батьку Фован, коли тут почнуть творитися чудеса! Яка слава в бозі для нашого братства! Чудеса виходять з могил!

- Але, преподобна мати, якщо агент санітарної комісії...

- В питанні про поховання св. Бенедикт II не згоджувався з Константіном Погонатом.

- А якщо поліційний комісар...

- Хонодмер, один з сімох німецьких королів, що вступили в Галлію за імператриці Констанції, визнав ченцям і черницям право бути похованими в лоні релігії, тобто під престолом.

- А що, як інспектор префектури...

- Проти хреста світ - ніщо. Мартін, одинадцятий генерал картезіанців, узяв за девіз Для свого ордену слова: Stat crux dum volvitur orbis.³³¹

- Амінь! - сказав Фошлеван, який завжди виходив так з скрутного становища, коли чув латинь.

Того, хто довго мовчав, задовольняє всяка аудиторія. Вийшовши з в’язниці з багатьма невисловленими дилемами та силогізмами в голові, ритор Гімнасторас зупинився перед першим же деревом, виголосив перед ним цілу промову й доклав силу зусиль, щоб переконати його. Настоятелька, завжди обмежена греблею мовчання і мавши переповнену водойму, підвелася й з балакучістю відкритих шлюзів почала голосно казати:

- Праворуч від мене - Бенедикт, ліворуч - Бернар. Хто такий Бернар? Перший абат у Клерво. Фонтен у Бургундії - благословенний край, бо там він народився; батько його звався Теслен, а мати - Алет. Він почав з Сіто, щоб скінчити Клерво. Настановив його на абата єпіскоп шалонський Гільйом де Шампо. У нього було сімсот послушників, і заснував він сто шістдесят монастирів. На соборі в Сенсі, в 1140 році, він узяв гору над Абеляром, П’єром де Брюі з його учнем Анрі та іншими заблудцями, так званими «апостольцями». Він розбив Арнольда де Бреса, знищив ченця Рауля, вбивцю євреїв, верховодив в 1148 році на Реймському соборі, змусив засудити Жільбера де ла Поре, єпіскопа пуатьєрського, і Еона де л’Етуаль; він залагоджував суперечки між монархами, просвітив короля Луі Молодшого, давав поради папі Євгенієві III, проповідував хрестовий похід, створив за життя двісті п’ятдесят чудес і творив їх до тридцяти дев’яти на день. Хто такий Бенедикт? Патріарх Монте Касіні, другий засновник святого інституту чернецтва, Василій Великий заходу. З його ордену вийшло сорок пап, двісті кардиналів, п’ятдесят патріархів, тисяча шістсот архієпіскопів, чотири тисячі шістсот єпіскопів, чотири імператори, дванадцять імператриць, сорок шість королів, сорок одна королева, три тисячі шістсот канонізованих святих; і існує цей орден тисячу чотириста років. З одного боку - святий Бернар, з другого боку - санітарний інспектор. З одного боку - святий Бенедикт, з другого - інспектор поліції. Держава, поліція, похоронне бюро, адміністративні правила... хіба знаємо ми все це? Всякий обурився б, довідавшись про те, як з нами поводяться. Ми навіть не маємо права віддати прах наш Ісусові. Ваша санітарна інспекція - вигадка революції. Бог, що підлягає поліції! Такий наш час. Мовчіть, Фован!

Фошлеван під цим душем почував себе дуже погано.

- Право монастиря на поховання,- вела настоятелька далі,- не викликає сумніву ні в кого. Заперечують його самі фанатики та заблудці. Ми живемо під час жахливої плутанини. Люди знають те, чого не треба, і не знають того, що треба. Люди - брудні і нечестиві. Бувають у нашу епоху такі, що не відрізняють великого святого Бернара від Бернара, званого Бернаром з Бідних Католиків, одного священика, який жив у тринадцятому сторіччі. Інші в своєму кощунстві доходять до того, що ешафот Луі XVI прирівнюють до хреста Ісуса. Луі XVI був тільки король. Будьмо ж уважні до бога. Нема тепер ні праведного, ні неправедного. Знають Вольтера і не чули про Сезара де Бюса. А Сезар де Бюс - людина блаженна, тоді як Вольтер - нечестивець. Останній наш архієпіскоп, кардинал перігорський, не знав навіть, що Шарль де Гондран заступив Берюля, що Франсуа Бургуан заступив Гондрана, Жан Франсуа Сено Бургуана, а отець де Сент Март - Жана Франсуа Сено. Ім’я отця Котона знають не тому, що він був одним з трьох засновників ордену Ораторії, а тому, що його лаяв гугенот - король Генріх IV. У Франсуа де Салі мирянам любо те, що він шахраював, коли грав. А потім нападають на релігію. Чому? Тому, що були погані священики; тому що Санітарій, єпіскоп гапський, був братом Салона, єпіскопа амбернського; і обоє вони були наслідувачами Мамоля. А що з того? Хіба перешкодило це Мартінові турському бути святим і віддати половину свого плаща бідному? Святих переслідують. Заплющують очі на істину. Ходити в мороку стало звичайним. А найбільш хижі звірі - звірі сліпі. Ніхто серйозно не думає про пекло. О, лихі люди! «З наказу короля» означає тепер «З наказу революції». Не знають своїх обов’язків ні відносно живих, ні відносно померлих. Заборонено вмирати праведною смертю. Поховання стало цивільним обрядом. Жах який! Святий Леон II написав два спеціальні послання, одне П’єрові Нотеру, а друге - королю вестготів, де він заперечував владу екзарха і верховенство короля в питаннях про мертвих. Готье, епіскоп шалонський, не піддавався в цьому питанні Отонові, герцогу бургундському. Колишня магістратура була згодна з ним. Раніше ми в капітулі мали право голосу навіть у мирських питаннях. Абат Сіто, генерал ордену цистеріанців, був радником у бургундському парламенті. Ми робимо з нашими покійниками те, що хочемо. Хіба тіло святого Бенедикта не лежить у Франції, у флерійському абатстві, хоч сам він умер у Монте Касіні в Італії, в суботу 21 березня 543 року? Все це - беззаперечне.

Настоятелька звела дух, потім звернулася до Фошлевана.

- Отож, ми умовились, батьку Фован.

- Умовились, преподобна мати.

- Чи можу я покладатись на вас?

- Я буду слухатись.

- Добре.

- Я цілком відданий монастиреві.

- Гаразд. Ви, значить, закриєте труну. Сестри однесуть її в церкву. Ми справимо заупокійну службу. Потім повернемось до монастиря. Між одинадцятою годиною і північчю прийдете ви з залізною штабою. Все відбуватиметься в найглибшій тайні. У церкві будуть тільки чотири матері-півчі, мати Вшестя і ви.

- А сестра коло стовпа?

- Вона не обертатиметься.

- Але вона буде чути.

- Вона не слухатиме. До того ж мир не знає того, що знають у монастирі.

Знову запала мовчанка.

- Ви знімете ваш бубонець,- продовжувала настоятелька.- Зовсім не треба, щоб про вашу присутність знала сестра коло стовпа.

- Преподобна мати!

- В чому справа, батьку Фован?

- Чи був уже лікар?

- Він прийде сьогодні о четвертій. Вже дзвонили, щоб покликати його. Ви, виходить, не чуєте нічого?

- Я звертаю увагу лише на дзвін, який кличе мене.

- Це - добре, батьку Фован.

- Преподобна мати, важіль мусить мати принаймні шість футів завдовжки.

- А де ви його дістанете?

- О! Де є грати, там не бракує гратин. В глибині саду ціла купа старого заліза.

- За чверть години до півночі; не забувайте.

- Преподобна мати!

- Що?

- В разі у вас буде ще колись така робота, то мій брат - силач. Справжній турок.

- Ви робитимете якнайшвидше.

- Дуже швидко я не можу, бо я каліка. Тому то й потрібна мені допомога. Я шкутильгаю.

- Шкутильгати не гріх, а може, навіть благословення боже. Імператор Генріх II, що боровся з облудним папою Григорієм і відновив Бенедикта VIII, мав два прізвища: Святий і Кривий.

- Дуже добре мати два сюртуки,³³² - пробурмотів Фошлеван, і справді трохи глухий.

- А знаєте, батьку Фошлеван, приходьте краще за годину. Будьте з вашою штабою біля престолу об одинадцятій. Відправа почнеться рівно опівночі. Треба, щоб це було скінчене принаймні за чверть години перед тим.

- Я зроблю все, щоб довести мою відданість братству. Умовились ми, значить, так. Я заб’ю цвяхами труну. Рівно об одинадцятій буду в церкві. Там будуть уже матері-півчі і мати Вшестя. А все ж таки два чоловіки було б краще. Ну, та, зрештою, нехай. Я принесу той важіль. Ми відкриємо склеп, опустимо труну й закриємо склеп знову. Жодних слідів не залишиться. Уряд не матиме ніякої підозри. Це й усе, преподобна мати?

- Ні.

- А що ж іще?

- А порожня труна?

Розмова припинилася. Фошлеван думав. Думала й настоятелька.

- Що ж зробимо ми з труною, батьку Фован?

- Її повезуть на кладовище.

- Порожню?

Знову мовчанка. Фошлеван лівою рукою зробив жест, яким відганяють від себе тривожні питання.

- Преподобна мати, я сам забиватиму труну в кімнаті при церкві, куди крім мене ніхто не може входити, і накрию труну покровом.

- Це - так; але коли носії ставитимуть її на колісницю й будуть опускати її в яму, вони догадаються, що там немає нічого.

- А ч!.. - скрикнув Фошлеван.

Настоятелька почала класти на себе хрест і прикро глянула на садівника. Закінчення «орт» залишилося у нього в горлі.

Він поспішив знайти спосіб, щоб про його лайку забули.

- Преподобна мати, я насиплю в труну землі. Це справить враження, ніби всередині хтось є.

- Маєте рацію. Земля - це те саме, що й людина. Ви, значить, улаштуєтесь із порожньою труною?

- Я зроблю своє діло.

Обличчя настоятельки, доти сумне і заклопотане, пояснішало. Начальницьким жестом вона відпустила садівника. Фошлеван пішов до дверей. Коли він виходив, настоятелька злегка піднесла голос:

- Я задоволена вами, батьку Фован. Завтра, після похорону, приведіть до мене вашого брата і скажіть йому, щоб він узяв з собою дівчинку.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
ДЕ ЖАН ВАЛЬЖАН ВИГЛЯДАЄ ЗОВСІМ ТАК, НІБИ ВІН ЧИТАВ ОСТІНА Й КАСТІЛЬЄХО

Кроки кривих подібні до підморгувань косих: вони нешвидко доходять до мети. Крім того Фошлеван був ще й у замішанні. Він витратив з чверть години, щоб добратись до своєї хатини в саду. Козета вже прокинулась. Жан Вальжан сидів біля вогню. В той момент, коли Фошлеван входив до себе, Жан Вальжан показував їй на садівничий кіш, що висів на стіні, і казав:

- Слухай мене, Козеточко. Нам треба вийти з цього будинку, але ми повернемось сюди і будемо жити дуже добре. Дядько, який мешкає тут, винесе тебе в коші на своїй спині. Ти чекатимеш мене в однієї дами. Я прийду по тебе. А головне, коли не хочеш, щоб Тенардьє забрала тебе знову, слухайся і не кажи нічого.

Козета з серйозним виглядом хитнула головою.

На шум відчинюваних Фошлеваном дверей Жан Вальжан обернувся.

- Ну? - спитав він.

- Влаштовано все і нічого,- відповів Фошлеван.- Мені дозволили привести вас; але перед тим треба, щоб ви вийшли звідси. На чому вас вивезти? З малою просто.

- Ви винесете її?

- А вона мовчатиме?

- Я ручусь за неї.

- А ви, батьку Мадлен?

Після мовчанки, де відчувалась тривога, Фошлеван скрикнув:

- Вийдіть тим шляхом, яким ввійшли!

Жан Вальжан, як і вперше, обмежився відповіддю:

- Неможливо!

Фошлеван, говорячи більше до себе, ніж до нього, пробурчав:

- Мене турбує ще й інше. Я сказав, що насиплю землю. А тепер я гадаю, що земля замість тіла не підійде: вона буде переміщатися, перекочуватись. Носії почують це. Розумієте, батьку Мадлен, на це зверне увагу і уряд.

Жан Вальжан пильно придивився до нього й подумав, що старий марить.

- Як у бі...са вийдете ви звідси? Це ж все треба зробити завтра. Я завтра приводжу вас сюди. Настоятелька дожидатиме вас.

І він пояснив, що то було подякою за послугу, яку він, Фошлеван, робить братству. Що в коло його обов’язків входило брати участь у похороні, забивати труну й допомагати на кладовищі гробокопові. Що померла сьогодні вранці черниця висловила бажання бути покладеною в труну, яка перед тим правила їй за ліжко, і бути похованою в склепі під престолом у церкві. Що поліція забороняє це; але небіжчиця належить до мертвих, яким не відмовляють ні в чому. Що настоятелька і матері-гласні хочуть виконати волю покійниці. Що тим гірше буде для уряду. Що він, Фошлеван, мусить забити труну в її келії, підняти камінь над склепом і опустити туди померлу. Що на подяку за це настоятелька приймає до монастиря його брата, як садівника, і його племінницю, як пансіонерку. Що брат його - це пан Мадлен, а племінниця Козета. Що настоятелька сказала йому привести брата завтра ввечері після удаваного похорону на кладовищі. Але він не може привести пана Мадлена з міста, якщо пан Мадлен не буде поза монастирем. В цьому полягало перше утруднення. А друге утруднення становила порожня труна.

- Що то за порожня труна? - спитав Жан Вальжан.

- Урядова труна,- пояснив Фошлеван.

- Яка труна і який там уряд?

- Помирає черниця. Приходить лікар міської управи й каже: «Є мертва черниця». Уряд присилає труну. Завтра він пришле факельників і колісницю, щоб забрати труну й одвезти її на кладовище. Факельники прийдуть, підіймуть труну, а в ній нічого не буде.

- То покладіть щось.

- Покійника? У мене його нема.

- Ні.

- А що ж?

- Живу людину.

- Живу?

- Мене,- сказав Жан Вальжан.

Фошлеван схопився з стільця так, немов під ним вибухнула петарда.

- Вас?

- А чому б ні?

На обличчі Жана Вальжана майнула усмішка, що нагадувала просвіток на зимовому небі.

- Ви пам’ятаєте, Фошлеван, коли ви сказали: «Мати Розп’яття вмерла», я додав: «А батько Мадлен похований». Так воно й буде.

- Та ви ж смієтесь. Це несерйозно.

- Дуже серйозно. Треба вийти звідси?

- Безсумнівно.

- Я просив вас знайти й для мене кіш та брезент.

- Ну?

- Кіш буде з ялинових дощок, а замість брезента буде чорний покров.

- Насамперед, покров буде білий. Черниць ховають у білому.

- Нехай, білий.

- Ви - якась особлива людина, батьку Мадлен.

Бачити людей з широкою, сміливою уявою, вихованою на каторзі, і, звикши до мирного свого існування, вплутуватись у «скандальчики» в монастирі,- вражало Фошлевана не менше, як вразила б його морська чайка, що ловить рибу в ручайці на вулиці Сен-Дені.

- Ідеться про те, щоб вийти звідси небаченим. Це - один з способів. Тільки спочатку познайомте мене з деякими подробицями. Як усе це відбувається? Де та труна?

- Яка? Порожня?

- Авжеж.

- Унизу, в так званій покійницькій. Вона стоїть на двох козлах і вкрита покровом.

- Яка вона завдовжки?

- Шість футів.

- Що то за покійницька?

- Це кімната на першому поверсі з одним загратованим вікном, яке виходить у сад і має зовні віконницю, і з двома дверима: одні ведуть до монастиря, другі - до церкви.

- Якої церкви?

- Церкви з вулиці, куди пускають усіх.

- У вас ключі від обох дверей?

- Ні. Тільки від тих, що до монастиря; а ключ від других дверей - у воротаря.

- Коли відчиняє він ці двері?

- Тоді, як пускає факельників, що приходять по трупу. Коли труну винесуть, двері зачиняються знову.

- Хто забиває труну?

- Я.

- Самі?

- Крім мене та поліційного лікаря, жоден чоловік не має права входити в покійницьку. Про це навіть написано на стіні.

- Чи не могли б ви, коли в монастирі все спатиме, сховати мене в тій кімнаті?

- Ні. Але я можу сховати вас у маленькій темній кімнатці, що виходить у покійницьку. Там я держу моє похоронне приладдя, і в мене ключ від неї.

- На яку годину приїде завтра похоронна колісниця?

- Приблизно о третій вдень. Ховають на Вожірарському кладовищі надвечір. Це не дуже близько.

- Я пробуду у вашій кімнатці біля покійницької ніч і ранок. А їсти? Я ж зголоднію.

- Я вам принесу.

- Забити мене в труні ви можете годині о другій.

Фошлеван відступив трохи назад і захрустів кістками пальців.

- Але це неможливо!

- Е! Взяти молоток та забити в дошку кілька цвяхів?

Те, що здавалося нечуваним Фошлеванові, було, повторюємо, зовсім простою річчю для Жана Вальжана. Бував він і в скрутнішому становищі. Кожен, хто сидів у тюрмі, знає про мистецтво зменшуватись залежно від умов утечі. Для в’язня втеча - те саме, що для хворого криза, яка або рятує, або губить його. Втеча - це одужання. А на що не згодишся, аби тільки одужати? Дати забити себе і віднести в ящику, мов пакунок; довгий час пробути в ньому, знайти повітря там, де його нема, цілими годинами обмежувати своє дихання, задихуватись, але не вмирати,- належало до похмурих талантів Жана Вальжана.

А втім, труна з живою людиною всередині - спосіб відомий не тільки каторжникам, а й імператорам. Цим способом, якщо вірити ченцеві Остінові Кастільєхо, скористався Карл П’ятий, коли він, побажавши після свого зречення востаннє побачити ла Пломбес, допоміг їй потрапити в монастир святого Юста і вийти звідти.

Прийшовши трохи до пам’яті, Фошлеван скрикнув:

- А як же будете ви дихати?

- А буду.

- В тому ящику! Та я задихаюсь, тільки подумавши про це.

- У вас, напевне, є свердло. Ви прокрутите там кілька дірочок біля мого рота і приб’єте кришку не дуже щільно.

- А як вам треба буде кашлянути або чхнути?

- Хто тікає, той не чхає і не кашляє. Доводиться вибирати одне з двох, батьку Фошлеван: або дати впіймати себе тут, або виїхати звідси на похоронній колісниці.

Всі помічали, як люблять кішки зупинятись і тинятися між двома половинками розчинених дверей. Хто не казав кішці: «Та увіходь же!» Бувають і люди, схильні вагатися між двома ухвалами, рискуючи бути роздушеними, якщо доля раптом прискорить розв’язання. Занадто розважливі, при всій своїй котячій вдачі і саме через неї, наражаються іноді на більшу небезпеку, ніж люди сміливі. До таких нерішучих людей належав і Фошлеван. І все ж така холоднокровність Жана Вальжана вплинула й на нього.

- Іншого способу, і дійсно, немає,- пробурчав він.

- Непокоїть мене тільки одне: як воно буде на кладовищі - сказав Жан Вальжан.

- Це якраз мене ані трохи не турбує,- відповів Фошлеван.- Коли ви певні, що зможете вибратися з труни, то я певний, що спроможуся витягти вас з ями. Гробокоп - п’яничка і мій приятель. Звуть його батько Метьєн. Старий п’яниця. Він сує покійників у могилу, а я суну його собі в кишеню. Я розповів вам, як воно відбуватиметься. Приїдемо на кладовище майже перед смерком, за три чверті години до того, як зачиняють ворота кладовища. Колісниця доїде до самої ями, я йтиму слідом за нею; це-мій обов’язок, я принесу з собою молоток, долото і кліщі. Колісниця зупиниться, факельники обв’яжуть вашу труну вірьовкою і спустять вас у яму. Священик прокаже молитву, перехрестить труну, присне святої води й подасться додому. Залишусь я сам з батьком Метьєном. Він - мій приятель, кажу я вам. Він або буде, або не буде п’яний. Якщо не буде, я кажу йому: ходім перехилити чарку, поки «Добру айву»³³³ ще не зачинили. Я забираю його, напоюю - підпоїти ж батька Метьєна недовго, бо він завжди під чаркою - вкладаю його під стіл, забираю в нього перепустку до кладовища й повертаюся назад вже без нього. Вам доведеться мати справу тільки зі мною. Якщо він буде п’яний, я скажу йому: іди собі, я зроблю все за тебе. Він піде, і я визволю вас з ями.

Жан Вальжан простяг руку, яку Фошлеван схопив із зворушливою сердечністю селянина.

- Згода, батько Фошлеван. Все буде гаразд.

«Аби ніщо не стало на перешкоді,- подумав Фошлеван.- Бо тоді вийде щось жахливе».

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
ЩОБ БУТИ БЕЗСМЕРТНИМ, НЕ ДОСИТЬ БУТИ П’ЯНИЦЕЮ

На другий день, коли заходило сонце, дуже рідкі на Менському бульварі прохожі знімали капелюхи перед старомодною похоронною колісницею, прикрашеною зображеннями черепів, перехрещених кісток і сліз. На колісниці стояла труна під білим покровом з великим чорним хрестом, подібним до постаті померлої людини з повислими вниз руками. Слідом за колісницею їхала задрапована карета, де сидів священик у стихарі³³⁴ і дитина - півчий у червоній скуфейці. Праворуч і ліворуч від колісниці йшли два факельники в сірому з чорним галуном одягу. Позад колісниці шкутильгав старий у костюмі робітника. Кортеж прямував до Вожірарського кладовища.

З кишені старого стирчали ручка молотка, лезо долота і кліщі.

Вожірарське кладовище становило виняток серед решти кладовищ Парижа. Там існували свої особливі звичаї, були особливі ворота і хвіртка, що їх старожили кварталу, люблячи старі слова, називали ворітьми вершників і ворітьми пішоходів. Бернардинки-бенедиктинки Малого Пікпюса дістали право на поховання в окремому кутку кладовища і ввечері, бо ця земля належала колись їхньому братству. Отож, гробокопи, змушені працювати там вечорами влітку і ночами взимку, підлягали особливим правилам. За тих часів ворота паризьких кладовищ зачиняли, коли сідало сонце, і Вожірарське кладовище мусило коритись цьому порядкові, встановленому муніципалітетом. «Ворота вершників» і «ворота пішоходів» були поруч, а між ними стояв збудований архітектором Пероне будиночок, де жив воротар. Ці ворота, як тільки сонце зникало за куполом Дому інвалідів, неухильно повертались на своїх завісах. Щоб вийти після того з кладовища, запізнілий гробокоп мусив пред’явити видану адміністрацією похоронного бюро перепустку. У віконниці на вікні сторожки було зроблене щось схоже на скриньку для листів. Гробокоп кидав туди свою перепустку, а воротар, почувши звук її падіння, смикав за шворку, і «ворота для пішоходів» відчинялися. Якщо гробокоп не мав при собі картки, тоді він називав своє прізвище, і тоді воротар, який іноді вже лежав та спав, уставав і, коли впізнавав гробокопа, відчиняв йому хвіртку своїм ключем. Гробокоп виходив, але платив п’ятнадцять франків штрафу.

Це кладовище з його оригінальними рисами псувало адміністративну симетрію. Його закрили невдовзі після 1830 року. Заступило його Монпарнаське кладовище, що дістало в спадщину від нього й цю славетну, сусідню з Вожіраром, корчму, на якій висіла дошка з намальованою на ній айвою. Дошка ця висіла боком і дивилась і на столики клієнтів закладу, і на могили. На ній було написано: «Добра Айва».

Вожірарське кладовище, можна сказати, занепадало. Ним мало користувались. Його починав укривати мох, квіти покидали його. Буржуазія не хотіла, щоб її ховали на кладовищі Вожірар: воно тхнуло злиднями. Пер Лашез - ото добре! Бути похованому на Пер Лашезі - це те саме, що мати меблі з червоного дерева. І те, і друге відрізняло порядних людей. Вожірарське кладовище, оточене загорожею, було розплановане, як старовинні французькі сади. Прямі алеї з самшиту, туй, різаку, старі могили під старими тисами, дуже висока трава. Ввечері в ньому було щось трагічне; якісь зловісні лінії.

Сонце ще не зайшло, коли колісниця з чорним хрестом на білому покрові в’їхала на головну алею Вожірарського кладовища. Кривий старик, що йшов позад неї, був Фошлеван.

Поховання матері Розп’яття в склепі під престолом, винос Ко- зети, вхід в покійницьку Жана Вальжана - все це відбулося без будьяких перешкод і ускладнень.

Для нас, скажемо мимохідь, поховання матері Розп’яття під престолом - річ цілком простима. Це одна з тих помилок, які схожі на обов’язок. Черниці виконали його не тільки без мук сумління, але навіть спонуковані ним. Так званий «уряд» для монастиря - тільки втручання в його справи, і втручання, проти якого завжди заперечують. Насамперед - статут ордену, а закон - то ще побачимо. Нехай собі миряни видають закони і додержуються їх самі. Мито Цезареві платять тим, що лишається після сплати мита богові. Принц - ніщо проти принципу.

Фошлеван шкутильгав за колісницею дуже вдоволений. Обидва його маневри - один у спілці з черницями, другий проти них - удалися. Жан Вальжан тримався з такою спокійною впевненістю, що вона заразила й Фошлевана. Він не сумнівався тепер в успіху. Залишалось зробити дрібницю. За два останні роки він десять разів напоїв гробокопа, симпатичного, товстощокого батька Метьєна. Батько Метьєн був іграшкою в його руках.

Коли колісниця в’їхала на вулицю, що вела до кладовища, Фошлеван, почуваючи себе щасливим, глянув на труну і, потираючи руки, півголосом сказав:

- Ото кумедія!

Раптом колісниця зупинилася біля грат кладовища. Треба було пред’явити дозвіл на похорон. Службовець похоронного бюро почав переговори з воротарем. Поки тривала ця розмова, що завжди викликає двохвилинну зупинку, якийсь незнайомий підійшов і став позаду колісниці поруч з Фошлеваном. То був якийсь робітник у куртці з величезними кишенями і з заступом під пахвою.

Фошлеван глянув на незнайомого.

- Хто ви такий? - спитав він.

- Гробокоп,- відповів той.

У того, хто залишився б живим, діставши удар ядром у груди, була б фізіономія, яку скривив Фошлеван.

- Гробокоп!

- Так.

- Ви!

- Я.

- Гробокоп - батько Метьєн.

- Був.

- Як то був?

- Він помер.

Фошлеван чекав чого завгодно, тільки не того, що гробокоп може вмерти. А втім, це правда. Помирають навіть гробокопи. Копаючи могили іншим, вони копають могилу й самим собі.

Фошлеван був приголомшений. Він ледве спромігся пробелькотіти:

- Це неможливо.

- А втім, воно так і є.

- Але ж гробокоп - батько Метьєн, слабким голосом повторив Фошлеван.

- Після Наполеона - Луі XVIII. Після Метьєна - Гріб’є. Я звусь Гріб’є, дядьку.

Пополотнілий Фошлеван розглядав Гріб’є.

То був довгий, худорлявий, блідий, дуже похмурий чолов’яга. Він мав вигляд невдалого лікаря, що став гробокопом.

Фошлеван зайшовся сміхом.

- А, які смішні трапляються речі! Батько Метьєн помер. Батечко Метьєн помер, але хай живе батечко Ленуар! А ви знаєте, хто такий батечко Ленуар? Це - червоне вино по шість су за пляшку. Сюрєнське вино, справжнє сюренське вино з Парижа. Так він таки помер? Яка досада! То була така мила людина. Але ви теж милий; правда, товаришу? Ми зараз перехилимо чарочку.

- Я вчився,- відповів Гріб’є.- Я був у четвертому класі і ніколи не п’ю.

Колісниця рушила знову й котила тепер головною алеєю кладовища.

Фошлеван стишив ходу. Він шкутильгав більше від тривоги, ніж через хворобу.

Гробокоп ішов поперед нього.

Фошлеван ще раз обдивився того несподіваного Грі’бє.

Вій належав до людей, які, будучи молодими, мають старечий вигляд і дуже міцні, хоч і худорляві.

- Товаришу! - крикнув Фошлеван.

Той повернувся.

- Я - монастирський гробокоп.

- Мій колега, значить,- сказав Гріб’є.

Фошлеван неписьменна, але дуже тонка людина, зрозумів, що має справу з небезпечним типом і балакуном.

- Виходить, батько Метьєн помер,- пробурмотів він знову.

- Цілком. Бог глянув у свої тиражні таблиці. Прийшла черга батькові Метьєну. Батько Метьєн і вмер.

- Бог...- машинально повторив Фошлеван.

- Бог,- авторитетно ствердив Гріб’є.- Для філософів - вічний бог, для якобінців - найвища істота.

- А хіба ми не познайомимося з вами? - пробелькотів Фошлеван.

- Ми вже познайомились. Ви - селянин, а я - парижанин.

- Знайомляться, тільки випивши разом. Хто спорожнює свою склянку, той спорожнює душу. Ви підете випити зі мною. В цьому не відмовляють.

- Робота перш за все.

- Я загинув,- подумав Фошлеван.

До алеї, що вела в куток черниць, залишалося кілька кроків.

- У мене семеро малих, дядьку, яких треба годувати,- сказав гробокоп.- А для того, щоб вони їли, я не повинен пити.- І з задоволеним виглядом серйозної людини, що знайшла влучну фразу, він додав: - їхній голод - ворог моєї спраги.

Колісниця об’їхала круї купи кипарисів, звернула з головної на бокову алею, почала вгрузати в землю і в’їхала в хащі. Це вказувало на близькість могили. Фошлеван стишував свою ходу, але не міг затримати колісницю. На щастя, змочений зимовими дощами грунт засмоктував колеса й утруднював рух уперед.

Фошлеван підійшов ближче до гробокопа.

- Там є таке добре аржантейльське винце!

- Я, власне, не повинен був зробитися гробокопом,- вів далі Гріб’є.- Мій батько служив швейцаром. Він готував мене до літературної діяльності. Але йому не пощастило. Він програвся на біржі. Я мусив відмовитись від кар’єри письменника. Але я ще й досі виконую обов’язки публічного писаря.

- То ви, значить, не гробокоп? - спитав Фошлеван, чіпляючись за цю тоненьку гілочку надії.

- Одне не заважає іншому. Я сполучаю.

Останнього слова Фошлеван не зрозумів.

- Ходім, вип’ємо,- запропонував він.

Тут потрібне маленьке зауваження. Пропонуючи випити, Фошлеван, хоч як хвилювався, не з’ясовував, проте, одного питання: хто плататиме? Досі бувало так, що Фошлеван пропонував, а батько Метьєн платив. Нове становище, утворене появою нового гробокопа, викликало, очевидно, потребу випити, але старий садівник навмисне не з’ясовував питання про плату. Він, в усякому разі, платити не збирався.

А гробокоп з гордовитою посмішкою продовжував:

- І треба їсти. Я згодився заступити батька Метьєна. Коли майже здобув освіту, то стаєш філософом. До письмової роботи я додаю ще й ручну працю. Моя конторка писаря - на ринку Севрської вулиці. Знаєте - Зонтичний ринок? Всі куховарки з кварталу Круа-Руж звертаються до мене. Я компоную записки до їхніх коханих. Вранці пишу любовні листи, а ввечері копаю могили. Таке воно це життя, дядьку!

Колісниця посувалась уперед. Фошлеван, вкрай збентежений, роздивлявся на всі боки. Буйні краплі йоту виступили у нього на лобі.

- І все ж таки,- вів далі гробокоп,- служити двом панам одразу не можна. Треба вибирати перо або заступ. Заступ псує мені почерк.

Колісниця спинилась.

З задрапованої карети виліз хлопчик-півчий, потім - священик. Одне з маленьких передніх коліс колісниці наїхало на кучу землі, за якою зяяла могила.

- Ото кумедія! - повторив остовпілий Фошлеван.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
МІЖ ЧОТИРЬОХ ДОЩОК

Хто ж був у тій труні? Ми знаємо: Жан Вальжан.

Жан Вальжан улаштувався так, щоб вижити в ній, і дихав майже нормально.

Цікаво навіть, як спокійна совість заспокоює все. Складений Жаном Вальжаном план здійснювався, і здійснювався щасливо ось уже другий день. Як і Фошлеван, він розраховував на батька Метьєна. Він не мав сумніву в успішному закінченні справи. У найбільш критичному становищі - найбільший спокій.

Від чотирьох гробових дощок випромінюється якийсь своєрідний жахливий мир. Здавалося, що в холоднокровність Жана Вальжана ввійшов спокій мерців.

З середини труни він міг стежити і стежив за всіма фазами страшної драми, яку він грав із смертю.

Невдовзі після того, як Фошлеван забив кришку труни, Жан Вальжан відчув, що його несуть, а потім везуть. З меншої кількості поштовхів він зрозумів, що колісниця з бруку переїхала на шосе, тобто - покинула вулиці й наближається до бульварів. Почувши приглушений шум, він догадався, що вони переїздять Аус- терліцький міст. Перша зупинка показала йому, що колісниця стала біля воріт кладовища; коли зупинилися вдруге, він сказав собі: ось і могила.

Раптом він відчув, як чиїсь руки підхопили труну, потім по дошках її щось зашаруділо. Він зрозумів, що то труну обв’язують вірьовкою, щоб спустити в яму.

Потім він нібито втратив притомність.

Можливо, факельник з гробокопом спустили спочатку його голову, а тоді вже ноги. Прийшов він цілком до пам’яті тоді, коли відчув себе в горизонтальному становищі й недвижним. Труна була на дні ями.

Йому стало трохи холодно.

Над ним пролунав чийсь крижаний, урочистий голос. Він чув незрозумілі для нього латинські слова, вимовлювані так повільно, що він ясно розбирав кожне з них.

- Qui dormiunt in terrae pulvere, evigilabunt; alii in vitam aeternam et alii in opprobrium, it videant semper.³³⁵

Дитячий голос сказав:

- De profundis.

Поважний голос продовжував:

- Requiem aeternam dona ei, Domine.

- Et lux perpetua luceat ei,- відповів дитячий голос.

Жан Вальжан почув, ніби на кришку ніжно впали кілька крапель дощу. То, імовірно, була свята вода.

Він подумав: «Зараз скінчиться. Ще трохи терпіння. Священик поїде, Фошлеван поведе Метьєна випити. Мене залишать. Потім Фошлєван повернеться сам, і я вилізу з ями. Доведеться почекати добру годину».

- Requiescat in pace,- пролунав знову поважний голос.

А хлопець сказав:

- Amen.

Напруживши слух, Жан Вальжан почув ніби кроки, що віддалялись.

- Вони пішли,- подумав він.- Тепер я тут сам.

І раптом над головою його зашуміла земля, і цей шум здався йому вдаром грому.

То на труну впала лопата землі.

Потім друга.

Одну з дірочок, крізь які він дихав, забило землею.

Третя лопата.

Далі четверта.

Бувають речі дужчі, ніж найдужчі люди. Жан Вальжан знепритомнів.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ.
ДЕ ЧИТАЧ ЗНАЙДЕ ПОХОДЖЕННЯ СЛІВ «НЕ ГУБИТИ ПЕРЕПУСТКИ»

А над труною, де лежав Жан Вальжан, діялось ось що.

Коли колісниця від’їхала і коли, сівши в карету, поїхали й священик з півчим, Фошлеван, який не спускав з ока гробокопа, побачив, що той нахиляється й бере свою встромлену в кучу землі лопату.

Тоді Фошлеван вжив останнього, одчайдушного заходу.

Він став між гробокопом та ямою, схрестив руки й сказав:

- Я плачу́!

Гробокоп здивовано глянув на нього.

- Що ви кажете, дядьку?

Фошлеван повторив:

- Я плачу.

- За що?

- За вино.

- Яке вино?

- Аржантейльське.

- Де той Аржантейль?

- В «Добрій Айві».

- Забирайся ти к бісу! - сказав гробокоп.

І тут він кинув на труну лопату землі.

Труна загула. Фошлеван почув, що він заточився й готовий і сам упасти в яму, і хрипким, здушеним голосом гукнув:

- Товаришу! Ходім, поки «Айву» не закрили!

Гробокоп набрав другу лопату землі.

- Я ж плачу! - повторив Фошлеван.

І він схопив гробокопа за руку.

- Слухайте, товаришу. Я монастирський гробокоп і прийшов сюди допомогти вам. Але роботу нашу можна виконати і вночі. Почнімо ж її склянкою вина.

Говорячи так і вперто настоюючи на своєму, він у той же час думав:

- А чи ж сп’яніє він, коли вип’є?

- Гаразд, приятелю,- сказав гробокоп.- Коли вже ви так напосідаєте, я згоден. Вип’ємо. Тільки після роботи, а не перед нею.

І він змахнув лопатою. Фошлеван затримав його.

- Це ж аржантейльське, по шість су пляшка...

- Е, та ви - дзвонар! - сказав гробокоп.- Дін-дон, дін-дон! Більше ви нічого й не вмієте. Ідіть собі на свою дзвіницю.

І він кинув у яму другу лопату землі.

Фошлеван дійшов такого стану, коли люди не знають, що кажуть.

- Ходім бо! - зойкнув він.- Я ж плачу!

- Не раніше, як укладемо спати цю дитину,- відповів гробокоп і кинув у яму третю лопату землі.

Потім він устромив лопату в кучу землі і додав:

- Бачте, сьогодні вночі буде холодно, і покійниця сердитиметься, якщо ми залишимо її без укривала.

Гробокоп нахилився, щоб набрати на лопату землі, і в цей момент кишеня на його куртці відкрилася.

Блукаючий погляд Фошлевана випадково впав в цю кишеню й зупинився в ній.

Сонце не сховалося ще за обрієм, і було досить світло, щоб у кишені цій побачити щось біле.

Весь огонь, який може бути в очах пікардійського селянина, спалахнув у зіницях Фошлевана. Йому спала на думку чудова ідея.

Непомічений гробокопом, заклопотаним своєю роботою, він сунув руку в його кишеню й витяг звідти ту білу річ.

Гробокоп учетверте кинув у яму землю.

Коли він нахилявся, щоб набрати п’яту лопату, Фошлеван спокійно глянув на нього і спитав:

- А до речі, картка при вас?

Гробокоп спинився.

- Яка картка?

- Сонце ж зараз зайде.

- Ну й добре. Нехай собі вдягає воно свій нічний ковпак.

- Хвіртку кладовища тоді зачинять.

- А далі?

- Чи при вас ваша картка?

- А - перепустка! - зрозумів гробокоп.

Він пошукав в одній кишені куртки, потім у другій, перейшов до кишені у жилеті, пошукав в одній, вивернув другу.

- Ні, перепустки в мене нема,- сказав він нарешті.- Певно, я забув її взяти.

- П’ятнадцять франків штрафу,- попередив Фошлеван.

Гробокоп позеленів. Синюваті обличчя, бліднучи, зеленіють.

- А, боже ж мій, господи, хай йому чорт! - гукнув він.- П’ятнадцять франків штрафу!

- Три монети по сто су,- сказав Фошлеван.

Гробокоп пустив з рук лопату.

Прийшла тепер черга Фошлевана:

- Чого там впадати в розпач, юначе. За це не варто вкорочувати собі віку й використовувати цю яму для себе. П’ятнадцять франків - тільки п’ятнадцять франків, та ви ще можете й не платити їх. Я - вже старий, а ви - новак. Я знаю всі фокуси-мокуси- покуси і можу дати вам дружню пораду. Сонце сідає; це - безперечно; воно дійшло вже до Дому Інвалідів; кладовище зачиняють через п’ять хвилин.

- Правда ваша,- відповів гробокоп.

За п’ять хвилин ви не встигнете засипати яму, бо вона дуже глибока, і дістатись до хвіртки, раніше ніж її зачинять.

- Правильно.

- І тоді з вас п’ятнадцяті, франків штрафу.

- П’ятнадцять франків.

- Але маєте ще час... де ви мешкаєте?

Біля самої застави. Чверть години ходу звідси. Еожірарська вулиця, номер 87.

- Беріть ваші ноги на плечі; ви встигнете ще вийти з кладовища.

- Якраз устигну.

- А вийшовши, ви галопом помчите до себе, візьмете вашу перепустку й повернетесь сюди. Воротар відчинить вам. З перепусткою боятись нема чого. А тоді ви й поховаєте вашу покійницю. А я тим часом стерегтиму її, щоб вона не втекла кудись.

- Ви рятуєте мені життя, дядьку.

- Забирайтесь мені зараз же! - сказав Фошлеван.

Не тямлячись від вдячності, гробокоп потиснув йому руку й побіг.

Коли гробокоп зник у кущах, Фошлеван, не чуючи вже його кроків, нахилився над ямою і півголосом покликав:

- Батьку Мадлен!

Жодної відповіді.

Фошлеван здригнувся. Він швидше покотився, ніж спустився в яму, кинувся до узголов’я труни й закричав.

- Чи тут ви?

В труні було тихо.

Фошлеван, не дихаючи - так він тремтів - долотом та молотком відбив кришку. У пітьмі показалось обличчя Жана Вальжана, бліде, з заплющеними очима.

Волосся на голові Фошлеваиа полізло вгору; він випростався, сперся спиною на стінку ями, ледве тримаючись на ногах. Потім він глянув на Жана Вальжана.

Жан Вальжан лежав мертвенно блідий і недвижний.

- Помер! - прошепотів Фошлеван ледве чутним голосом.

І, схрестивши руки з такою силою, що кулаками вдарив себе по плечах, закричав:

- Ось як я рятую його!

Бідолашний старий заридав і став говорити сам до себе. Помилково гадають, ніби монологи природні тільки на сцені: дуже хвилюючись, люди часто думають уголос.

- Це - провина батька Метьєна. Чого він помер, дурний? Яка потреба була йому вмирати так несподівано? Це через нього помер пан Мадлен. Батьку Мадлен! Він у труні. Зовсім готовий. Кінець! Хіба ж є якийсь здоровий глузд у цьому? А, боже мій, він помер! А його мала? Що робитиму я з нею, і що скаже зеленярка? Чи можливо ж, боже, щоб така людина та вмерла такою смертю. Коли я згадаю, як він поліз тоді під віз до мене! Батьку Мадлен! Батьку Мадлен! Він задихнувся; я так і казав. Не схотів він повірити мені. Ото яка підла штука! Він помер; така добра, справді добра, найкраща споміж усіх божих людей людина! А його мала! Ні, я не повернуся туди. Я залишуся тут. Встругнути таку штуку! Два старі божевільні! І як то потрапив він до монастиря? З цього все й почалося. Таких речей не треба робити. Батьку Мадлен! Батьку Мадлен! Батьку Мадлен! Мадлен! Пане Мадлен! Пане мер! Не чує. Ну, як його виплутатися з такої справи?

Він видирав собі волосся.

В далечині, між дерев, щось зарипіло. То зачиняли хвіртку.

Фошлеван нахилився над Жаном Вальжаном і раптом відскочив назад, скільки це дозволяли стіни ями. Жан Вальжан розплющив очі і дивився.

Дивитись на мерця - страшно; бачити воскресіння - страшно майже так само. Фошлеван немов закам’янів. Блідий, з блукаючим поглядом, розгублений через усі ці незвичайні події, не знаючи, мертвий перед ним чи живий, він дивився на Жана Вальжана, який і собі дивився на нього.

- Я спав,- промовив Жан Вальжан і сів у труні.

Фошлеван впав навколюшки.

- Праведна діва! Як налякали ви мене!

Потім він устав і скрикнув:

- Спасибі, батьку Мадлен!

Радість після жаху - це відплив після припливу. Прийти до пам’яті Фошлеванові було важко майже так, як і Жанові Вальжану.

- То ви, виходить, не вмерли? О, який же ви розумний! Я так кликав вас, що ви нарешті повернулись. Коли я побачив ваші заплющені очі, я спершу було подумав: він задихнувся. Я тоді збожеволів би, став буйним, потребував сорочки. Мене відправили б у Бісетр. Справді, що мав би я робити, якби ви вмерли через мене? А ваша мала! Зеленярка не зрозуміла б нічого. Їй сують у руки дитину, а дідусь її помер. Ну та й історія! Що то за історія, святі вгодники! Та ви ж таки живі, і це - головне.

- Мені холодно,- сказав Жан Вальжан.

Ці слова цілком повернули Фошлевана до дійсності, яка вимагала рішучих дій. Прийшовши до пам’яті, обоє вони, самі не усвідомлюючи цього, відчували на душі якийсь дивний тягар. То був вплив похмурого, зловісного місця.

- Вийдімо швидше звідси,- сказав Фошлеван.

Він пошукав у себе в кишені й витяг звідти пляшку, якою запасся заздалегідь.

- Але спершу ковтніть краплиночку,- почастував він.

Пляшка докінчила те, що розпочало свіже повітря. Жан Вальжан випив горілки і цілком опанував себе.

Він вийшов з труни й допоміг Фошлеванові забити кришку.

Через три хвилини вони вилізли з ями.

Взагалі ж Фошлеван не поспішав. Часу в нього було досить. Кладовище зачинили. Боятися появи гробокопа Гріб’є не доводилось. Цей «новак» шукає свою перепустку в себе вдома, і навряд чи знайде її, бо вона лежала в кишені у Фошлевана. Без картки ж він не міг повернутися на кладовище.

Фошлеван узяв лопату, Жан Вальжан - заступ, і вдвох вони поховали порожню труну.

Коли яма була засипана, Фошлеван сказав:

- Ходім звідси. Я беру лопату, а ви забирайте заступ.

Надходила ніч.

Жанові Вальжану було дещо важко ходити та рухатися. Лежачи в труні, він задубів і став трохи трупом. Між цими чотирма дошками він захворів на анкілоз смерті. Доводилось, сказати б, розморожувати його від холоду могили.

- Ви задубіли,- зауважив Фошлеван.- Шкода, що я кривий, бо інакше ми з вами побігли б наввипередки.

- Пусте,- відповів Жан Вальжан.- Зроблю чотири кроки, і мої ноги підуть знову.

Вони поверталися тими алеями, якими їхала колісниця. Біля сторожки Фошлеван кинув у ящик перепустку гробокопа, воротар смикнув шворку, хвіртка відчинилась, і вони вийшли з кладовища.

- Як добре все йде! - радів Фошлеван.- І який чудовий план спав вам на думку, батьку Мадлен!

Вожірарську заставу вони проминули дуже просто. Неподалеку від кладовища лопата і заступ правлять за паспорти.

Вожірарська вулиця була безлюдна.

- Батьку Мадлен,- попросив Фошлеван, по дорозі роздивляючись на будинки,- у вас зір кращий, ніж у мене. Покажіть мені номер вісімдесят сім.

- Ось якраз він і є,- сказав Жан Вальжан.

- На вулиці - нікого,- зауважив Фошлеван.- Дайте мені заступ і заждіть мене дві хвилини.

Фошлеван увійшов у вісімдесят сьомий номер, піднявся на самий верх, керований інстинктом, який завжди тягне злидаря на горище, і в пітьмі постукав у двері мансарди.

- Увійдіть! - мовив якийсь голос

То був голос Гріб’є.

Фошлеван штовхнув двері Як і всі бідні житла, мансарда не мала меблів, але вся була заставлена. За комод там правив ящик спід якогось краму, а може, і труна, за вмивальник - горщик для масла, за ліжко - матрац, підлога - за стільці та стіл, в кутку, на якомусь лахмітті, що було колись килимом, копошились худорлява жінка й сила дітвори. Вся ця вбога обстановка була в страшному безладді. Здавалось, ніби вона постраждала від землетрусу. Покришки були зняті, лахміття - порозкидане, глек - розбитий, мати - заплакана, діти, імовірно, побиті; все вказувало на запеклі, грубі розшуки. Видно було, що гробокоп нестямно шукав свою перепустку, а відповідальність за її загибель покладав на все в тій комірчині - починаючи від глечика і аж до своєї дружини. Вигляд він мав розпачливий.

Фошлеван занадто поспішав закінчити розпочату ним справу і тому не помітив цього сумного боку свого успіху.

Він увійшов і сказав:

- Повертаю вам ваші лопату і заступ.

Гріб’є остовпіло дивився на нього.

- Це ви, дядьку?

- А завтра вранці візьмете у воротаря кладовища вашу перепустку.

І він поклав лопату з заступом на підлогу.

- Що це означає? - спитав Гріб’є.

- А означає воно те, що ви впустили з кишені вашу перепустку; що, коли ви пішли, я знайшов її на землі; що я поховав покійницю, закидав яму й виконав вашу роботу; що воротар поверне вам перепустку і що ви не будете платити п’ятнадцять франків штрафу. Ось і все, новаче.

- Спасибі, дядьку! - у захваті гукнув Гріб’є.- Найближчого разу за вино платитиму я.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ.
УСПІХ НА ДОПИТІ

Через годину, коли було вже зовсім темно, до будинку № 62 по провулку Пікпюс підійшли двоє чоловіків і дитина. Старший з чоловіків підняв молоток і постукав.

То були Фошлеван, Жан Вальжан і Козета.

Старі ходили по Козету до зеленярки на вулиці Шмен-Вер, куди Фошлеван одніс її напередодні. Останні двадцять чотири години Козета нічого не розуміла і мовчки дрижала. Дрижала вона так, що навіть не плакала. Крім тою вона нічого не їла й зовсім не спала. Шановна зеленярка ставила їй різні запитання і у відповідь на них діставала самі похмурі погляди. Козета не розповіла ні слова про те, що бачила та чула останні два дні. Вона догадувалась, що в їхньому житті відбувається якась криза. Вона глибоко відчувала, що треба «бути розважливою». Хто не зазнав на собі непереможної влади цих трьох слів, особливим якимось тоном вимовлених на вухо маленької наляканої дитини: «Не кажи нічого!» Страх - німий. І ніхто не береже секрету так, як дитина.

Зате, коли після цих жахливих двадцяти чотирьох годин Козета знову побачила Жана Вальжана, то з радості скрикнула так, що вдумлива людина відчула б у цьому крику вихід з безодні.

Фошлеван, живучи в монастирі, знав паролі. Перед ними розчинялись усі двері.

Так було розв’язано подвійну й страшну проблему: вийти і ввійти.

Воротар, діставши відповідні інструкції, відкрив їм хвіртку в глибині двору, проти воріт, яка сполучала двір з садом і яку двадцять років тому було ще видно з вулиці. Воротар провів їх усіх через цю хвіртку, а звідти вони пройшли до приймальні, де напередодні настоятелька давала розпорядження Фошлеванові.

Настоятелька, з чотками на руці, дожидала їх. Біля неї стояла одна з матерів-гласних з опущеним покривалом. Приймальню освітлювала, або краще сказати - вдавала ніби освітлює, єдина свічка.

Настоятелька оглянула Жана Вальжана. Ніщо не бачить так добре, як опущене око.

Потім вона почала розпитувати.

- Це ви - той брат?

- Так, преподобна мати,- відповів Фошлеван.

- Як вас звати?

Фошлеван відповів:

- Ультім Фошлеван.

У нього й справді був колись брат Ультім, тоді вже померлий.

- Звідки ви?

Фошлеван відповів:

- З Пікіньі біля Ам’єна.

- Скільки вам років?

Фошлеван відповів:

- П’ятдесят.

- Який ваш фах?

Фошлеван відповів:

- Садівник.

- Чи добрий ви християнин?

Фошлеван відповів:

- В нашій родині всі такі.

- Ця дівчинка - ваша?

Фошлеван відповів:

- Так, преподобна мати.

- Ви - її батько?

Фошлеван відповів:

- Дід.

- Він добре відповідає,- шепнула настоятельці мати-гласна.

Жан Вальжан не вимовив ні слова.

Настоятелька пильно подивилась на Козету і пошепки ж сказала матері-гласній:

- Вона буде некрасива.

Обидві матері кілька хвилин дуже тихо розмовляли в одному з кутків приймальні, а потім настоятелька повернулась і сказала:

- Батьку Фован, дістаньте другий наколінник. Тепер вам потрібні будуть два їх.

І дійсно, на другий день у саду дзеленькали два бубонці, і черниці не могли вдержатись, щоб не підняти краєчок свого покривала. Під деревами можна було побачити двох чоловіків, які, стоячи поруч, скопували землю: Фована і другого. Надзвичайна подія. Мовчанку порушували настільки, що казали одна одній: «Це помічник садівника».

А матері-гласні додавали: «Брат батька Фована».

Жан Вальжан улаштувався тут як слід. У нього був шкіряний наколінник і бубонець. Він служив і звався Ультім Фошлеван.

Своїм прийомом він найбільше був зобов’язаний зауваженню настоятельки відносно Козети. «Вона буде некрасива», сказала та.

Зробивши такий прогноз, настоятелька зараз же відчула симпатію до Козети і взяла її як безплатну пансіонерку.

І це - тільки дуже логічно. Хоч в монастирі немає дзеркала, черниці знають про свою зовнішність. Почуваючи себе гарною, дівчина не дуже охоче стає черницею. Духовне призвання часто буває зворотно пропорціональне красі, і від поганих на вроду жінок чекають більшого, ніж від гарненьких. Звідси й така симпатія до некрасивих.

Вся ця пригода звеличила милого старого Фошлевана. Він здобув потрійний успіх: у Жана Вальжана, якого урятував і якому дав притулок; у гробокопа Гріб’є, який уважав, ніби Фошлеван урятував його від штрафу; і в монастирі, який завдяки йому поховав мати Розп’яття під престолом, обдуривши уряд і догодивши богові. На Малому Пікпюсі з’явилася труна з трупом, а на Вожі- рарському кладовищі - порожня труна. Громадський лад був глибоко порушений, але ніхто не помітив цього. В монастирі ж Фошлеванові були дуже вдячні. Фошлеван став найкращим з служників і найціннішим з садівників. При наступному візиті архієпіскопа настоятелька розповіла його преосвященству все, почасти каючись, почасти пишаючись своїм вчинком. Виїхавши з монастиря, архієпіскоп, пошепки, але з похвалою, розповів про це панові де Латі, сповідачеві при дворі, згодом архієпіскопові реймському і кардиналові. Захоплення Фошлеваном дійшло аж до Рима. Ми бачили лист від тодішнього папи, Леона XII, адресований одному з його родичів - паризькому нунцієві Делла Донча. Там написано: «В одному з паризьких монастирів є, переказують, чудовий садівник і свята людина, Фошлеван на ім’я». Але тріумфи Фошлевана не дійшли до нього в його хатині. Він продовжував щепити, полоти, прикривати свої бахчі і не знав нічого ні про свою чудовість, ні про свою святість. Про свою славнозвісність він підозрював не більше, ніж даргемський або серейський бик, портрет якого вміщують в «Illustrated London News»³³⁶ з таким підписом: «Бик, що дістав приз на конкурсі рогатої худоби».

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ.
ЗАМКНЕННЯ

Козета мовчала і в монастирі.

Козета, цілком природно, вважала себе за дочку Жана Валь- жана. А втім, нічого не знаючи, вона не могла нічого й сказати, і не сказала б нічого, якби й знала. Нещастя, як ми щойно зазначили, найбільше привчає дітей до мовчання. Козета стільки перетерпіла, що боялася всього: навіть говорити, навіть дихати. Як часто одно якесь слово обвалювало на неї цілу лавину! Живучи в Жана Вальжана, вона ледве почала заспокоюватись. До монастиря Козета звикла досить швидко. Вона шкодувала тільки, що з нею нема Катрін, але не насмілювалась говорити про це. А проте, один раз вона таки сказала Жанові Вальжану:

- Батьку, я взяла б її, якби знала.

Ставши монастирською пансіонеркою, Козета мусила вдягти форму вихованок монастиря. Жан Вальжан добився, щоб йому повернули костюм, який вона носила перед тим. То було траурне плаття, дане їм дівчинці тоді, коли Козета покидала корчму Те- нардьє. Воно було ще не дуже приношене. Це плаття разом з її шерстяними панчохами та черевиками, переклавши їх силою камфори та ароматичних трав, яких багато буває по монастирях, Жан Вальжан сховав у маленький чемодан, що його він спромігся дістати. Чемодан він поставив на стілець біля свого ліжка і ключ від нього завжди мав при собі.

- Що то за ящик, батьку, який так добре пахне? - спитала його якось Козета.

Крім слави, про яку ми говорили і про яку сам він не знав нічого, Фошлеван мав ще й іншу нагороду за свій добрий вчинок. Поперше, він був щасливий, а подруге - мав багато менше роботи, бо тепер вона розподілялась на двох. Нарешті, люблячи нюхати тютюн, він, завдяки присутності пана Мадлена, дістав змогу споживати його втроє більше, ніж раніше, і з куди більшою насолодою, бо платив за тютюн пан Мадлен.

Черниці не визнавали імени Ультім і називали Жана Вальжана «другий Фован».

Якби в святих жінок було хоч трохи прозорливості Жавера, вони спостерегли б, що коли справи саду вимагали відвідування міста, то йшов неодмінно старший Фошлеван, кривий старик, і ніколи - його брат. Але чи то тому, що їхні очі, звернені завжди до бога, не вміють шпигувати, чи то тому, що вони забагато стежили одна за одною, тільки на це вони не звернули жодної уваги.

І Жан Вальжан добре зробив, що притаївся і нікуди не виходив: Жавер понад місяць не спускав кварталу з очей.

Для Жана Вальжана цей монастир був немов оточений безоднями острів. Чотири стіни обмежували тепер його світ. Він бачив досить неба, щоб почувати себе задоволеним, і досить бачив Козету, щоб почувати себе щасливим.

Для нього почалося спокійне життя.

Разом з старим Фошлеваном він жив у хатині в глибині саду. Цей поштукатурений будиночок, який існував ще в 1845 році, складався, ми знаємо, з трьох кімнат, зовсім порожніх, з самими лише стінами. Найкращу з кімнат, всупереч опорові Жана Вальжана, батько Фошлеван передав панові Мадлену. Стіни її, крім двох гвіздків - для наколінника і для коша - прикрашала ще роялістська асигнація 93 року, прибита над каміном, яка мала такий вигляд:￼Зображення

Прибив туди ці вандейські гроші померлий у монастирі попередній садівник, що його заступив Фошлеван.

Жан Вальжан цілий день працював у саду і був дуже корисний. Колись він підрізав дерева і охоче став тепер садівником. Читач пам’ятає, шо він мав найрізноманітніші знання з сільського господарства. Тепер він застосовував їх. Майже всі дерева в саду були дички; вій понащепив їх, і дерева почали давати прекрасні плоди.

Козеті дозволили щодня приходити до нього на годину. Сестри завжди бували сумні, а він був добрий, і дитина, порівнюючи його з ними, просто обожувала його. Певного часу вона бігла до хатини. Входячи в халупу, вона обертала її на рай. Жан Вальжан був у захваті й почував, що щастя Козети робить і його щасливішим.

В радості, що її через нас зазнають інші, є та принадна особливість, що замість бліднути, як всякий інший відбиток, вона повертається до нас ще променистішою. Під час перерв Жан Вальжан здаля дивився, як бігає та грається Козета, і відрізняв її сміх від сміху інших.

Тепер Козета сміялася.

Через це навіть обличчя її дещо змінилось. Похмурий вираз на ньому зник. Сміх - як сонце: він проганяє зиму з лиця людини.

Коли по закінченні перерви Козета повертала в кімнати, Жан Вальжан дивився на вікна її класу, а вночі вставав, щоб глянути на вікна її дортуару.

У бога є свої путі. Монастир і Козета підтримали й довершили в Жані Вальжані те, що розпочав єпіскоп. Чеснота одним своїм боком, безперечно, межує з гордістю. Їх з’єднує збудований дияволом міст. Жан Вальжан - може, сам того не знаючи - був досить близько від того моста, коли провидіння закинуло його в монастир на Малому Пікпюсі. Поки він порівнював себе тільки з єпіскопом, він уважав себе за недостойного й поводився смиренно; але останній час він почав порівнювати себе з людьми, і в ньому зароджувалась гордість. Хто знає? Може, вона непомітно знову перейшла б у ненависть.

Монастир зупинив його на цьому схилі.

То було друге бачене ним місце ув’язнення. Замолоду, на початку свого життя, і пізніше, зовсім недавно, він бачив інше таке місце, жахливе, страшне; і жорстокості в ньому завжди здавались йому несправедливістю правосуддя та злочинством закону. Тепер, після каторги, він бачив монастир. Він думав про те, що колись був каторжником сам, а тепер спостерігає монастирське життя, і з тугою в серці мислено порівнював їх.

Іноді, спершись на заступ, він повільно спускався в бездонні звиви своїх думок.

Він згадував колишніх своїх компаньйонів. Які були вони нещасні! Вставали на світанку й працювали до ночі; їм майже не залишали часу на сон. Спали вони на похідних ліжках, на матраці не більше ніж у два пальці завтовшки, в кімнатах, які опалювали тільки в найхолодніші місяці. Вдягали їх у жахливі червоні куртки; як особливу ласку, дозволяли носити полотняні штани у велику спеку і шерстяну блузу - в люті холоди. Вони пили вино і їли м’ясо тільки тоді, коли їх виряджали на найважчі роботи. Вони не мали більше імен, а позначалися номером, стаючи й самі якимись цифрами. Вони опускали очі, стишували голос, їм обстригали волосся, і жили вони в ганьбі під ударами палиці.

Потім думки його переходили на істоти, які були тепер перед очима в нього.

Ці істоти, теж із постриженим волоссям, ходили, опустивши очі, розмовляли, стишивши голос; жили вони не в ганьбі, але з них всі глузували; палиця не нівечила їм спину, але самобичування пошматувало їхні плечі. Прізвища їхні теж зникали для світу; існували вони тільки під урочистими іменами. Вони ніколи не їли м’яса і не пили вина, а часто й голодували до самого вечора. Вдягались вони не в червону куртку, а в чорний саван, важкий влітку, легкий - узимку, і не мали права будьяк змінювати його. Вони не мали права, залежно від пори року, ходити в полотняному одягу або вдягати додатково пальто і протягом шести місяців носили саржеву сорочку, від якої їх трусила пропасниця. Жили вони не в кімнатах, опалюваних тільки в найхолодніші дні, а в келіях, де ніколи не розтоплювали вогню. Спали вони не на матрацах в два пальці завтовшки, а просто на соломі. Та їм взагалі не давали спати: щоночі, після заповненого важкою роботою дня, розморені першими хвилинами спочинку, саме тоді, як починаєш засипати і трохи зогріватись, мусили вони прокидатися, вставати і йти молитися в похмурій крижано-холодній церкві, стоячи колінами на камені.

У певні дні кожній з цих істот треба було по черзі стояти навколюшки дванадцять годин підряд на плитах або, схрестивши руки, лежати ниць.

Там були чоловіки, тут - жінки.

Що зробили ті чоловіки? Вони крали, гвалтували, руйнували, вбивали. То були бандити, фальшивомонетники, отруйники, палії, вбивці, отцевбивці.

А що зробили ці жінки? Нічого.

З одного боку - розбійництво, обман, шахрайство, насильство, розпуста, вбивство, різні види кощунства, всі відміни злочинів. З другого боку - єдине: невинність.

З одного боку - признання пошепки в злочинах. З другого - признання вголос у своїх помилках. І які ж злочини! І які помилки!

З одного боку - міазми, з другого - несказанні аромати. З одного боку - моральна чума, яку стережуть під жерлами гармат і яка повільно жере зачумлених. З другого - чисте горіння всіх душ на єдиному вогнищі. Там - морок; тут - сутінь, але сутінь, повна світла, а світло - повне сяйва.

Два місця рабства. Але в першому - можливе звільнення, завжди передбачуваний, обмежений законом термін і нарешті - втеча. В другому - рабство довічне, а замість надії, в далекому, далекому майбутньому,- мерехтіння волі, що його люди називають смертю.

У першому місці - скуті самими кайданами, в другому - своєю вірою.

Що виходило з першого? Нескінченні прокляття, скрегіт зубів, ненависть, розпачлива злість, зойк гніву проти суспільства, ущипливе глузування з неба.

Що виходило з другого? Благословення і любов.

І в обох цих місцях, таких одмінних одне від одного і таких подібних, ці, такі різні, істоти здійснювали одне і те ж: спокутування.

Жан Вальжан добре розумів спокутування перших; спокутування особисте, спокутування за самого себе. Але він не розумів спокутування других; спокутування цих бездоганних, без єдиної плями істот, і з трепетом питав себе: спокутування чого? яке спокутування?

І голос його совісті відповідав: це - найбільш божественне з спокутувань людини, спокутування за гріхи інших.

Тут нема ніяких особистих теорій. Ми тільки оповідаємо і переказуємо погляд Жана Вальжана та віддаємо його враження.

Він мав перед своїми очима найвеличезніший зразок самозречення, найвищу вершину доброчесності; невинність, яка прощає людям всі їхні помилки і сама спокутує їх; добровільне рабство та тортури; муки, яких вимагають для себе безгрішні душі, щоб позбавити їх тих, хто согрішив; любов до людства, яка, бувши поглинена любов’ю до бога, залишається, проте, самостійною і благальною; кволі істоти, що страждають так, як покарані, і всміхаються усмішкою нагороджених.

І Жан Вальжан згадував, що він насмілювався скаржитись.

Посеред ночі він часто вставав послухати подячні співи цих невинних, придавлених строгостями істот, і його обсипало морозом, коли він думав про те, що покарані по заслузі підносили свій голос до неба лише для богохульств, і що й сам він, нещасний, сварився кулаком на бога.

Здирання на мури, перелізання через них, пригоди, що загрожували смертю, всі зусилля, спрямовані на те, щоб вийти з першого місця спокутування,- він зробив їх знову, щоб увійти в друге. Це вражало його і змушувало глибоко замислюватись, як над зробленим пошепки попередженням з боку провидіння. Чи не був то символ його долі?

Цей будинок теж був в’язницею і мав похмуру схожість з тим місцем, з якого він колись утік, але Жан Вальжан ніколи не уявляв собі нічого подібного.

Він знову бачив залізні грати та засуви, але для кого? Для ангелів.

Високі стіни, споруджені для тигрів, він бачив знову; але круг овець.

Це було місце спокутування, а не покарання. Але воно було ще більш суворе, зловісне та безжальне, ніж було те. Ці жінки гнулися більше, ніж каторжники. Холодний, лютий вітер, що заморожував його юність, віяв у загратованому і зачиненому на замок яструбнику. Ще холодніший і ще болісніший вітер дув у клітці голубок. Чому?

Коли він думав про це, всю його істоту поглинала ця велична таємниця.

Коли міркуєш так, пиха зникає. Він оглянув себе з різних боків, відчув свою нікчемність і багато разів плакав. Все, що ввійшло в його життя за останні шість місяців, навертало його до святих повелінь єпіскопа. Козета - через кохання, монастир - через смирення.

Іноді, смерком, коли в саду не бувало нікого, Жана Вальжана можна було бачити на колінах посеред алеї, суміжної з церквою, перед вікном, у яке він дивився в ніч свого прибуття сюди. Він стояв, повернувшись туди, де лежала молячись сестра спокут- ниця. Молився й він, схиливши коліна перед цією сестрою.

Ставати навколішки перед богом він, здавалося, не насмілювався.

Жана Вальжана повільно опановувало все те, що оточувало його: цей мирний сад, ці ароматні квіти, ці діти з їхніми радісними криками, ці поважні, прості жінки, цей мовчазний монастир. І потроху в душі його почав з’являтись мир, як у цьому монастирі; аромат, як у цих квітів; щирість, як у цих жінок; радість, як у цих дітей. Він думав про те, що дві божі оселі дали йому притулок під час двох критичних моментів у його житті. Перша - коли перед ним зачинялися всі двері і суспільство відштовхувало його, друга - коли суспільство знову почало його переслідувати і йому знову загрожувала каторга. Без першої він знову вдався б у злочинства, без другої знову став би мучитись.

Серце його спливало вдячністю, і він любив чимраз більше.

Так минуло кілька років. Козета підростала.

ЧАСТИНА ТРЕТЯ.
МАРІУС

КНИГА ПЕРША.
ВИВЧАННЯ ПАРИЖА ПО ОДНОМУ ЙОГО АТОМУ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
PARVULUS³³⁷

В Парижі є дитина, в лісі є пташок. Пташок той зветься горобець, та дитина зветься, гамен.³³⁸

Сполучіть ці два образи, в одному з яких міститься розпалене горно, а в другому - ніжна ранішня зоря; зіткніть одну з одною ці дві іскри - Париж і дитинство, і від зіткнення їх з’явиться маленька істота. «Homuncio»,³³⁹ - сказав би Плавт.

Ця маленька істота - весела. Вона їсть не щодня, але щовечора, коли їй заманеться, ходить до театру. На тілі в неї нема сорочки, на ногах - черевиків, над головою - покрівлі. Вона - як мухи на вільному повітрі, що не мають нічого цього. Істоті цій - від семи до тринадцяти років; живе вона зграями, ледарює, спить під відкритим небом; носить старі штани свого батька, які спускаються їй нижче п’ят, старий капелюх іншого якогось батька, під яким ховаються її вуха, і єдину підтяжку з жовтою смужкою. Істота ця бігає, шукає, підстерігає, марнує час, курить люльку, огидно лається, відвідує шинки, знається з злодіями, каже «ти» повіям, говорить арго,³⁴⁰ співає сороміцьких пісень; але в серці у неї нема нічого поганого. Це тому, що в душі її - перлина: невинність, а перлини не розчиняються в бруді. Поки людина - ще дитя, бог хоче, щоб вона була невинна.

Якби у величезного міста спитали:

- Що це?

Воно відповіло б:

- Це - моя дитина.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ДЕЯКІ ОСОБЛИВІ ПРИКМЕТИ ЙОГО

Паризький гамен - це карлик, народжений велеткою.

Не будьмо перебільшувати: у цього вуличного херувима буває іноді сорочка, але тоді лише одна; бувають іноді черевики, але на них нема тоді підошов; буває іноді помешкання, і він любить його, бо зустрічає там свою матір; але вулиці він усе ж таки віддає перевагу, бо на вулиці - він вільний. Є в нього свої власні ігри, свої штуки, за основу яких править ненависть до буржуа; своєрідні описові звороти. Померти зветься його мовою - «їсти кульбаби з кореня»; свою працю - привести візника, опустити підніжку карети, перевести у великий дощ з одного боку вулиці на протилежний - він називає «будувати мости мистецтва»; викрикувати промови, виголошені представниками влади в інтересах народу,- «терти проміжок між каменями бруку». Має він і свою власну монету, що складається з маленьких кусочків міді, які можна знайти на вулиці. Такі цікаві монети, що звуться «локами», мають незмінний і добре врегульований курс, обертаючись серед цієї маленької дитячої богеми.

Є в нього власна фауна, яку він пильно вивчає десь по кутках: сонечко, попелиця - «мертва голова», павук - косар, «чорт» - чорна комаха, страшна своїм хвостом з двома ріжками. Має він і своє казкове страховище з лусками на череві, але це не ящірка; з бородавками на спині, але це не жаба. Живе воно в старих вапнищах або у висохлих стічних ямах; чорне, волохате, липуче. Воно плазує, то швидко, то повільно, не видає жодного звуку, але дивиться, і таке жахливе, що ніхто ніколи його не бачив. Зве його гамен «глухарем». Шукати «глухарів» між каменів - втіха з категорії дуже небезпечних. Інша втіха - раптом підняти кругляк з бруку й глянути на мокриць під ним. Кожна частина Парижа відома цікавими речами, які там знаходять: на лісових складах Урсулінок водяться щипавки, біля Пантеона - стоноги, в ровах Марсова поля - пуголовки.

Щодо гострих слів, то їх у цієї дитини, як у Талейрана. Вона не менш цинічна, але чесніша. Вона обдарована запасом якихось несподіваних веселощів; її нестямний сміх приголомшує крамарів, і відтінки його сміливо переходять від класичної комедії до фарсу.

Проходить похоронна процесія. Серед тих, хто проводжають покійника, є і лікар.

- А, диви! - кричить гамен.- З якого то часу лікарі самі відносять свою роботу?

Другий гамен крутиться в натовпі. Якийсь статечний добродій в окулярах, обвішаний брелоками, обурено обертається:

- А, негіднику! Ти схопив талію моєї дружини.

- Я, пане? То обшукайте мене.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ВІН БУВАЄ МИЛИМ

Ввечері, сплативши кілька су, які він завжди зуміє дістати, цей homuncio іде до театру. Переступивши магічний поріг, він перетворюється і з гамена стає «тіті». Театри - немов кораблі, перекинені догори трюмом. В цьому трюмі й збираються «тіті». «Тїті» відноситься до гамена так, як нічний метелик відноситься до своєї личинки: одна й та ж істота, яка і повзає, і літає. Досить буває там присутності «тіті» з його щасливим обличчям, з його невичерпним захопленням, з його плесканням у долоні, подібним до плескання крил,- щоб цей тісний, смердючий, темний, брудний, нездоровий, гидкий, мерзенний трюм міг називатись раєм.

Дайте якійсь людині непотрібне й заберіть від неї необхідне, і ви матимете гамена.

Гамен не зовсім неук у галузі літератури. Смаки його - і ми кажемо це з належною дозою жалю - зовсім не тяжать до класичного. По натурі своїй - він мало академічний. Популярність мад- муазель Марс, наприклад, у цієї буйної дитячої публіки була трохи заправлена іронією: гамен називав її мадмуазель Мюш.³⁴¹

Гамен кричить, глузує, сміється, б’ється, ходить у лахмітті, як хлопча, і носить своє дрантя, як філософ. Він рибалить у рівчаках, полює в клоаках, видобуває веселість з нечистот, підхльоскує своїм запалом перехрестя вулиць, глумиться та кусає, свистить та співає, вихваляє та лає найгнилішими словами, урівноважує «алілуя» непристойною пісенькою; співає все, починаючи від похоронних молитов до веселих куплетів; знаходить, не шукаючи; обізнаний з тим, чого не знає; чесний до шахрайства, безумний до мудрості, ліричний до бруду; він присів би за великим ділом і на Олімпі; він валяється у багні і виходить з нього сяючи, мов зірка. Паризький гамен - це маленький Рабле.

Він невдоволений з своїх штанів, якщо в них нема кишені на годинник.

Він дивується мало, боїться ще менше, глузує з забобонів, викриває брехню, сміється з таємничого, показує язик привидам, позбавляє поетичності пишність, в карикатурному вигляді виставляє епічні перебільшення. Але все це робиться не тому, що в нього прозаїчна натура; зовсім ні. Він просто заміняє вигадливим фарсом урочисті фантазії. Якби перед ним з’явився Адамастор, гамен напевне скрикнув би:

- Дивись! Хоха!

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
ВІН МОЖЕ БУТИ КОРИСНИМ

Париж починається роззявою і кінчається гаменом - двома типами, неможливими в жодному іншому місті: пасивне сприймання, задоволене тим, щоб дивитися, і невичерпна ініціатива; Прюдом і Фуйлю.³⁴² Тільки Париж має їх. У роззяві зосереджується вся монархія; вся анархія - в гамені.

Це бліде дитя паризьких передмість живе, розвивається, зав’язується і «розв’язується» в муках. Воно бачить реальні соціальні умови та співвідношення людські і буває вдумливим свідком їх. Сам він вважає себе за бездушного, але це невірно. Він дивиться, готовий засміятись, але він готовий і до іншого. Хоч хто будете ви та хоч як називатиметесь: Суєвір’я, Зловживання, Підлота, Насильство, Несправедливість, Деспотизм, Нерівність, Фанатизм, Тиранія,- бережіться гамена, що дивиться на вас, роззявивши рота.

Цей малий виросте.

З якої глини він зліплений? З першого-ліпшого болота. Жменя грязі, подув - і ось вам Адам. Тепер досить, щоб його торкнувся бог. А бог завжди торкається до гамена. Доля обробляє цю маленьку істоту. Під словом «доля» ми розуміємо почасти випадковість. Цей пігмей, виліплений з звичайної, простої землі, темний, неосвічений, приголомшений, вульгарний, виходець з черні - ким буде він: іонійцем чи беотійцем?³⁴³ Заждіть; currit rota,³⁴⁴ дух Парижа, цей демон, що творить людей випадковості і людей рокованості, зробить з глека амфору;³⁴⁵ не так, як латинський гончар.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
КОРДОНИ ЙОГО ВОЛОДІНЬ

Гамен любить місто, але, будучи трохи мудрецом, він любить і відлюдність. Urbis amator, як Фуск; ruris amator, як Флакк.³⁴⁶

Бродити, думаючи, тобто фланірувати, де для філософа - добре вживання часу, а надто в тій своєрідній сільській місцевості, трохи двоїстій, досить некрасивій, але незвичайній і нібито дволикій, що оточує деякі великі міста, і зокрема - Париж. Спостерігати околиці міста - однаково, що спостерігати амфібію. Кінчаються дерева, починаються дахи; кінчається трава, починається брук; кінчаються поля, починаються крамниці; кінчається рутина, починаються страсті; кінчається божественний гомін, починається гамір людства. Ось чому околиці - надзвичайно цікаві.

Ось чому по цих місцях, мало принадних і, на думку всіх, «сумних», бродять, нібито безцільно, мрійники.

Автор цих рядків довгий час блукав колись коло паризьких застав, і ті прогулянки стають для нього за джерело глибокодумних спогадів. Цей підстрижений дерен, ці кам’янисті стежки, цей крейдяний і мергелястий грунт, ця сувора одноманітність ланів, ця свіжа городина, що раптом показується десь у далині; ця мішанина дичавини з міським побутом; ці обширі пустирі, де під стукіт барабанів, які б’ють неначе в бою вправляється гарнізон; ці пустині вдень і розбійницькі гнізда вночі; якийсь незграбний вітряк, що крила його крутить вітер; колеса, що витягають породу з каменярень; корчми біля кладовищ; таємничі чари похмурих високих мурів, що перетинають безмежні залиті сонцем площі, над якими кружляє сила метеликів,- усе це вабило мене.

Майже ніхто на землі не знає цих дивних місць: Гласьєр, Кю- нет, жахливий, поцяткований кулями Гренельський мур, Монпарнас, Вовчу Яму, Об’є на березі Марни, Монсурі, Томб-Ісуар, П’єр-Плат де Шантільйон, де є стара, вичерпана вже каменярня, в якій тепер тільки ростуть гриби і яку закриває покладена урівень з землею ляда з погнилих дощок. В римських околицях є своя ідея, в паризьких - своя. Бачити в ландшафті, що стелеться перед нами, самі поля, будинки або дерева - значить дивитись поверхово. Всі видимі речі - це думки бога. Місце, де рівнина з’єднується з містом, завжди має на собі відбиток якоїсь глибокої меланхолії. Тут до вас промовляють ураз і природа, і людство. Тут виявляються місцеві особливості.

Кожен, хто, як ми, бродив по цих пустирях, суміжних з нашими передмістями і які можна назвати чистилищем Парижа, не раз бачив у якомусь найвідлюднішому кутку і найбільш несподіваного моменту - десь за вбогим парканом або за рогом похмурого муру - шумливу групу дітей, синьо-блідих, брудних, запорошених, обшарпаних, патлатих, які, у вінках з волошок, граються в млинок. Всі вони - діти бідних родин і втекли з дому погуляти. Найлегше дихати їм на крайньому в місті бульварі; околиці належать їм. Вони завжди тиняються там без діла і наївно співають найнепристойніші пісні. Там вони живуть, або краще сказати - перебувають, далеко від будьчиїх очей, в ніжному світлі травня або червня, і то сидять карачки над якоюсь ямкою в землі, куди заганяють великим пальцем кульку, то сперечаються за дрібні мідні монети. Вони ні за що не відповідають, вільні, натхнені, щасливі. Побачивши вас, вони зараз же згадують, що й вони мають свое ремесло, що треба і їм заробляти і пропонують вам купити в них стару вовняну панчоху, повну хрущів, або пучок бузку. Зустрічі з цими дітьми становлять одну з чарівних і водночас болісних принад паризьких околиць.

Іноді серед купи хлопців бачиш дівчат - чи не сестри то їх? - майже дорослих, худих, гарячково збуджених, з засмаглими руками, в ластовинні, з колосками жита і маком у волоссі, веселих, зухвалих, босих. Деякі з них, бачиш, їдять вишні, сидячи в житі. Ввечері чуєш їхній сміх. Ці групи, зогріті полуденним сонцем або ледве помітні в сутіні смерку, довго турбують уяву мрійника, і їхні образи домішуються до його снів.

Париж - центр; його околиці - коло. Ось і вся земна куля для цієї дітвори. Вони ніколи не насмілюються переступити те коло. Вийти з паризької атмосфери їм неможливо, як неможливо рибі вийти з води. За два льє від застави для них не існує вже нічого. Іврі, Жантільі, Аркейль, Бельвіль, Обервільє, Менільмонтан, Шуазі-ле-Руа, Біланкур, Медон, Іссі, Ванв, Севр, Пюто, Нейлі, Жанвільє, Коломб, Роменвіль, Шату, Аньєр, Бужіваль, Нантер, Ангьєн, Нуазі-ле-Сек, Ножан, Гурне, Дрансі, Гонес³⁴⁷ - от і весь всесвіт.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
ТРОХИ ІСТОРІЇ

В епоху, майже, проте, сучасну, коли відбувається дія цього роману, на розі кожної вулиці не стояли ще, як сьогодні, поліцаї (обговорювати це благодійство тепер не час), і безпритульних дітей у Парижі було дуже багато, За статистичними відомостями, поліційні обходи підбирали щороку по різних незагороджених місцях, в будованих будинках і під арками мостів у середньому двісті шістдесят дітей. З одного з таких гнізд, що стало славетним, виплодились «ластівки Аркольського моста».³⁴⁸ Це - найжахливіше громадське лихо. Всі злочинства дорослого починаються з бродяжництва дитини.

Виключимо, проте, Париж. До певної міри і не зважаючи на подані нами цифри, такий виняток знаходить собі виправдання. Тоді як в усякому іншому місті з дитини-бродяги виходить пропаща людина; тоді як майже скрізь полишена на саму себе дитина буває фатально приречена на занурення в соціальні пороки, що нищать у ній чесність та сумління,- паризький гамен (і ми настоюємо на цьому), такий зіпсований зовні, залишається майже незайманим усередині. Чудове явище, яке сяє на фоні блискучої чесності наших народних революцій. Якусь непіддатливість псуванню вилучає з себе ідея, що її містить у собі повітря Парижа, як вода океану містить у собі сіль. Дихати Парижем - це зберігає душу.

Сказане нами не заважає нашому серцю стискуватись кожен раз, коли ми зустрічаємо цих відірваних від родин дітей. При сучасній, такій ще недовершеній, цивілізації ці уламки сім’ї, яка розпорошується в темряві і не знає, що сталося з її дітьми, не являють собою чогось дуже ненормального. Звідси - сумні долі. Це явище зветься,- воно викликало вже спеціальний вираз,- «бути викинутому на брук Парижа».

Зазначимо мимохідь, що колишня монархія не дуже боролася проти такого кидання дітей. Трохи циганські звичаї в нижчих колах суспільства були вигідні для вищих сфер і використовувались тими, в чиїх руках була влада. Ненависть до освіти дітей народу становила догму. Такий був пароль. Безпритульна ж дитина - це завершення дитини неосвіченої.

До того ж монархія іноді потребувала дітей і тоді знімала пінку на вулиці.

Луі XIV, щоб не йти далі, цілком підставно хотів створити флот. Ідея була слушна. А тепер подивимось на засоби. Нема флоту, коли поруч з парусними суднами, іграшками вітру, нема корабля, який пливе куди хоче чи то на веслах, чи то під парою. Галери в той час відогравали у флоті роль теперішніх парових суден. Отож, потрібні були галери. А галера рухається тільки з допомогою галерників; отож, потрібні були галерники. Від провінціальної влади і від парламентів Кольбер вимагав якнайбільше каторжників. Суди поставились до цього дуже прихильно. Хтось не скинув капелюха перед церковною процесією; він, значить, гугенот, і його посилали на галери. На вулиці зустрічають дитину; коли їй минуло п’ятнадцять років і вона не може вказати, де ночує,- її посилали на галери. Велике королювання; велика доба!

За Луі XV діти в Парижі зникали; їх забирала поліція, невідомо з якою метою. Люди, жахаючись, висловлювали потворні гадки про ванни з крові для короля. Барб’є наівно розповідає про це. Іноді траплялось, що, через брак дітей, поліція брала й таких, що мали батьків. Батьки в розпачі кидались слідом за поліцаями. В таких випадках втручався парламент і давав наказ повісити... Кого? Поліцаїв? Ні. Батьків.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ.
ГАМЕН ЗНАЙШОВ БИ СОБІ МІСЦЕ В ІНДІЙСЬКИХ КАСТАХ

Паризькі гамени - майже якась каста. І стати її членом, треба сказати, може не всякий, хто схоче.

Слово «гамен» тільки в 1834 році було вперше надруковано і з мови народної перейшло до літературної. З’явилось воно в невеличкому оповіданні «Клод Ге».³⁴⁹ Скандал вийшов чималий. Але слово прийнялося.

Причини, з яких гамени здобувають пошану в своєму колі, дуже різноманітні. Ми були знайомі з одним гаменом, яким усі захоплювались і поважали через те, що він бачив, як хтось падав з башти собору Паризької богоматері. Другому пощастило пробратись на задній двір, де на той час стояли статуї з купола Дома Інвалідів, і «поцупити» з них свинцю. Третій був свідком того, як перекинувся диліжанс. Ще один - знав солдата, який ледве не проштрикнув око якомусь буржуа.

Це пояснює вигук одного паризького гамена; вигук, повний глибокого змісту, з якого, не розуміючи його, сміються невігласи: «Чорт візьми! Який я нещасний! Подумати лиш: і досі не бачив, як падають з п’ятого поверху!»

Звичайно, дотепно відповів і один селянин.

- Дядьку,- спитали його,- ваша дружина хворіла і померла. Чому не покликали ви лікаря?

- А що ж його поробиш, пане? Ми, бідні люди, мусимо помирати своєю смертю.

Але коли в цій фразі бренить уся насмішкувата покірливість селянина, то в словах, що наводяться далі, відбивається все анархічне свободолюбство гамена. Засуджений на смерть, їдучи на возі на страту, слухає свого сповідача. «Він розмовляє з своїм попом! - вигукує дитя Парижа.- О, боягуз».

Певна сміливість у питаннях релігії підносить гамена. Дуже важливо бути незалежним у думках.

Бувати присутнім на стратах становить обов’язок. Гільйотину показують один одному і сміються. Прикладають їй найрізноманітніші прізвиська: «Кінець вечері», «Буркотун», «Мати блакиті» (неба), «Останній ковток» тощо. Щоб не втратити жодної подробиці видовища, лізуть на стіни, здираються на балкони, на дерева, висять на гратах, чіпляються за димарі. Гамен народжується дахарем, як народжується і моряком. Дах лякає його не більше, ніж щогла. Нема для нього свята, що дорівнювало б Гревському майданові. Самсон і абат Монте³⁵⁰ - справжні народні герої. Страчуваного зустрічають гигиканням, щоб підбадьорити його. Іноді ним захоплюються. Ласенер, коли був гаменом, бачивши, як по-молодецькому вмирає страшний Дотен, вимовив фразу, де почувається майбутнє: «Я заздрив йому».Серед гаменів про Вольтера не знають, але знають Папавуана. Під загальною назвою змішують «політиків» з убивцями. Зберігаються перекази про останній одяг кожного з них. Відомо, що Толерон був у шапці кочегара. Авріль - у фетровому кашкеті, Луваль - у круглому капелюсі, старий, лисий Делапорт не мав на голові нічого, Кастен був рум’яний і дуже гарний, у Боріеса була романтична борідка, на Жан-Мартені залишилися підтяжки, Лекуфе з матір’ю сперечалися. «Не дорікайте вже тюремною каретою один одному», крикнув їм гамен.

Другий гамен, щоб бачити, як проїздитиме Дебаке, обмилував ліхтар на набережній і лізе на нього. Жандарм, який стоїть на посту, супить брови.

- Дозвольте мені полізти, пане жандарм,- просить гамен і, щоб пом’якшити суворого урядовця, додає: - Я не впаду.

- Це мене мало обходить,- відповідає жандарм.

Серед гаменів дуже вважають на всякий незвичайний нещасний випадок. Вершин пошани доходять, порізавшися дуже глибоко, «до кістки».

Чимало важить і кулак. Гамен дуже любить казати: О, я дужий! Лівшам дуже заздрять. Косооких - шанують.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ.
ДЕ ПРОЧИТАЮТЬ ЧАРІВНИЙ ДОТЕП ОСТАННЬОГО КОРОЛЯ

Влітку він перетворюється на жабу, і ввечері, як починає смеркати, з вугільної баржі або з човна праль біля Аустерліцького та Ієнського мостів стрімголов кидається в Сену, ламаючи всі закони поліції і скромності. А втім, поліцаї пильнують, і наслідком цього бувають високо драматичні становища. Одне з них спричинилось до братнього, пам’ятного вигуку. Цей вигук, що став відомим коло 1830 року, становить собою стратегічне попередження гаменом гамена. Його скандують, мов вірші Гомера, з невіддаваною інтонацією елевзінських³⁵¹ мелопей³⁵² на святах Мінерви.³⁵³ В ньому чується античне «Евоє!»³⁵⁴ Ось він: «Ое! Тіті! Оеее! Справа погана! Фараон!³⁵⁵ Забирай своє манаття та тікай через стічну трубу».

Іноді ця мошка - так кваліфікує себе він сам - уміє добре читати, іноді вміє добре писати і завжди вміє писати погано. Шляхом якогось таємничого взаємного навчання вони набувають усіх талантів, корисних у громадському житті. Від 1815 до 1830 року гамен наслідував белькотіння індика; від 1830 до 1848 малював на стінах грушу. Якось улітку, ввечері, повертаючись пішки додому, Луі-Філіпп побачив манесенького гамена, який, ставши навшпиньки, обливаючись по́том, малював вугіллям величезну грушу на одному з стовпів грат Нейльського палацу. Король з добродушністю, що їі він дістав у спадщину від Генріха IV, допоміг хлопцеві, закінчив ту грушу і дав йому золотий, сказавши: «Груша є й вище». Гамен любить метушню. Йому подобається бурхливе становище. Священиків він ненавидить. На Університетській вулиці один з цих юних молодців показував якось довгого носа воротам будинку № 69.

- Чому ти показуєш носа цим воротам? - спитав його прохожий.

- Там живе піп,- відповів гамен.

І справді, там жив папський нунцій.

Та хоч який вольтер’янець той гамен, але при нагоді він вступає до церковного хору і тоді під час відправи тримається пристойно. Є дві речі, що їх він, мов Тантал, завжди прагне і ніколи не досягає: повалити уряд і дати залатати свої штани.

Гамен чудово знає всіх поліцаїв Парижа і, зустрівшися з яким-небудь з них, завжди зуміє назвати його на ім’я. Він перелічить усіх їх. Вік вивчає їхні характери і має точні відомості про кожного. В душах поліцаїв він читає відразу. Він не вагаючись і зараз же скаже вам: «Такий то - зрадник, той - злюка, той - гарний хлопець, той - дивак (всі ці слова «зрадник», «злюка», «гарний хлопець», «дивак» в устах його мають особливе значення). Той вважає, що Новий міст - його власність і не дозволяє публіці ходити по карнізу за поручнями; у того - манія смикати людей за вуха» тощо.

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ.
ДУША ДАВНЬОЇ ГАЛЛІЇ

Було щось від цієї дитини в Поклена, сина ринку; було воно і в Бомарше. Гаменство - один з нюансів³⁵⁶ гальської³⁵⁷ душі. Домішане до здорового розуму, воно інколи зміцнює його, як алкоголь зміцнює вино. Іноді воно буває хибою. Гомер пережовує одне й те ж - нехай! А Вольтер, кожна сказати, гаменствує. Камілл Демулен був мешканцем передмість. Шампіоне, що брутально поводився з чудесами, вийшов з паризького бруку. Бувши ще зовсім малим, він оскверняв портики церков Сен-Жан та Сент-Етьєн.

Паризький гамен - почтивий, іронічний і зухвалий. У нього погані зуби, бо він погано харчується і шлунок його не в порядку, і гарні очі, бо він розумний. Навіть перед самим Ієговою він вистрибом збіг би сходами до раю. Він добре б’ється ногою. Для нього можливі всі зміни. Він грається в рівчаках і виростає, коли починається повстання. Його зухвальство не зменшується перед картеччю. Він - шибеник і він - герой. Як маленький фіванець, трусить він шкурою лева. Барабанщик Бара був паризьким гаменом. Він кричить «Вперед!», як кінь з святого письма каже «Іди!», і за хвилину з хлопчиська стає велетнем.

Ця дитина вулиці є й дитина ідеалу. Виміряйте цю відстань від Мольєра до Бара.

Одним словом, гамен - це істота, яка бавиться, бо вона - нещаслива.

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ.
ECCE PARIS, ECCE HOMO³⁵⁸

Підсумовуючи ще раз попередні розділи, скажемо, що теперішній паризький гамен - це те, чим був колись римський грекулюс:³⁵⁹ народ-дитина із зморшкою старого світу на лобі.

Гамен - це радість нації і разом з тим - її хвороба. Хвороба, яку треба лікувати. Чим? Освітою.

Освіта оздоровлює.

Освіта запалює.

Все великодушне, що є в соціальному ладі нації, випромінюють з себе наука, література, мистецтво, освіта. Робіть людей! Робіть людей! Освічуйте їх, щоб вони зогрівали вас. Рано чи пізно, а велике питання загальної освіти постане з непереможною силою справжнього абсолюту, і тоді тим, хто буде правити, додержуючи французького ідеалу, доведеться вибирати: або діти Франції, або паризькі гамени; або полум’я в світлі, або блудні вогники в темряві.

Гамен уособлює Париж, а Париж уособлює всесвіт.

Париж - це підсумок. Це дивовижне місто містить у собі в скорочених розмірах і старовинні, мертві вже, звичаї, і звичаї сучасні. Хто бачить Париж, той нібито бачить зворотний бік усієї історії з небом та сузір’ями у проміжках. В Парижі є свій Капітолій - міська ратуша, свій Парфенон - собор Паризької богоматері, свій Авентінський горб - Сент-Антуанське передмістя, свій Азіна- ріум - Сорбонна, свій Пантеон - Пантеон французький, своя Свята Путь - бульвар Італійців, своя Башта вітрів - громадська думка, а римське місце страти він заміняє жартами.³⁶⁰ Його махо зветься хвалько, його транстіберинець зветься мешканцем передмістя, його гамал - носієм з ринку, його лацароні звуться злодіями, його кокні зветься чепуруном.³⁶¹

Все, що є будьде, є і в Парижі. Жінка, яка торгує рибою на Дюмарсе, ні в чому не поступиться зеленярці Еврепіда; дискобол Веянус відроджується в канатоходці Форіозо, терапонтігонець Мілес міг би взяти під руку гренадера Вадебонкера, торговець старими речами Дамазіпп почував би себе щасливим у крамниці випадкових речей, Венсен заарештував би Сократа, так само як Агора посадив би у в’язницю Дідро; Грамо де ла Рейнієр винайшов ростбіф на салі, як Куртілій винайшов підсмаженого їжака. Під кулею арки на майдані Зорі знову з’являється трапеція Плавта; мечоїдець з Пеціли, якого зустрів Апулей, ковтає шпаги на Новому мості; небіж Рамо йде в парі з паразитом Куркуліоном; Ергазіл попросив би Егрефейля представити його Камбасересові; чотири римські модники - Альцезімарх, Федром, Діаволус і Агріппа - спускаються з Куртіля в поштовій кареті Лабатю; Авл-Гелій не на довший час зупинився б перед Конгріо, ніж Шарль Нодьє перед полішинелем; Мартон - не тигриця, але й Пардаліска не була драконом; жартівник Пантолаб в англійському кафе бере на глум вівера Номентана; Гермоген - тенор на Єлісейських Полях, а біля нього жебрак Тразій, одягнутий блазнем, збирає гроші. В’їдливий добродій, що зупиняє вас, вхопивши за гудзик пальто, в Тюільрі, змушує вас через дві тисячі років повторювати слова Теспронія: «Quis properantem me prehendit pallio?».³⁶² Сюренське вино пародіює вино з Альби; червоні винця в Дезож’є врівноважують велику чашу Балатрона; на кладовищі Пер Лашез після нічного дощу мерехтять над землею такі самі вогники, як мерехтіли й на Ескіліях; а могила бідака, куплена на п’ять років, варта взятої напрокат труни римського раба.

Знайдіть хоч щось, чого не було б у Парижі. У чані Тріфонія нема нічого, чого не містив би у собі чан Месмера; Ергафікас воскресає в Каліостро; брамін Васафанта втілився в графа Сен-Жер- мена; на кладовищі Сен-Медар творяться чудеса не гірші, ніж у мечеті Умум’є в Дамаску.

В Парижі є свій Езоп - Майє, і своя Канідія - мадмуазель Ленорман. Париж, як і Дельфи, лякається громовичних реальностей видив; вій крутить столи, як Додон триноги. Він садовить на трон гризетку, як Рим садовив куртизанку, і якщо Луі XV гірший за Клавдія, то мадам Дюбаррі, в усякому разі, краща за Мессаліну.

В небувалому типі, який вижив і з яким ми зустрічалися, Париж сполучає грецьку наготу, єврейські нещастя і гасконське гостре слово. Він змішує Діогена з Іовом і Паяцом, вдягає цей привид у старі номери «Конституціоналіста» і створює Шодрюка Дюкло.

Хоч за Плутархом «тиран не старішає», Рим під владою Сулли, як і під владою Доміціана, корився й охоче доливав води в своє вино. Тібр був Летою, коли можна повірити трохи доктринерській похвалі Вара Вібіска: «Contra Gracchos Tiberim habemus. Bibere Tiberim, id est seditionem oblivisci».³⁶³ Париж випиває за день мільйон літрів води, але це не заважає йому бити при нагоді на сполох і дзвонити на гвалт.

А взагалі, Париж - славний хлопець. Він по-королівському згоден на все; він не вередує в питанні про Венеру, і його красуня - готтентотка. Коли він сміється, він прощає. Бридота звеселяє його, потворність викликає сміх, порок розважає. Будьте смішні - і можете бути негідником. Його не обурює навіть лицемірство, цей верх цинізму. Він настільки освічений літературно, що не затикає носа перед Базілем, а молитва Тартюфа скандалізує його не більше, ніж сердила Горація «гикавка» Пріна. Профілеві Парижа не бракує жодної риси обличчя всесвіту. Баль Мабіль³⁶⁴ - не танці на горбі Янікульському, але перекупка одягу стежить за лореткою так само, як свашка Стафіла стежила за невинною Планезією. Комбатська застава³⁶⁵ - не Колізей, але люди лютують там так, ніби на них дивиться Цезар. Сірійка корчмарка принадніша за матінку Саге, але якщо Віргілій вчащав до римських остерій, то Давід Анжерський, Бальзак і Шарле не рідше сідали до столу в паризькому шинку.

Париж - королює, і генії сяють у ньому. Адонай пролітає там на своїй дванадцятиколісній колісниці, що кидає громи та блискавки. Сілен в’їздить туди на своїй ослиці. Сілен - читайте Рам- понно.

Париж - синонім космосу. Париж - це Афіни, Рим, Сібаріс, Ієрусалім, Пантен. Тут у мініатюрі - всі цивілізації, і всі варварства також. Париж дуже сердився б, якби не мав гільйотини.

Трохи Гревського майдану - річ добра. Що було б з цього постійного свята без такої приправи? Наші закони мудро подбали про це, і завдяки їм кров з ножа краплина по краплині стікає на вічний паризький карнавал.

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ.
ГЛУЗУВАТИ - ЦЕ КОРОЛЮВАТИ

Границь у Парижа - ніяких. Жодне місто не мало такої влади, яка іноді глузує з тих, кого підкоряє. «Подобатись вам, о, афінці!» - казав Александр. Париж диктує більше ніж закони: він диктує моду. Париж запроваджує більше ніж моду: він запроваджує рутину. Париж, коли схоче, може бути дурним і іноді дозволяє собі таку розкіш. Тоді дурнішає разом з ним цілий світ. А потім Париж прокидається, тре собі очі, гукає «ну, та й дурень же я!» і вибухає сміхом просто в обличчя родові людському. Що то за диво таке місто! І цікаво те, що грандіозне і кумедне добре вживаються в ньому поруч, що вся ця пародійність не перешкоджає всій його величі і що один і той же рот сьогодні може сурмити в сурму страшного суду, а завтра дудити в дудку! Париж - надзвичайно радісний. Його веселощі - як блискавка, його фарс держить скіпетр у руках. Урагани його народжуються інколи з його гримаси. Його сполохи, його свята, його шедеври, його чудеса, його епопеї луною йдуть аж до краю світу; так само, як і його дотепи. Сміх його - це кратер вулкана, що забризкує всю землю. Він нав’язує народам свої карикатури і свої ідеали. Найвищі пам’ятники людської цивілізації зносять його іронію й віддають на волю його вихваток свою вічність. Париж - пишний. У нього є чудесне 14 липня,³⁶⁶ що визволило земну кулю; він змушує всі нації складати свою присягу в залі jeu de pomme;³⁶⁷ його ніч 4 серпня³⁶⁸ за три години покінчила з тисячолітнім феодалізмом; свою логіку він робить мускулом однодушного бажання; він множиться в усіх виглядах прекрасного; відблиском свого сяйва виповнює Вашінгтона, Костюшка, Болівара, Боцаріса, Рієго, Бема, Манена, Лопеса, Джона Брауна, Гарібальді. Він - скрізь, де засвічується майбутнє: в Бостоні в 1779 році, на острові Леоні - в 1820, в Пешті -1848, в Палермо - в 1860. Він шепче всемогутній пароль «Свобода» на вухо американським аболіціоністам,³⁶⁹ що зібрались на поромі Гарпера; і анконським патріотам на березі моря в Аркі, перед таверною Гоцці. Він творить Канаріса, він творить Кірогу, він творить Пізакана. Він випромінює на землю велике. Підштовхуваний його подихом, Байрон їде й умирає в Місолонгі, а Мазе вмирає в Барселоні. Він - трибуна під ногами Мірабо і кратер - під ногами Робесп’єра. Його книги, його театр, його мистецтво, його наука, його література, його філософія - це підручники для всього людського роду. У нього є Паскаль, Реньє, Корнель, Декарт, Жан-Жак, Вольтер - на кожну хвилину і Мольєр - на всі сторіччя. Він змушує всі народи говорити його мовою, і ця мова стає Словом. Він збуджує в усіх розумах ідею прогресу; викувані ним визвольні догмати стають за правило для всіх поколінь, і, починаючи від 1789 року, всіх героїв усіх народів надихають його мислителі та його поети. Це не заважає йому гаменствувати, і цей неосяжний геній, званий Парижем, що світлом своїм преображає світ, на стіні храма Тезея малює вугіллям ніс Бужіньє і пише «Кредвіль - злодій» на пірамідах.

Париж завжди показує зуби: коли він не бурчить, він сміється.

Такий - цей Париж. Дим з його димарів - ідеї всесвіту. Купа грязі та каміння, коли хочете, але насамперед - моральна істота. Париж - більше ніж великий: він - безмежний. А чому? Тому, що він насмілюється.

Насмілюватися - ось якою ціною здобувають прогрес.

Всі великі перемоги - більше чи менше нагорода сміливості. Для того, щоб сталась революція, мало ще, коли її показує Мон- теск’є, проповідує Дідро, провіщає Бомарше, розраховує Кондорсе, підготовує Аруе, передбачає Руссо. Треба ще, щоб наважився Дантон.

Крик: «Сміливіш!» - це «Fiat lux».³⁷⁰ Для поступу людства треба, щоб на вершинах воно завжди бачило благородні зразки відваги. Хоробрі вчинки засліплюють історію і є одними з найкращих світичів для людини. Зоря насмілюється, коли займається. Пробувати, насмілюватись, настоювати, опинатися, бути вірним собі, боротися з долею, не боятися катастрофи і дивувати її своєю безстрашністю перед нею; то нападати на несправедливу силу, то знущатися з сп’янілої перемоги, триматися, ставити опір - ось приклади, потрібні народам, і світло, що електризує їх. Та сама страшна блискавка вдаряє і з факела Прометея, і з люльки Камброна.

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ.
МАЙБУТНЄ, ЩО ТАЇТЬСЯ В НАРОДІ

Парижанин, навіть дорослий, завжди лишається гаменом. Змалювати дитину - це значить змалювати Париж. Ось чому цього орла ми вивчали на маленькому горобчику.

Паризька раса, повторюємо, найбільш виявляє себе в передмістях. Там вона - чистокровна, там видно справжню її фізіономію; там народ працює і страждає; а праця та страждання - це два обличчя людини. Є там, по глибоких закутках, сила різних чудних типів, починаючи від вантажника в Рапе і до шкуродера з Монфокона. Fex urbis,³⁷¹ кричить Ціцерон; mob,³⁷² додає ображений Берк; простий люд, чернь, набрід. Все це легко сказати. Нехай так. Але що ж з того? Яке мені діло, що вони ходять босі? Вони не вміють читати; тим гірше. Хіба ж покинете ви їх через це? Чи зробите ви з їхнього лиха прокляття? Хіба світло не може пройти в ці маси! Повернімось до нашого вигуку: «Світла!» і повторімо його. Світла! Світла! Хто скаже, що ця темрява не стане ясною? Хіба революції не преображають? Ідіть, філософи, учіть, освічуйте, запалюйте, думайте вголос, голосно промовляйте, виходьте весело під сонце, братайтеся з народом, провіщайте добрі новини, роздавайте щедро букварі, проголошуйте права, співайте марсельєзу, сійте ентузіазм, зривайте з дубів зелені галузки. Зробіть з ідеї вихор. Цей натовп може бути прекрасним. Навчімось використовувати цю велику пожежу принципів та чеснот, яка певними годинами потріскує й палає. Ці голі ноги, ці голі руки, це дрантя, це неуцтво, ці мерзенства, ця пітьма можуть бути використані для досягнення ідеалу. Гляньте крізь народ - і ви побачите істину. Киньте в горно цей нікчемний пісок, що його ви топчете ногами; нехай він розтопиться там, почне кипіти і тоді з нього вийде розкішний кристал, з допомогою якого Галілей і Ньютон відкриватимуть зорі.

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ.
МАЛЕНЬКИЙ ГАВРОШ

Років через вісім чи дев’ять після подій, описаних у другій частині цієї історії, на Тампльському бульварі і в околицях Шато-д’О можна було бачити хлопця десяти-дванадцяти років. Він досить точно відповідав би накиданому вище образові гамена, якби у нього не було так порожньо та сумно на серці, хоч на устах його грала дитяча усмішка. Він носив чоловічі штани, що їх, проте, він дістав не від батька, і жіночу кофту, яку він дістав не від матері. Якісь чужі люди з милосердя вдягли його в це шмаття. А втім, у нього були і батько і мати. Тільки батько ніколи не думав про нього, а мати його не любила. Він належав до тих, найбільш гідних жалю дітей, які, маючи батьків, залишаються сиротами.

Цей хлопець ніде не почував себе так добре, як на вулиці. Камені бруку були м’якшими для нього, ніж серце матері.

Батьки єдиним штурханом ноги викинули сина в життя.

І він полетів.

То був галасливий, блідий, моторний, меткий, насмішкуватий хлопець з живим, але хворобливим обличчям. Він бігав скрізь, співав, грався, рився в рівчаках і сердився, коли його називали негідником. Він не мав ні притулку, ні хліба, ні огнища, не знав любові, але був веселий, бо був вільний.

Коли ці маленькі істоти підростають, їх майже завжди розмелює жорно соціального устрою; але в дитинстві вони уникають його. Вони ще так малі, що найменша дірочка рятує їх.

Та хоч яка занедбана була ця дитина, а раз на два чи три місяці й вона казала: «Ану, піду до своєї мами!» Тоді вона покидала бульвар, минала цирк, браму Сен-Мартен, спускалась на набережні, переходила через мости, діставалась передмість, добиралась до Сальпетрієра і підходила... куди? А якраз до знайомого читачеві будинку з подвійним номером 50-52 - до хатини Горбо.

На той час будинок № 50-52, звичайно порожній і вічно прикрашений об’явою «здаються кімнати», був заселений кількома пожильцями, які - це не рідко буває в Парижі - не мали абсолютно ніяких зв’язків один з одним. Всі вони належали до того вбогого класу, який починається від найостаннішого дрібного буржуа і сходить далі на самий низ суспільства - до цих двох істот, якими закінчується матеріальний бік цивілізації: до золотарів і ганчірників.

«Головна пожилиця» часів Жана Вальжана вмерла, і її заступила інша, в усьому подібна до неї. Не знаю, який філософ сказав: «Старих жінок не бракує ніколи».

Ця нова стара звалася мадам Бюргон. В житті її не було нічого відмінного, як не рахувати трьох династій папуг, що послідовно королювали в її душі.

Найубогішою серед квартирантів будинку була родина, яка складалася з чотирьох осіб: батька, матері і двох досить уже дорослих дочок. Всі вони жили в одній кімнаті на горищі, в одній з комор, про які ми говорили раніше.

На перший погляд, крім крайньої своєї вбогості, родина ця не відрізнялась нічим особливим. Наймаючи кімнату, батько назвався Жондретом. Через деякий час після свого переїзду, який, запозичуючи пам’ятний вираз головної пожилиці, надзвичайно скидався на «переїзд порожнього місця», Жондрет звернувся до цієї жінки, що, як і її попередниця, виконувала обов’язки швейцара і підметала сходи:

- Слухайте, матінко: якщо хтось питатиме поляка чи італійця, а може й іспанця, то це значить питають мене.

Це й була родина веселого босоніжки. Приходячи туди, він знаходив там бідність, горе і, що ще гірше,- жодної усмішки: холод у каміні і холод у серцях. Коли він входив у кімнату, його питали:

- Звідки ти?

Він відповідав:

- З вулиці.

Коли він ішов знову, його питали:

- Куди ти йдеш?

Він відповідав:

- На вулицю.

- Чого ж ти приходиш сюди? - казала йому мати.

Ця дитина жила без будьякої уваги до себе, як ті бліді рослини, що виростають у льохах. Він не страждав від цього і ні на кого не сердився за це. Він навіть не знав, якими повинні бути батько і матір.

Проте, його мати любила своїх дочок.

Ми забули сказати, що на Тампльському бульварі цю дитину звали Гаврош. Чому називався він Гаврошем? Імовірно тому, чому його батько звався Жондретом.

Уривати нитки, що в’яжуть з минулим, становить, здається, інстинктивну потребу деяких бідних родин.

Кімната, яку займали Жондрети в будинку Горбо, була останньою, в кінці коридору. Комірчину поруч займав один дуже бідний молодий чоловік, якого називали пан Маріус.

Розповімо, хто такий був цей пан Маріус.

КНИГА ДРУГА.
ВАЖНИЙ БУРЖУА

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ДЕВ’ЯНОСТО РОКІВ І ТРИДЦЯТЬ ДВА ЗУБИ

На вулицях Бушра, Нормандській і Сентонж ще й досі живуть кілька чоловік, які пам’ятають одного добродія і говорять про нього з певного симпатією, називаючи його паном Жільнорманом. Він був уже старий, коли самі вони були ще молоді. Для тих, хто сумно вдивляється в рій тіней, що його звуть минулим, образ цей не зовсім ще зник з лабіринту вулиць, сусідніх з Тамплем. За Луі XIV цим улицям надавали імена всіх французьких провінцій, точнісінько так, як у наші дні вулицям нового кварталу Тіволі надають імена всіх столиць Европи; крок уперед, скажемо мимохідь, в якому видно прогрес.

Пан Жільнорман, який у 1831 році був ще зовсім бадьорий, належав до людей, дивитись на яких цікаво саме тому, що вони довго прожили, і які дивують нас, бо колись вони були подібні до всіх, а тепер не схожі ні на кого. Це був особливий старик, справді - людина іншої доби, правдивий, трохи пихатий буржуа вісімнадцятого сторіччя, який своє звання стародавнього буржуа носив з таким виглядом, з яким маркізи носили свій титул. Йому перейшло вже за дев’яносто років, але він тримався прямо, говорив голосно, добре бачив, багато пив, їв і, коли спав, хропів. У нього були всі тридцять два зуби. Окуляри він носив тільки тоді, коли читав. Він любив позалицятись, але казав, що останні десять років остаточно і рішуче відмовився від жінок. Він не міг більше подобатися, говорив він, але не додавав, що тепер він уже занадто старий, а пояснював, що тепер він занадто бідний. «От якби я не розорився, тоді... огого!» І справді, у нього залишились якісь п’ятнадцять тисяч ліврів ренти. Він мріяв про те, щоб одержати від когось спадщину, діставати сто тисяч франків ренти і тоді мати коханок. Як бачимо, він не належав до того сорту хворобливих восьмидесятирічних старих, що, як Вольтер, конають ціле своє життя; і то не було живучістю тріснутого горщика: ні, цей бадьорий, веселий старик почував себе завжди добре. Він був легковажний, швидкий, його легко було розсердити. Бушував він з усякої нагоди і здебільшого - всупереч здоровому розумові. Коли йому заперечували, він замахувався своєю палицею. Прислугу він бив, як робили це у велику добу.³⁷³ У нього була дочка, незаміжня, яка мала вже понад п’ятдесят років; її він лупив кожен раз, як сердився, і охоче вибив би її різками. Йому все здавалось, ніби їй ще тільки вісім років. Він роздавав енергійні ляпаси своїм слугам, примовляючи: «А, тварюка!» Однією з найулюбленіших його лайок було: «Par la pantoufloche de la pantouflochade!»³⁷⁴ Іноді він якось дивно затихав. Щодня брити його приходив голяр, що був колись божевільним і ненавидів пана Жільнормана, бо ревнував до нього свою гарненьку, кокетливу дружину. Пан Жільнорман був у захваті від свого розуму і казав, що він дуже прозорливий. Ось один з його дотепів: «Я, справді, дуже догадливий. Коли мене вкусить блоха, я можу сказати, від якої жінки перескочила вона на мене». Слова, уживані ним найчастіше, були «чутлива людина» і «природа». Останньому слову він не надавав такого широкого значення, якого набуло воно в нашу епоху, але використовував його на свій манір, включаючи до своїх жартів біля каміна.

- Природа,- казав він,- дбаючи про те, щоб цивілізація мала потроху всього, дає їй зразки й цікавого варварства. В Европі є зразки Азії та Африки, але малого формату. Кішка - це салонний тигр, а ящірка - кишеньковий крокодил. Танцюристки з Опери - рожеві дикунки. Вони не їдять людей, а обгризають їх. Або ж фокусниці: вони обертають людей на устриць, а потім ковтають їх. Караіби залишають самі кістки, а вони - самі раковини. Такі наші звичаї. Ми не жеремо, а гриземо; не знищуємо зовсім, а дряпаємо.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ЯКИЙ ГОСПОДАР, ТАКИЙ І БУДИНОК

Жив він у Маре на вулиці Філь-дю-Кальвер, № 6. Будинок належав йому. Потім будинок той зруйнували, збудували новий, і номер на ньому, імовірно, змінили. Жільнорман займав старовинну, простору квартиру на другому поверсі, вікна якої виходили на вулицю і в сад. Стіни її до самої стелі були завішані гобеленами з картинами пастушачого життя. Сюжети на стелях і на панно повторювались у менших розмірах на кріслах. Ліжко його стояло за величезною ширмою, полакованою коромандельським лаком. Довгі, широкі завіси розкішними складками падали з вікон. З саду, розташованого під самими вікнами, ішли сходи до наріжного вікна; по п’ятнадцяти східцях їх старий дуже проворно сходив угору і спускався вниз. Крім бібліотеки, поряд з його спальнею, у нього був ще будуар, який він дуже любив - прегарний куточок з стінами, укритими шпалерами з соломи з відбитими на них ліліями та іншими квітами. Робили їх на галерах Луі XIV, а замовляв їх своїм каторжникам для своєї коханки пан де Вівон. Пап Жільнорман одержав їх у спадщину від однієї дуже суворої, сторічної двоюрідної тітки з боку матері. Він був одружений двічі. Манерами своїми він нагадував почасти придворного, яким ніколи не був, почасти судового урядовця, яким міг бути. Коли він хотів, вій бував веселий і привітний. Замолоду він належав до людей, яких завжди обманюють їхні дружини і ніколи - коханки, бо вони водночас - найнеприємніші чоловіки і найчарівніші коханці. Він розумівся на малярстві. В спальні його висів чийсь портрет пензля Жордана, мальований широкими мазками, але з силою деталей, кинутих немов випадково. Вдягався пан Жільнорман не за модою часів Луі XIV, ні навіть Луі XV. На ньому був костюм чепурунів епохи Директорії. В той час він уважав себе за молодого й додержував моди. На ньому був фрак тонкого сукна з широкими відворотами та довгими фалдами і з великими стальними гудзиками, коротенькі панталони і черевики з пряжками. Руки він завжди сував під пройми жилета. Він авторитетно казав:

- Французька революція - це банда мерзотників.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ЛЮК-ЕСПРІ

Одного вечора, в опері, коли Жільнорманові було шістнадцять років, йому зробили честь розглядати його в лорнет водночас дві досить достиглі тоді, але славетні, оспівані Вольтером красуні - Камарго і Салле. Опинившись між двома вогнями, він героічно відступив до дівчини танцюристки Наанрі на ім’я, невідомо якого роду, що, як і він, мала тоді шістнадцять років. Він кохав її. Він дуже любив віддаватися спогадам.

- Яка гарненька була ця Гімар-Гімардіні-Гімардінет,- казав він,- коли я востаннє бачив її в Лоншані! Вона була в локонах «стримані почуття», в своїх бірюзових дивинках; плаття в неї було кольору «новоприбулих», а в руках муфта «хвилювання».³⁷⁵

Замолоду він носив куртку Нен Лондрен і говорив про неї охоче і з захватом.

- Я був одягнений, як турок з найбільш левантійського Ле- ванта,- говорив він.

Мадам де Буфлер, випадково побачивши Жільнормана, коли йому було двадцять років, назвала його «чарівним безумцем».

Його обурювали прізвища всіх осіб, що робили політику й стали при владі: він вважав їх за низькі та буржуазні. Читаючи газети, він задихався від сміху.

- О, ну, що це за люди! - казав він.- Корб’є! Юман! Казімір Пер’є! І це вам міністри! Уявляю собі, якби в газеті стояло: «Пан Жільнорман, міністр». Справжній фарс! Але вони такі дурні, що пройшло б і це.

Він невимушено називав усі речі своїми іменами - і пристойними, і непристойними - і не соромився жінок. Непристойності він говорив так просто і спокійно, що це виходило навіть елегантно. Така була безцеремонність його доби. Треба відзначити, що епоха перифраз³⁷⁶ у віршах була й епохою непристойностей у прозі. Хрещений батько Жільнормана провістив, що він буде геніальною людиною і дав йому два значущих імени: Люк і Еспрі.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ
ТОЙ, ХТО ХОТІВ БИ ПРОЖИТИ СТО РОКІВ

В дитинстві він діставав нагороди в школі рідного свого міста Муліне, і раз його вкоронував вінком сам герцог де Ніверне, якого він називав герцогом де Неверром. Ні Конвент, ні смерть Луі XVI, ні Наполеон, ні повернення Бурбонів не могли згладити в його пам’яті спогад про це вкоронування. Герцог де Неверр був для нього великою фігурою його доби.

- Який чарівний вельможа! - казав Жільнорман,- і як чудово виглядав він у своїй голубій орденській стрічці!

На думку пана Жільнормана, Катерина II спокутувала злочин розділу Польщі тим, що за три тисячі карбованців купила в Бес- тужева секрет золотого елексиру. Говорячи про це, Жільнорман збуджувався.

- Золотий елексир,- гукав він,- жовта настоянка Бестужева і краплі генерала Ламота продавали у вісімнадцятому сторіччі по луідору за півунції. І то були чудодійні ліки проти катастроф у коханні, панацея³⁷⁷ проти Венери. Луі XV послав папі двісті флаконів їх.

Він упав би в розпач і страшенно лютував, якби сказати йому, що той золотий елексир - просто хлорнокисле залізо.

Пан Жільнорман обожував Бурбонів і ненавидів 1789 рік. Він не раз розповідав, яким способом пощастило йому врятуватися під час терору і скільки вигадливості мусив він виявити для того, щоб йому не стяли голову. Коли якийнебудь молодий чоловік насмілювався хвалити перед ним республіку, він аж синів і мало не непритомнів від гніву. Іноді, натякаючи на свої дев’яносто років, він казав:

- Сподіваюсь, я не переживатиму вдруге дев’яносто третій рік.

А іноді заявляв, що збирається жити сто років.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
БАСК І НІКОЛЕТА

У нього були свої власні теорії. Ось одна з них: «Якщо чоловік пристрасно любить жінок і в нього є дружина, якою він мало цікавиться, негарна, сварлива, законна, з усіма правами, що спирається на кодекс законів та ще й ревнива - то здихатись її і здобути собі спокій він може єдиним тільки способом: дати їй у розпорядження свій гаманець. Таке зречення дасть йому волю. Тепер дружина його не має часу: вона з насолодою мацає гроші, бруднить собі пальці міддю, починає навчати мизників та дресирувати фермерів, закликає адвокатів, верховодить нотарями, умовляє писарів, відвідує сутяг, веде процеси, позивається, диктує контракти, почуває себе володаркою, продає, купує, влаштовує, плутає, обіцяє, компромітує себе, читає та перечитує, віддає, передає, забирає знову, ощаджує гроші, марно витрачає їх. Вона робить дурниці, збагачує суд і судових, і це втішає її. Чоловік зневажає її, а вона мститься йому тим, що руйнує його». Цю теорію пан Жільнорман застосовував колись і в своєму житті і відчував на собі її наслідки. Друга його дружина керувала його майном так, що, коли пан Жільнорман в один чудовий день став удівцем, йому залишилось тільки на життя. Віддавши майже все на проценти, він мав п’ятнадцять тисяч франків ренти, яка після його смерті мала зменшитися на три чверті. А втім, він не вагався і згодився на такі умови, бо мало думав про те, щоб залишити комусь спадщину. До того ж він бачив пригоди деяких родових маєтків, що ставали іноді «національним майном». Він був свідком перевтілень консолідованих фондів і мало вірив у книгу записів державного боргу. «Все це - шахрайство», казав пан Жільнорман.

Будинок на вулиці Філь-дю-Кальвер, де він жив, належав, казали ми, йому. У нього були двоє слуг «чоловічої і жіночої статі». Наймаючи слуг, пан Жільнорман перехрещував їх. Чоловікам він давав імена провінцій, звідки вони були родом: Німуа, Кантуа, Пуатвен, Пікар.³⁷⁸ Останній його слуга був товстий п’ятидесятирічний чоловік з хворими ногами, який задихався і не міг пробігти й двадцяти кроків. Але через те, що народився він у Байоні, пан Жільнорман називав його Баском. Служниці ж усі називалися Ніколетами (навіть Маньйон, про яку ми говоритимемо далі). Одного разу прийшла найматись до нього пишна куховарка з високої породи консьєржів.³⁷⁹

- Скільки хочете ви одержувати платні на місяць? - спитав пан Жільнорман

- Тридцять франків.

- А як вас звати?

- Олімпія.

- Матимеш п’ятдесят і називатимешся Ніколетою.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
В ЯКОМУ З’ЯВЛЯЄТЬСЯ МАНЬЙОН З СВОЇМИ ДВОМА МАЛИМИ

Сум свій пан Жільнорман виявляв гнівом; власний розпачливий настрій лютив його. Він мав усі забобони і дозволяв собі все. Як ми вже зазначали, найбільше пишався він тим, що й досі залишався зальотником і має славу Дон-Жуана.³⁸⁰ Він називав це «мати королівську репутацію». Така королівська репутація підносила йому іноді дивовижні сюрпризи. Раз у довгому коші, подібному до устричного, йому принесли новонародженого, належним способом сповитого, товстенького хлопчика, який страшенно кричав. Вигнана шість місяців тому служниця приписувала його панові Жільнорману, якому на той час вже вийшло вісімдесят чотири роки. Всі були обурені і зняли галас. Кого надіялась переконати ця безсоромна жінка? Яке нахабство! Який огидний наклеп! Але пан Жільнорман не розсердився. Він глянув на дитину з щасливою усмішкою підлещеної поговором людини і сказав:

- Чого вже там? Що таке? Що сталося? Ви дивуєтесь, як справжні неуки. Герцог Ангулемський, незаконний син його величності Карла IX, мавши вісімдесят п’ять років, одружився з п’ятнадцятирічною дівчинкою. Пан Віржіналь, маркіз д’Аллюі, брат кардинала де Сурді, архієпіскопа Бордовського, у вісімдесят три роки, від покоївки мадам Жакен, дружини голови суду, мав сина - справжнє дитя кохання, який потім був мальтійським рицарем³⁸¹ і державним радником у військових справах. Один з найвидатніших мужів цього сторіччя, абат Таваро - син восьмидесятисемирічного старика. Все це - цілком звичайно. А біблія! І все ж таки я заявляю, що цей панич не мій. Нехай подбають за нього. Це ж не його провина.

То був добродушний вчинок. Через рік ця сама жінка, яку звали Маньйон, прислала йому другого хлопчика. Але тепер уже пан Жільнорман капітулював. Він повернув матері обох малих і обіцяв видавати на їх утримування по вісімдесят франків щомісяця, з умовою, щоб мати на цьому зупинилася.

- Сподіваюсь, вона добре доглядатиме їх,- додав він.- Час від часу я їх навідуватиму.

І він додержав слова.

Був у нього брат-священик, що тридцять три роки займав посаду ректора у Пуатьєрській семінарії й помер семидесяти дев’яти років. «Він помер молодим», казав пан Жільнорман. Брат цей, якого він пам’ятав дуже мало, був страшенно скупий. Як священик, він вважав за свій обов’язок подавати милостиню стрічним бідним. Але подавав він тільки дрібні монети, що вийшли вже з обігу, і таким чином знайшов спосіб потрапити до пекла райською дорогою. Пан Жільнорман старший, навпаки, не ощаджував на милостині, давав охоче і щедро. Він був добродушний, запальчастий і милосердний чоловік і, якби йому багатство, витрачав би гроші на розкіш. Йому хотілося, щоб усе, що стосувалось його, робилось у великих масштабах, навіть шахрайство. Одержуючи від когось спадщину і будучи пограбованим одним ділком грубо і явно, він урочисто висловив таку думку:

- Фі! Яка брудна робота! Мені просто соромно за такі штуки. Все тепер виродилося; навіть шахраї. Хіба ж так треба оббирати людей мого сорту? Мене пограбували, мов у лісі, але пограбували некрасиво. Silvae sunt consule dignae.³⁸²

Він, казали ми, був одружений двічі. Від першої дружини в нього залишилася незаміжня дочка; від другої теж дочка, яка померла тридцяти років. Чи то з кохання, чи то з іншої причини вона одружилася з офіцером, який вислужився з солдатів і брав участь у війнах республіки та імперії, дістав хрест за Аустерліц і чин полковника за Ватерлоо. «Це - ганьба моєї родини», казав старий буржуа.

Він нюхав тютюн і якось особливо граціозно приминав своє мереживне жабо. У бога він вірив дуже мало.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ.
ПРАВИЛО: НЕ ПРИЙМАТИ НІКОГО ІНАКШЕ ЯК УВЕЧЕРІ

Такий був пан Люк-Еспрі Жільнорман, який зберіг усе своє волосся, швидше сіре ніж біле, і начісував його на вуха. Зрештою, людина поважна.

Він був, як вісімнадцяте сторіччя,- легковажний і величний.

У перші часи реставрації, ще молодий - йому в 1814 році було лише сімдесят чотири роки, пан Жільнорман жив у Сен-Жерменському передмісті, на вулиці Сервандоні, поблизу церкви Сен-Сюльпіс. Переїхав віч до кварталу Маре тільки тоді, коли покинув світ, тобто коли йому перейшло за вісімдесят років.

Покинувши світ, він замкнувся в своїх звичках. Головна з них і незмінна полягала в тому, щоб зачиняти двері вдень і приймати в усіх справах тільки ввечері. Він обідав о п’ятій, після чого двері його будинку відчинялись. Такий був звичай за його часів, і він не хотів зрікатися його.

- День для черні,- казав він, і заслуговує лише на зачинені віконниці. Люди порядні розпалюють свій розум, коли в зеніті загораються зорі.

І він барикадувався від усіх, нехай то був сам король. Старовинна елегантність його доби.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ.
ДВОЄ НЕ ЗАВЖДИ ПАРА

Про двох дочок пана Жільнормана ми тільки но говорили. Між ними було десять років різниці. Замолоду вони були дуже мало подібні одна до одної і, як характером, так і обличчям, зовсім не були схожі на сестер. Молодша була прекрасна душею, завжди поривалась до всього світлого, любила квіти, поезію та музику, мріяла про славу, легко захоплювалась і з дитинства мріяла про якогось фантастичного героя, майбутнього чоловіка. Старша теж мала свої мрії: вона бачила в блакиті якогось казенного постачальника, якогось мільйонера, дуже дурного, але багатого чоловіка; або ж - префекта, прийоми в префектурі, швейцара в передпокої з ланцюгом на шиї, офіціальні бали, врочисті промови в мерії; бути «дружиною префекта» - така думка знімала бурю в її уяві. Так мріяла кожна з них, коли вони були юні. В обох були крила: в однієї - ангела, в другої - гуски.

Жодне честолюбне бажання не здійснюється повнотою; на землі, принаймні. В нашу епоху жоден рай не стає земним. Молодша одружилася з героєм своїх снів, але померла. Старша не одружилася.

В той час, коли вона з’являється в нашій історії, це була стара доброчесність, непохитна чопорність з надзвичайно гострим носом і надзвичайно тупим розумом. Характерна подробиця: поза вузьким колом родини ніхто ніколи не знав її імени, а називали її «мадмуазель Жільнорман старша».

Щодо кента,³⁸³ то мадмуазель Жільнорман перевершила б усяку англійську міс. То була сором’язливість, доведена до дурості. Вона зберігла жахливий спогад з свого життя: одного разу якийсь чоловік побачив її підв’язку.

Вік тільки збільшив цю безжальну сором’язливість. На її думку, шемізетка³⁸⁴ її ніколи не бувала досить непрозорою і завжди не досить прикривала ії шию. Вона додавала все нових та нових застібок і шпильок туди, куди ніхто й не думав зазирати. Сором’язливості властиво ставити тим більше вартових, чим менше фортеця під загрозою.

А втім - нехай, хто може, пояснить цю таємницю - вона не без приємності дозволяла цілувати себе одному уланському офіцерові, її троюрідному племінникові, що звався Теодюль.

Не зважаючи на цього улюбленця-улана, епітет «чопорна» цілком пасував до неї. Душа мадмуазєль Жільнорман була тьмяна: чопорність - це напівчеснота, напівпорок.

До чопорності вона долучала ще й святошество - підходяща підкладка для неї. Вона належала до братства святої діви, у певні свята носила біле покривало, бурмотіла якісь особливі молитви, величала «святу кров», вшановувала «святе серце», годинами стояла споглядаючи вівтар у рококо-єзуітському стилі³⁸⁵ в церкві, відкритій тільки для «вірних», і душа її витала серед хмарок з мармуру, залітаючи за проміння позолоченого дерева.

Була в неї приятелька по церкві, стара діва, як і вона, мадмуазель Вобуа на ім’я, абсолютна тупиця, і поруч з нею мадмуа- зель Жільнорман мала приємність почувати себе орлом. Крім латинських молитов мадмуазєль Вобуа знала тільки різні способи варити варення. Дійшовши досконалості в цій галузі, мадмуазель Вобуа була горностаєм дурості без єдиної цяточки розуму.

Відзначимо, що, постарівши, мадмуазєль Жільнорман більше виграла, ніж програла. Це - доля пасивних натур. Вона ніколи не була злісна, що є вже відносна добрість; а потім роки загладили вугластість і час пом’якшив її. Вона була сумна якимось неясним, незрозумілим для неї самої сумом. На всій її особі лежав відбиток заціпеніння скінченого життя, яке й не починалося.

Вона господарювала в будинку батька. Пан Жільнорман мав біля себе дочку, як монсеньйор Б’єнвеню мав біля себе сестру. Такі родини, що складаються з старика і старої діви, зовсім не рідкі і завжди мають зворушливий вигляд двох слабосилих істот, які підтримують одна одну.

Крім того в цьому будинку, між старою дівою і стариком, жило ще дитя - хлопчик, який завжди тремтів і мовчав у присутності пана Жільнормана. Пан Жільнорман розмовляв з ним тільки суворим тоном і іноді сварився своєю палицею.

- Ану, сюди, пане! Підійдіть но, розбишако! Відповідай, негіднику! Стій так, шельмо!

Він обожував хлопця.

То був його внук. Ми зустрінемось іще з цією дитиною.

КНИГА ТРЕТЯ.
ДІД І ВНУК

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
СТАРОВИННИЙ САЛОН

Коли пан Жільнорман жив на вулиці Сервандоні, він часто бував у кількох видатних аристократичних салонах. Не зважаючи на те, що пан Жільнорман був буржуа, його приймали там. Він був два рази розумною людиною - поперше, природним своїм розумом, а подруге, розумом, який йому приписували - і тому знайомства з ним навіть добивалися і приймали його дуже охоче. Ходив він тільки туди, де міг грати першу роль. Є люди, що неодмінно хочуть бути впливовими і центром уваги всіх. Там, де вони не можуть бути оракулами, вони стають блазнями. Пан Жільнорман не належав до таких натур: у відвідуваних ним роялістських салонах він відогравав першу роль, ані трохи не поступаючись повагою до себе. А оракулом він бував скрізь. Йому доводилось конкурувати з паном де Боналем і навіть з самим паном Банжі-Пюі-Валле.

Коло 1817 року двічі на тиждень він незмінно проводив вечори в сусідньому з ним будинку на вулиці Феру, у баронеси де Т., достойної, поважаної особи, чоловік якої при Луі XVI служив посланником Франції в Берліні. Барон Т., що за життя свого страшенно захоплювався магнетичними екстазами та видіннями, помер розорений в еміграції. Єдине, що залишилось у спадщину від нього, були десять томів рукописів, у червоних сап’янових палітурках і з золотими краями. Ці рукописи містили в собі дуже цікаві мемуари про Месмера з його посудиною. З почуття власної гідності баронеса де Т. не опублікувала цих документів і жила на маленьку ренту, яка, невідомо як, залишилася в неї. Жила вона далеко від двору з його, як вона казала, «занадто мішаним складом», в гордовитій, бідній самотності. Два рази на тиждень кілька друзів сходились до її вдовинного коминка, і це й було чистим, без ніякої домішки, роялістським салоном. Там пили чай і залежно від настрою - елегійного чи дифірамбічного - або стогнали, або випускали обурені крики з приводу сучасної доби, з приводу хартії, бонапартистів, продажного вшанування буржуазії блакитними орденськими стрічками, якобінства Луі XVIII і пошепки висловлювали надії, що їх викликав у них брат короля, згодом Карл X.

У салоні тому захоплювались базарними піснями, де Наполеон називався Ніколя. Герцогині, найелегантніші, найчарівніші світські жінки були в захваті від таких куплетів на адресу «федератів»:³⁸⁶

Renfoncez dans vos culottes

Le bout d’ chemis’ - qui vous pend.

Qu’on n’ dis’ pas qu’ les patriotes

Ont arboré’ l’ drapeau blanc!³⁸⁷

Там розважались каламбурами, які вважали за нищівні; невинною грою словами, яку вважали за отрутну; чотиристишшями й навіть двостишшями, приміром, на міністерство Десоля - поміркований кабінет, до складу якого увіходили Деказ і Дессер:

Pour raffermir le trône ébranlé sur sa base

Il faut changer de sol, et de serre et de case.³⁸⁸

Або ж складали список палати перів, «палати до огидності якобінської», комбінуючи прізвища її членів так, щоб виходили глузливі фрази.

В цьому товаристві пародіювали революцію, намагаючись повернути в протилежний бік її гнів, так само, як і її саму. Співали й свого Ça ira:

Ah! ça ira! ça ira! ça ira!

Les buonapartist’ à la lanterne!³⁸⁹

Пісні - подібні до гільйотини; сьогодні вони стинають одну голову, завтра іншу. Це - тільки варіант.

У справі Фюальдеса,³⁹⁰ сучасній для 1816 року, вони ставали на бік Бастіда та Жозіона, бо Фюальдес був «бонапартистом». Лібералів називали «брати і друзі», що було найгіршою образою.

Як і деякі дзвіниці, салон баронеси де Т. мав дві знаменитості: пана Жільнормана і графа де Ламот-Валуа, про якого з певною пошаною пошепки говорили:

- Це, знаєте, той самий Ламот, який зв’язаний із справою про намисто.³⁹¹

Партії виявляють якусь дивну поблажливість.

Почесне становище в колах буржуазії втрачає в своїй вазі через те, що там занадто легко зближуються; до тих, кого приймаєш до себе, треба ставитися обережніше. Як у сусідстві з тими, кому холодно, втрачають власне тепло, так і наближення до тих, кого зневажають, зменшує пошану до вас. Старовинний вищий світ вважав себе понад цим законом, як і понад усіма іншими. Маріньі, брат мадам де Помпадур, бував у принця Субіза. Не зважаючи?.. Ні, тому що... Тому що дю Баррі, хрещеного батька мадам де ла Воберньє, дуже добре приймали у маршала Рішельє. Вищий світ - це Олімп. І Меркурій, і принц де Гімене³⁹² почувають себе там, мов удома. Аби злодій був богом, то туди пустять і злодія.

У графа Ламота, в 1815 році вже семидесятип’ятирічного старика, не було нічого визначного, крім його мовчазного, сентен- ціозного вигляду, його вугластого, холодного обличчя, надзвичайно чемних манер, застебнутого до самої шиї сюртука і великих завжди схрещених ног в довгих, обвислих панталонах, кольору обпаленої сьєнської глини. Такого ж кольору мав він і обличчя.

На пана де Ламота дуже вважали в цьому салоні через його «знаменитість» і - як не дивно, але вірно - через те, що його звали Валуа.

Повага ж, яку виявляли до пана Жільнормана, була абсолютно чистопробна. Він користувався авторитетом, бо мав авторитет. Не зважаючи на всю свою легковажність і зовсім не на шкоду своїй веселості, у нього була особливо імпозантна манера триматися: достойна, благородна і буржуазно-гордовита. Додайте до цього ще і його вік. Не можна дурно прожити сто років. Вони кінець-кінцем утворюють німб круг голови.

Крім того він був іскристо-дотепний, як уміють бути ними тільки люди старого виховання. Коли пруський король, посадивши знову на престол Луі XVIII, відвідав його під ім’ям графа Руппіна, потомок Луі XIV прийняв його дещо як звичайного маркіза Брандебурзького, з найделікатнішою невимушеністю. Пан Жільнорман схвалив таку поведінку.

- Всі королі, крім французького,- королі провінціальні,- сказав він.

Якось в його присутності відбулась така розмова:

- До чого засуджено редактора «Французького кур’єра»?

- До тимчасового закриття його газети.

- Його слід було б повісити,³⁹³ - вкинув слово пан Жільнорман.

Такі дотепи створюють людині становище.

На подячній, з приводу роковин повернення Бурбонів, відправі він, побачивши пана де Талейрана, сказав:

- Ось його ясновельможність Лихо.

Пан Жільнорман приходив звичайно в супроводі дочки, довгої панни, яка мала тоді трохи більше ніж сорок років, а виглядала на п’ятдесят, і гарненького семирічного хлопчика, блондина із свіжим рожевим обличчям, з щасливими, довірливими очима. Входячи в салон, він завжди чув, як круг нього казали: «Який він гарний! Яка шкода! Нещасна дитина!» Це про нього ми щойно говорили. Називали його «нещасною дитиною» тому, що батько його був «Луарський розбійник».

Луарський же розбійник був зятем пана Жільнормана, за якого ми вже згадували і якого пан Жільнорман називав «ганьбою своєї родини».

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ОДИН З ТОГОЧАСНИХ КРИВАВИХ ПРИВИДІВ

Якби за тих часів хтонебудь, проїздячи через маленьке місто Вернон, пішов прогулятись по прекрасному монументальному мосту, що його незабаром, напевне, заступить якась жахлива залізна споруда, то, глянувши вниз з високого парапету, він помітив би чоловіка років п’ятидесяти, в шкіряному кашкеті, в штанах з грубого сірого сукна і в такій же куртці, до якої була пришита жовтувата, що була колись червоною, стрічка. Він був узутий у дерев’яні черевики, його засмагле обличчя було майже чорним, а волосся майже білим, широкий шрам на лобі переходив на щоку. Зігнутий, передчасно постарілий, з заступом або з кривим садовим ножем, він мало не весь день ходив по одній з тих обгороджених ділянок, коло моста, що низкою терас ідуть уздовж лівого берега Сени; чудові, повні квітів куточки, які, були б вони значно більші, можна назвати садами, а були б вони трохи менші - букетами. Всі ці куточки одним боком підходять до ріки, а протилежним - до будинків. Чоловік у куртці та дерев’яних черевиках жив коло 1817 року у найубогішому з таких будиночків з малесеньким садком при ньому. Жив він там мовчазно та бідно, з однією тільки служницею: ні молодою, ні старою, ні вродливою, ні негарною; ні селянкою, ні горожанкою. Квадратна ділянка землі, яку він називав своїм садом, славилася в містечку красою своїх квітів. Квіти були його заняттям.

Завдяки впертості, силі роботи, пильності та багатьом відрам води йому щастило творити й після творця, і він створив кілька сортів тюльпанів і жоржин, що про них, здавалось, забула природа. Він був вигадливий і випередив Суланжа Бодена у використанні порослих вереском земельних масивів для розведення на них рідких і цінних американських та китайських кущів. Влітку він від самого світанку був уже в своєму садку, то підчищаючи, то підрізаючи, то полючи, то поливаючи, і походжав серед своїх квітів з ніжною та добродушною усмішкою. Іноді, замріяний і недвижний, він цілими годинами слухав, як співає пташок на дереві чи щебече дитина в сусідньому будинку, або не зводив очей з травинки, на вершечку якої крапля роси іскрилась під сонцем, моз карбункул. Харчувався він дуже скромно і пив більше молоко, ніж вино. Кожне мале змушувало його поступатись, а служниця картала його. Він був несмілий до того, що здавався суворим; рідко виходив з дому; не бачив нікого крім жебраків, які стукали йому у вікно, і свого кюре - доброго старого абата Мабефа. Правда, коли хтонебудь з міста або перший-ліпший проїжджий, зацікавившись його трояндами та тюльпанами, смикав дзвоник на його будиночку, він з усмішкою відчиняв двері і охоче показував свої квіти. Це й був той «луарський розбійник».

Хто за тих часів читав воєнні мемуари, біографії, «Монітер» та повідомлення великої армії, той звернув, може, увагу на одне ім’я, яке зустрічається там досить часто - ім’я Жоржа Понмерсі. Бувши ще зовсім молодим, цей Жорж Понмерсі служив солдатом у Сентонжському полку. Вибухнула революція. Сентонжський полк увійшов до складу Рейнської армії, бо старовинні полки монархії і після її падіння зберегли імена провінцій і були зведені в бригади тільки в 1794 році. Понмерсі бився під Шпейром, під Вормсом, під Нейштадтом, під Тюркгеймом, під Алзеєм, під Майнцем, де був одним з двохсот, що становили ар’єргард Гушара. Разом з одинадцятьма іншими він тримався за старим Андернахським валом проти цілого корпусу принца Гессенського і відступив до головних сил армії лише тоді, коли гармати ворога зробили у валі пробоїну від бруствера до низу. Він був під командою Клебера в бою при Марш’єн і при Мон-Палісель, де якийсь біскаєць перебив йому руку. Потім він перейшов на італійський кордон і був одним з тих тридцяти гренадерів, що на чолі з Жу- бером захищали Тендську ущелину. Жубера за це було зроблено генерал-адьютантом, а Понмерсі молодшим лейтенантом. У день битви при Лоді він стояв під картеччю поруч з Бертьє, про якого Бонапарт сказав: «Бертьє був артилеристом, кавалеристом і гренадером». Він бачив, як колишній його командир, генерал Жубер, пав під Нові в той момент, коли, піднісши шаблю, крикнув: «Вперед!» Посланий з якимсь дорученням, Понмерсі відплив з своєю ротою на шаланді, що йшла з Генуї до якогось маленького порту. Він потрапив у скрутне становище, опинившися посеред семи чи восьми англійських парусних суден. Командир шаланди - генуезець - хотів було викинути гармати в море, сховати солдатів між палубами і прослизнути у темряві - наче торговельний корабель. Понмерсі звелів викинути на гарделях щогли трикольоровий прапор і гордо пройшов під гарматами британських фрегатів. Через двадцять миль звідти він, осміливши, атакував на своїй шаланді і взяв у полон великий англійський транспорт, який перевозив військо до Сіцілії і був так навантажений людьми та кіньми, що сидів у воді мало не до бортів. У 1805 році Понмерсі був у дивізії Валера, що відібрала Гюнцбург у ерцгерцога Фердінанда. Під Метінгеном він, під градом куль, прийняв на свої руки смертельно пораненого полковника Монті, який стояв на чолі 9-го драгунського полку. Він відзначився під Аустерліцем у славетному переході ешелонами, проведеному під огнем ворога. Коли російська гвардійська кавалерія знищила батальйон четвертого лінійного полку, Понмерсі був у числі тих, хто помстився за це й погнав кінногвардійців. Імператор нагородив його за це хрестом. Понмерсі бачив, як потрапили в полон Вурмзер під Мантуєю, Мелас у бою під Александрїєю і Мак під Ульмом. Він належав до 8-го корпусу великої армії, яким командував Мортьє і який здобув Гамбург. Потім він перейшов у 55-й лінійний полк, що раніше звався Фландрським полком. Під Ейлау він був на кладовищі, де героічний капітан Луі Гюго, дядько автора цієї книги, з вісімдесят трьома чоловіками своєї роти, впродовж двох годин витримував натиск усієї ворожої армії. Понмерсі був одним з трьох, що вийшли живими з цього кладовища. Він брав участь у Фрідландській битві. Потім він бачив Москву, потім - Березіну, потім - Люцен, Бауцен, Дрезден, Вахау, Лейпціг і ущелини Геленгаузена; потім Монмірайль, Шато-Тьєрі, Краон, береги Марни, береги Ени й страшну Лоонську позицію. Під Арне-ле-Дюк, у чині капітана, він зарубав десятьох козаків і врятував не свого генерала, а свого капрала. Тут його було поранено, і тільки з лівої руки у нього витягли двадцять сім відламків кістки. За тиждень перед капітуляцією Парижа Понмерсі помінявся місцями з одним товаришем і перейшов до кавалерії. Він належав до тих, кого при старому режимі називали «дворукими», тобто він, бувши солдатом, міг однаково добре орудувати і шаблею, і рушницею, а бувши офіцером - командувати і ескадроном, і батальйоном. Завдяки цій здатності, розвиненій ще військовими вправами, і утворились особливі військові частини, драгуни, наприклад, які водночас - і піхотинці, і кавалеристи. Понмерсі супроводив Наполеона на острів Ельбу. Під Ватерлоо він командував ескадроном кірасирів у бригаді Дюбуа. То він здобув прапор батальйону люнебуржців і кинув його до ніг імператора. Він був увесь закривавлений. Видираючи з ворожих рук прапор, він дістав удар шаблею в обличчя. Удоволений імператор крикнув йому:

- Ти - полковник, ти - барон, ти офіцер ордена Почесного легіону!

- Дякую вам від імени моєї вдови, сір,- відповів Понмерсі.

Через годину він упав в Огенський рів. Хто ж такий був цей Жорж Понмерсі? Той самий «луарський розбійник».

Ми знайомі вже трохи з його біографією. Витягнений з Оген- ського рова, він спромігся приєднатися до армії і, переходячи з лазарету до лазарету, дотягся до таборів на Луарі.

Реставрація, залишивши йому половину платні, послала його жити, тобто під догляд, до Вернона. Король Луі XVIII, який усе, що діялось протягом Ста днів, уважав за недійсне, не визнав ні його полковницького чину, ні його офіцерського хреста Почесного легіону, ні його баронського звання. Він же, з свого боку, не втрачав жодної нагоди підписатися «Полковник барон Понмерсі». Він мав єдиний старий синій фрак і ніколи не виходив з дому, не пришпиливши до нього розетку офіцера Почесного легіону. Прокурор попередив Понмерсі, що суд переслідуватиме його за незаконне ношення цього ордена. Коли один з прокурорських службовців переказав йому це, Понмерсі з гіркою посмішкою відповів:

- Не знаю, чи то я не розумію французької мови, чи то ви не вмієте говорити нею, але, в усякому разі, я вас не розумію.

І після того він цілий тиждень виходив на вулицю з тією розеткою.

Більше його не насмілювались турбувати.

Два чи три рази військовий міністр і начальник департаменту надписували йому на конвертах «Панові майору Понмерсі». Він повертав листи назад, не розпечатуючи їх. У той самий час на острові св. Елени Наполеон робив так само з посланнями сера Гедсона Лоу, адресованими «Генералові Бонапарту». Понмерсі, нехай дарують нам на слові, плювався тією ж слиною, що й імператор.

Такі були в Римі й полонені карфагенські солдати, які відмовлялись вітати Фламінія.³⁹⁴ В них жила частка душі Ганнібала.

Зустрівши якось на вулиці у Верноні прокурора, Понмерсі підійшов до нього і спитав:

- Чи дозволено мені носити шрам на обличчі, пане королівський прокуроре?

Крім убогої половини платні командира ескадрону, він не мав нічого. У Верноні він найняв найменший, який міг знайти, будинок. Жив він там сам, і жив так, як ми щойно бачили. Під час імперії, між двома війнами, він устиг одружитися з мадмуазель Жільнорман. Обурений до споду душі старий буржуа дав свою згоду, зітхнувши і промовивши: «До цього бувають змушені й найвизначніші родини». У 1815 році мадам Понмерсі, жінка прекрасна з усіх поглядів, чудово вихована, незвичайна і гідна свого чоловіка, померла, залишивши дитину. Ця дитина була радістю полковника в його самотності, але дід владно зажадав свого внука, заявивши, що, в разі йому не віддадуть хлопця, він позбавить його спадщини. В інтересах малого батько згодився і, не маючи біля себе сина, став кохатись у квітах.

Він, взагалі, відмовився від усього і не брав жодної участі в політиці. Думки свої він поділяв між невинними справами, яким віддавався тепер, і великими, в яких брав участь раніше. Він проводив час, то вирощуючи стокротки, то згадуючи про Аус- терліц.

Пан Жільнорман не мав жодних стосунків з своїм зятем. Полковник був для нього «бандитом», а він для полковника «тупицею». Пан Жільнорман ніколи не говорив про полковника, хібащо іноді робив кілька глузливих натяків на його «баронство». Було спеціально обумовлено, що Понмерсі ніколи не намагатиметься ні розмовляти з сином, ні бачитися з ним, бо в противному разі йому повернуть хлопця вигнаного й позбавленого спадщини. Для Жільнорманів Понмерсі був якимось зучумленим. Вони вирішили виховувати малого по-своєму. Полковник, може, помилився, приставши на такі умови, але додержував їх, гадаючи, що робить правильно й приносить у жертву тільки самого себе. Спадщина після Жільнормана-батька була не велика, зате спадщина після мадмуазель Жільнорман була значна. Ця тітка, залишившись неодруженою, була дуже багата, діставши спадщину від родичів матері, і син сестри був її природним спадкоємцем.

Хлопчик, який звався Маріусом, знав, що в нього є батько, але більше не знав нічого. Ніхто не казав йому й слова про нього. А втім, перешіптування в товаристві, куди водив його дід, півслова, підморгування дійшли нарешті до свідомості малого, і він став дещо розуміти. Але поволі проймаючись ідеями та думками оточення, серед якого він, сказати б, дихав, син кінець-кінцем почав соромитися свого батька й думав про ньго з болем у серці.

А поки він ріс так, полковник, раз у два чи три місяці, крадькома, неначе злочинець, який втік з заслання, приїздив до Парижа і йшов у церкву св. Сульпіція в той час, коли тітка Жільнорман приводила туди Маріуса слухати месу. Там, тремтячи від страху, що тітка може обернутися назад, ховаючись за колонами, недвижний, не насмілюючись навіть дихати, дивився він на свою дитину. Цей воїн з шрамом на обличчі був такий же полохливий, як і та стара діва.

Звідси виникло і його знайомство з вернонським кюре - абатом Мабефом.

Цей достойний священик був братом титаря церкви св. Сульпіція, який часто бачив, як батько дивиться на сина, бачив і шрам на його щоці, і сльози в його очах. Цей чоловік, з таким мужнім виглядом, що плакав, як жінка, вражав титаря. Постать його залишилася в його пам’яті. Приїхавши якось до брата у Вернон, він зустрів на мосту полковника Понмерсі й упізнав в ньому незнайомого з церкви. Титар розповів про це братові, і обоє вони, знайшовши якийсь привід, відвідали полковника. Після цього візиту відбулися дальші. Полковник, спочатку дуже замкнутий, відкрив потім своє серце, і титар з кюре дізнались нарешті про все і про те, як Понмерсі приніс своє щастя в жертву майбутньому своєї дитини. Це розчулило кюре й викликало в нього повагу до полковника, а полковник і собі полюбив кюре. Взагалі, ніхто не зливається так тісно і не розуміє краще один одного, як старий солдат і старий священик, особливо коли обоє вони від природи своєї - щирі та добросерді. Власне - це одне й те ж. Тільки один віддає себе земній батьківщині, а другий - небесній. Оце й уся різниця.

Двічі на рік - 1-го січня і на св. Георгія - Маріус писав батькові обов’язкові листи, які диктувала йому тітка і про які можна було б сказати, що їх узято з якогось письмовника. Більшого пан Жільнорман не дозволяв.

Батько відповідав на них дуже ніжними листами, а дід, не читаючи, сував їх у свою кишеню.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
REQUIESCANT³⁹⁵

Про світ Маріус Понмерсі знав тільки з салону мадам де Т. То був єдиний отвір, крізь який він міг дивитися в життя. Отвір цей був темний, і крізь нього проходило більше холоду, ніж тепла, більше мороку, ніж світла. Дитина, яка, вступаючи в цей світ, була сама радість та ясність, дуже швидко стала в ньому сумною і, що ще більш противно такому вікові, серйозною. Оточена всіма цими дивними особами, вона здивовано роздивлялась навколо. І все неначе з’єднувалося, щоб збільшити її німий подив. В салоні мадам де Т. були старі благородні дами, що звались - Матан, Ной, Левій, Камбіз. Їхні античні фізіономії й біблійні імена мішалися в голові дитини з старим заповітом, який він вивчав на пам’ять. І коли всі вони збиралися там коло каміна, в якому погасав огонь, ледве освітлювані лампою під зеленим абажуром, з своїми суворими профілями, з сивим або білим волоссям, в своїх довгих, похмурих кольорів, сукнях, модних у минулому сторіччі, і час від часу зрідка кидали кілька величних і разом з тим жорстоких слів - маленький Маріус розглядав їх наляканим поглядом, і вони здавались йому не жінками, а патріархами та волхвами, не реальними істотами, а привидами.

До цих привидів долучалися ще кілька священиків, постійних відвідувачів того старовинного салона, і кілька значних дворян: маркіз де Сасне, особистий секретар мадам де Беррі; віконт де Валорі, що під псевдонімом Шарля-Антуана друкував одноримові оди; принц де Бофремон, досить молодий, у якого був підстаркуватий начальник і гарненька, розумна дружина, дуже декольтовані туалети якої з пурпурного оксамиту і з золотими шнурками страхали цю пітьму; маркіз де Коріолі д’Епінуз, справжній француз, який найкраще знався на «чемності в міру»; граф д’Амандр, добряга з благодушним підборіддям, і шевальє де Пор де Гюі, стовп Луврської бібліотеки, яку називали кабінетом короля. Пан де Пор де Гюі, лисий і швидше підстаркуватий, ніж старий, розповідав, що в 1793 році, коли йому було шістнадцять років, його заслали на каторгу, бо він не хотів служити, і скували з восьми- десятирічиим єпіскопом з Мірепуа, який теж відмовився служити, тільки той - як священик, а він - як солдат. Було це в Тулоні. Обов’язки їхні полягали в тому, щоб уночі підбирати коло ешафотів голови та тулуби людей, гільйотинованих удень. Закривавлені тіла вони тягали на спині, і на їхніх червоних куртках галерників утворилась на комірі кора з крові, суха вранці і волога ввечері. Таких трагічних оповідань у салоні мадам де Т. можна було почути скільки завгодно, і, проклинаючи Марата, там вихваляли Третальйона. Колишній королівський суддя де Феррет заходив інколи сюди по дорозі до пана Талейрана. Раніше він товаришував з графом д’Артуа; на відміну від Арістотеля, який плазував перед Кампаспою, він змушував лазити рачки ла Гімар і показав, отож, зразок філософа, відомщеного королівським суддею.

З духовних осіб там бували: абат Гальма, той самий, кому пан Лароз, його співробітник у «Грозі», казав: «Е, та хто ж не має п’ятидесяти років? Хіба якінебудь молокососи?»; абат Летурнер, королівський проповідник; абат Фрейсінау, який не був ще тоді ні графом, ні єпіскопом, ні пером і носив стару сутану, де бракувало гудзиків; абат Керавенан, кюре церкви Сен-Жермен де Пре. Бували там також папський нунцій, тоді монсеньйор Маккі, архієпіскоп Нізібіський, пізніше - кардинал, примітний своїм довгим, глибокодумним носом; ще один монсеньйор, який мав титул; абат Пальм'єрі, один з семи протонотаріїв³⁹⁶ папського престолу, канонік славетної базиліки Ліберійської,³⁹⁷ ходатар святих, postulatore di santi³⁹⁸ - що зв’язане з справами канонізування і означає майже: начальник райського відділу по прийому прохань. Бували, нарешті, там і два кардинали: пани де ла Люзерн і де Клермон Тоннер. Кардинал де ла Люзерн був письменник і через кілька років мав за честь вміщувати свої статті в «Консерваторі» поруч із статтями Шатобріана. Пан де Клермон Тоннер був архієпіскоп Тулузький і часто приїжджав у Париж, до свого племінника маркіза де Тоннера, морського і військового міністра. Кардинал де Клермон Тоннер був маленький веселий старик, спід підібраної сутани якого виднілися його червоні панчохи. Його спеціальністю була ненависть до Енциклопедії³⁹⁹ й любов до гри на більярді. Люди, які за тих часів проходили ввечері повз особняк Клермон Тоннера, часто зупинялись послухати стукіт більярдних куль і різкий голос кардинала, що кричав своєму помічникові, монсеньйору Котре, єпіскопові in partibus⁴⁰⁰ Карістійському: «Відзнач, абате, я роблю карамболь!» До салону мадам де Т. ввів кардинала де Клермон Тоннера його приятель - пан де Роклор, колишній єпіскоп у Санлі і один з сорока членів Французької академії. Пан де Роклор відзначався своїм високим зростом і акуратним одвідуванням академії. Крізь скляні двері зали, поряд з бібліотекою, де відбувались тоді засідання академії, цікаві щочетверга могли споглядати колишнього Санліського єпіскопа. Напудрений, у фіолетового кольору панчохах, він майже завжди стояв, повернувшись спиною до дверей, очевидно, щоб краще бачити було його священицький костюм. Всі ці духовні особи - стільки ж люди королівського двору, скільки й церкви - надавали ще більшої поважності салонові мадам де Т., а п’ять перів Франції - маркіз де Таларю, маркіз д’Ербувіль, маркіз де Вібре, віконт Дамре і герцог де Валантінуа - підкреслювали собою його аристократичний характер. Герцог де Валантінуа, принц Монакський, тобто іноземний монарх, був такої високої думки про Францію та звання її пера, що підпорядкував їм все. То він казав: «Кардинали - римські пери Франції; лорди - англійські пери Франції». Але через те, що в нашу епоху революція пройшла скрізь, і в цьому феодальному салоні, як ми казали, першу роль відогравав буржуа. Там королював пан Жільнорман.

То була есенція і квінтесенція паризького білого товариства. Тут тримали в карантині репутації навіть роялістські. В репутації завжди є трохи анархії. Шатобріан, потрапивши туди, справив би враження отця Дюшена.⁴⁰¹ А втім, у цей правовірний світ пускали з поблажливості декого з тих, хто приєднувався. Прийняли туди на виправлення й графа Беньо.

Сьогоднішні «аристократичні» салони не схожі більше на такі салони. Нинішнє Сен-Жерменське передмістя вже не таке. Теперішні роялісти, скажемо на похвалу їм,- демагоги.

Через те, що в мадам де Т. збиралось найвище товариство, поводження там, прикрашене надзвичайною чемністю, було вишукане та гордовите. В звичаях його почувалась незмушена витонченість старого режиму, похованого, але ще живого. Дещо в цих звичаях, а надто в мові, здавалось чудним. Люди, мало обізнані з цим, могли б вважати за провінціалізми те, що було лиш застарілими словами та зворотами. Так, удову або дружину генерала там називали «генеральшею», вживали також слово «полковниця». Чарівна мадам де Леон, безсумнівно, на спогад про герцогинь де Лонгвіль і де Шеврез, віддавала перевагу цій назві перед своїм титулом принцеси. Маркіза де Крекі й собі називалась «пані полковниця».

Цей маленький вищий світ визнав за особливу витонченість в інтимних розмовах з королем називати його «король» у третій особі і ніколи не титулувати його «ваша величність», бо таке звернення, мовляв, було «осквернене узурпатором».

Там судили людей і їхні вчинки. Там глузували з епохи, що позбавляло їх необхідності розуміти її. Вони помагали один одному дивуватись і ділилися тим, що спромогались зрозуміти. Мафусаіл навчав Епіменіда. Глухий вводив у курс сучасності сліпого... Все, що сталося після Кобленца, оголошувалось за недійсне. Як Луі XVIII, з ласки божої, вступав тоді в двадцять п’ятий рік свого королювання, так і емігранти по праву переживали двадцять п’ятий рік своєї юності.

Все там було гармонійно; ніщо не жило занадто довго; слово було ледве помітним подувом вітру; газета, пасуючи до салону, здавалася папірусом. Там бували й молоді люди, але вони були трохи мертві. Лакеї в передпокої були старенькі. Цим персонажам минулого прислуговували люди точно такого сорту. Все це, здавалось, жило колись давно і опиралось могилі. Майже весь словник їх складався з «охороняти, охорона, охоронець». І правда, думки цих поважних людей пахли нардом. То був світ мумій. Пани були набальзамовані, слуги - набиті соломою.

Одна достойна стара маркіза, розорена емігрантка, в якої залишилась одна лише служниця, продовжувала казати: «Мої слуги».

Що ж робили в салоні мадам де Т.? Там були «ультра».

Хоч те, що репрезентує це слово, може ще й не зникло, але саме слово втратило вже свій сенс. Пояснимо це.

Бути «ультра» значить переходити за межі. Це означає нападати на скіпетр в ім’я трону і на митру в ім’я престолу. Це - погано поводитися з річчю, яку тягнеш за собою; це - бити коней, які тебе везуть; це - нападатися на вогнище за те, що воно не досить підпекає єретиків; це - дорікати ідолові за те, що він не досить ідоловірець; це - ображати з надміру пошани; це - вважати, що папа - не досить папіст, король - не досить рояліст, а ніч - занадто світла; це - в ім’я білості бути невдоволеним з алебастру, з снігу, з лебедя та з лілії; це - бути прихильником якоїсь речі настільки, щоб стати її ворогом; це - так стояти за щось, щоб бути проти нього ж.

Перший фазис реставрації особливо характерний цим духом «ультра».

Історія не знає нічого подібного до цього періоду, що починається в 1814 і кінчається в 1820 році, коли з’явився пан де Вілель, практична людина й представник правої. Ці шість років були незвичайним історичним моментом, водночас галасливим і тихим, веселим і похмурим, освітленим сяйвом зорі на сході і разом з тим укритим мороком великих катастроф, які затягали ще горизонт і повільно відходили в минуле. І там, серед цього світла й цієї пітьми, протирав собі очі цілий маленький світ - новий і старий, жартівливий і сумний, юний і ветхий. Ця групка дивилась на Францію з досадою, а Франція дивилась на неї з іронією. На вулицях повно було старих сов - маркізів; тих, що повернулися з еміграції й скидались на примари; «колишніх» людей, яких вражало все; благородних, симпатичних дворян, що всміхалися, повернувшись до Франції, але й плакали через те ж: вони були в захваті, що знову бачать свою батьківщину, і в розпачі, що не знаходять більше своєї монархії. Дворянство хрестових походів неславило дворянство імперії, тобто дворянство, здобуте мечем; історичні раси перестали розуміти сенс історії; сини сподвижників Карла Великого зневажали сподвижників Наполеона. Представники меча, як ми щойно сказали, ображали один одного: з меча Фонтенуа сміялись, бо він весь поржавлений, меч Маренго ненавиділи і вважали за звичайну шаблю. «Колись» не визнавало «сьогодні». Втратили почуття й великого, і смішного. Знайшовся такий, що назвав Бонапарта Скапеном.⁴⁰² Цей світ не існує більше. Від нього, повторюємо, не лишилось нічого. Коли ми беремо звідти якусь фігуру й намагаємось мислено відживити її, вона здається нам чудною, як допотопний світ. І це тому, що її й справді поглине потоп. Вона зникла під двома революціями. Які то хвилі - ідеї! Як швидко вкривають вони все, що повинні знищити та поховати, і як хутко виривають вони провалля страшної глибини!

Така була фізіономія салонів тієї далекої, простодушної доби, коли пан Мартенвіль був розумніший за Вольтера.

Ці салони мали свою власну літературу і свою політику. Там вірили в Ф’єве. Пан Аж’є був там законодавцем. Там коментували пана Кольне публіциста-букініста з набережної Малаке. Наполеон був там тільки корсиканським чудищем. Згодом, поступаю- чись духові часу, в історію ввели маркіза де Буонапарте, генерал- лейтенанта королівської армії.

Ці салони не довго залишалися чистими. Починаючи від 1818 року, в них стали з’являтись доктринери - загрозлива прикмета. Особливість їх полягала в тому, що вони були роялістами і просили за це пробачення. Там, де «ультра» страшенно пишалися, доктринери трохи соромились. Вони були розумні, вміли мовчати, і їхні політичні догми були у пристойній мірі накрохмалені пихою; вони мусили мати успіх. Вони зловживали - правда, з користю для себе - білими галстуками й застебнутими на всі гудзики сюртуками. Помилка або нещастя партії доктринерів полягало в тому, що вони створили стару юність. Вони прибирали поз мудреців. Вони мріяли про те, щоб прищепити помірковану владу до принципу абсолютного, необмеженого. Лібералізмові руїнницькому вони протиставили - і іноді дуже дотепно - лібералізм охоронний.

«Пощадіть роялізм! - казали вони.- Він зробив стільки послуг. Він відновив традицію, культ, релігію, пошану. Він - вірний, сміливий, рицарський, люблячий, відданий. Він, хоч і шкодуючи, домішав до нової величі нації багатовікову велич монархії. Він не правий, що не розуміє революції, імперії, слави, вільності молодих ідей, молодих поколінь, доби. Але якщо він не правий відносно нас, то й ми відносно нього де в чому не праві. Революція, якої ми є спадкоємцями, мусить розуміти все. Нападати на роялізм - це безглуздя лібералізму. Яка помилка! І яке засліплення! Франція революційна не поважає Францію історичну, тобто свою матір, тобто себе саму. Після 5 вересня⁴⁰³ з дворянством монархії поводяться так, як після 8 липня⁴⁰⁴ поводилися з дворянством імперії. Вони були несправедливі до орла, а ми несправедливі до лілії. Виходить, завжди хочуть касувати щось. Зняти позолоту з корони Луі XIV, стерти герб Генріха IV - хіба це так уже корисно? Ми глузуємо з пана Воблана, який витирав літери N на Ієнському мості. А що він зрештою робив? Те, що робимо й ми. Бувіне - таке саме наше, як і Маренго. Лілії належать нам так само, як і літери N. Це - наша фамільна спадщина. Навіщо ж її зменшувати? Не треба зрікатись батьківщини ні в минулому, ні в теперішньому. Чому не визнавати всю історію в цілому? Чому не любити всю Францію?»

Ось як доктринери критикували та захищали роялізм, невдоволений з того, що його критикують, і лютий за те, що його захищають.

«Ультра» характеризували першу епоху роялізму, конгрегації характеризували другу. Після пориву - вмілість. Обмежимо цим наш нарис.

У ході свого оповідання автор натрапив по дорозі на цікавий сучасний історичний момент, мусив мимохідь оглянути його й відзначити кілька характерних рис цього невідомого тепер товариства. Але робить він це нашвидку і без жодної гіркоти або насмішки. Спогади, дорогі й святі, бо вони зв’язані з його матір’ю, в’яжуть його з тим минулим. А втім, треба сказати, була своя велич і в цьому маленькому світі. Вона може викликати усмішку, але її не можна ні зневажати, ні ненавидіти. Це - колишня Франція.⁴⁰⁵

Як і всі діти, учився чомусь і Маріус Понмерсі. Коли він вийшов з рук своєї тітки, дід доручив його достойному вчителеві, невинному прихильникові найчистішого класицизму.⁴⁰⁶ Від ханжі ця юна душа, що тільки починала розкриватися, перейшла до педанта. Маріус провчився кілька років, у колежі, а тоді вступив до школи права. Він був роялістом, фанатичним і суворим. Він не дуже любив діда, веселість та цинізм якого шокірували його, і неприязно ставився до батька.

Взагалі це був хлопець палкий і холодний, благородний, великодушний, гордий, релігійний, екзальтований, чесний до суворості, чистий до дикості.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
СМЕРТЬ РОЗБІЙНИКА

Маріус закінчив курс класичних наук у той час, коли пан Жільнорман покинув світ. Старий попрощався з Сен-Жерменським передмістям та з салоном мадам де Т. і переїхав до кварталу Маре, де оселився у власному будинку на вулиці Філь-дю-Кальвер. Крім швейцара, у нього служила покоївка Ніколета, що заступила Маньйон, і хворий на задишку Баск, про якого ми говорили вище.

У 1827 році Маріусові вийшло сімнадцять років. Повернувшись одного вечора додому, він побачив у свого діда якийсь лист у руці.

- Маріусе,- сказав пан Жільнорман,- ти поїдеш завтра до Вернена.

- Навіщо? - спитав Маріус.

- Щоб побачитися з батьком.

Маріус здригнувся. Він думав про що завгодно, тільки не про те, що колись йому доведеться бачитися з батьком. Для нього нічого не могло бути несподіванішим, дивнішим, і, скажемо також, неприємнішим. Їхня розлука суперечила їхньому зближенню, яке не тільки викликало в нього досаду, але й здавалося тягарем.

Не кажучи вже про їхні різні політичні погляди, Маріус був певний, що батько - «рубака», як називав його пан Жільнорман, коли був у доброму настрої,- не любив його. Це ж було очевидно, бо він покинув його й передав іншим. Не відчуваючи його любові до себе, не любив батька й Маріус. «І це цілком ясно», думав він.

Здивувався він так, що не став розпитувати діда.

- Він, здається, захворів,- пояснив пан Жільнорман,- і просить тебе приїхати.- А помовчавши, додав: - Виїжджай завтра вранці. Від Фонтенів карета відходить, здається, о шостій і прибуває туди ввечері. Поїжджай нею. Він пише, що треба поспішати.

Потім пан Жільнорман зібгав лист і поклав його собі в кишеню. Маріус міг би виїхати того ж таки вечора й бути в батька на другий день уранці. Тоді з вулиці Булуа щовечора відходив диліжанс на Руан, який проїздив через Вернон. Але ні пан Жільнорман, ні Маріус і не подумали довідатись про це.

На другий день, надвечір, Маріус приїхав до Вернона. У містечку починали засвічувати вогонь.

- Де будинок пана Понмерсі? - спитав Маріус у першого ж стрічного. Він додержував поглядів реставрації і теж не визнавав свого батька ні бароном, ні полковником.

Йому показали будинок. Він подзвонив. Відчинила двері жінка з лампою в руках.

- Пан Понмерсі? - спитав Маріус.

Жінка не поворухнулася.

- Це тут? - допитувався він.

Жінка, стверджуючи, нахилила голову.

- Чи можу я поговорити з ним?

Жінка заперечливо похитала головою.

- Я його син,- сказав Маріус.- Він дожидає мене.

- Він уже не дожидає вас,- відповіла жінка.

Тільки тоді помітив Маріус, що вона плаче.

Жінка пальцем показала йому на двері до сусідньої кімнати.

У низенькій залі, освітлюваній лойовою свічкою на каміні, було троє чоловіків: один стояв, другий був на колінах, а третій, в самій сорочці, лежав на весь зріст на підлозі. Лежав полковник.

Двоє інших були лікар і священик.

Три дні тому полковник захворів на запалення мозку. Передчуваючи недобре, він зараз же написав панові Жільнорману й просив прислати йому сина. Хвороба прогресувала. Перед самим приїздом Маріуса до Вернона полковник почав марити. Відштовхнувши служницю, він устав з ліжка з криком: «А син не їде! Я піду йому назустріч!» Потім він вийшов з своєї кімнати й упав у передпокої. Він помер.

Покликали лікаря і кюре. Лікар прийшов надто пізно, кюре прийшов надто пізно; надто пізно приїхав і син.

При тьмяному світлі свічки на блідій щоці полковника видно було сльозу, що викотилася з мертвого ока. Око згасло, але сльоза не висохла. Ця сльоза пояснювалась запізненням його сина.

Маріус дивився на цього чоловіка, якого бачив вперше і востаннє; дивився на це статечне, мужнє обличчя, на ці невидющі погаслі очі, на це біле волосся, на це дуже тіло, на якому подекуди помітні були темні смужки - сліди від ударів шаблею і червоні зірочки - сліди від куль. Він дивився на гігантський шрам, що поклав печать героїзму на обличчя, на яке бог наклав печать добрості. Маріус думав про те, що цей чоловік - його батько і що він помер, і залишився холодний.

Сум, який він відчував, був сумом, що його викликало б у ньому видовище всякої померлої людини.

А в кімнаті тій панувало горе. Служниця схлипувала в кутку, священик, проказуючи молитву, ридав, лікар витирав собі очі; навіть труп плакав.

Зажурені лікар, священик і служниця, не кажучи ні слова, поглядали на Маріуса. Він був тут стороннім. Маріус, розчулений дуже мало, ніяковів і соромився свого становища. В руках у нього був капелюх. Він упустив його, щоб подумали, ніби від горя йому не вистачило сили тримати його.

Але цей вчинок викликав у нього муки сумління і зневагу до самого себе. Хіба то була його провина? Він же не любив свого батька.

Після полковника не залишилось нічого. Грошей від продажу рухомого майна ледве вистачило на похорон. Служниця передала Маріусові клапоть паперу. На ньому рукою полковника було написано:

«Моєму синові. На полі бою при Ватерлоо імператор зробив мене бароном. Реставрація не визнає цього сплаченого моєю кров’ю титула; то нехай же прийме і носить його мій син. Ясна річ, він буде гідний його».

На звороті полковник дописав:

«В тому ж таки бою при Ватерлоо один сержант врятував мені життя. Зветься він Тенардьє. Останнім часом він, здається, мав корчму в якомусь селі поблизу Парижа; чи то в Шелі, чи то в Монфермейлі. Якщо мій син зустріне колись того Тенардьє, він зробить для нього все, що зможе».

Не з побожної пошани до пам’яті батька, а з невиразної поваги до смерті, такої владної в серці кожної людини, Маріус сховав цей папірець.

Від полковника не залишилось нічого. Пан Жільнорман звелів продати торговцеві старими речами його мундир і шпагу. Сусіди пограбували сад і обірвали рідкі квіти. Інші рослини здичавіли або пропали зовсім.

Маріус прожив у Верноні тільки сорок вісім годин. Після похорону він повернувся до Парижа і знову взявся до своїх юридичних наук, навіть не згадуючи про батька, ніби той і не існував ніколи. Через два дні полковника поховали, а через три - забули.

Маріус носив креп на капелюсі. От і все.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
ЯК, ПІШОВШИ ДО ОБІДНІ, МОЖНА СТАТИ РЕВОЛЮЦІОНЕРОМ

Маріус зберіг релігійні звички свого дитинства. Якось у неділю він пішов послухати обідню в церкві св. Сульпіція, саме до того вівтаря св. діви, куди малого водила його тітка. Бувши в той день розсіяним та замріяним більше, ніж звичайно, він став за однією з колон і, непомітно для самого себе, опустився на коліна біля вкритого утрехтським оксамитом крісла, на спинці якого був напис: «Пан Мабеф, титар». Ледве обідня розпочалася, як до крісла підійшов старик і сказав Маріусові:

- Це - моє місце, пане.

Маріус поспішив відсунутись, і старий сів на своє крісло.

По закінченні відправи, коли замислений Маріус залишився стояти за кілька кроків від того крісла, старий підійшов і звернувся до нього.

- Вибачте, пане, що потурбував вас тільки но і турбую оце зараз. Але ви, певно, вважаєте мене за дуже нечемну людину, і мені треба порозумітися з вами.

- Це зайве, пане,- перебив його Маріус.

- Ні, це - треба,- настоював старий,- бо я не хотів би, щоб ви були поганої думки про мене. Я, бачте, складаю велику ціну цьому місцю. Мені з нього і обідня здається кращою. Чому? А ось я вам зараз поясню. З цього місця я впродовж багатьох років бачив одного бідного, симпатичного батька, який акуратно приходив сюди раз у два чи три місяці подивитись на свою дитину, бо в іншому місці він, з родинних обставин, зробити цього не міг: йому перешкоджали. Приходив він тоді, коли знав, що сина його приведуть на обідню. Хлопчик і не підозрював, що батько його - тут. Він, сердешний, може й не знав, що має батька. А батько завжди стояв за цією колоною, щоб його не бачили. Він дивився на сина і плакав. Він обожував його, бідолаха. І я це бачив. Це місце стало для мене священним, і я звик слухати обідню на ньому. Я волію сидіти тут, ніж на місці титаря. Я навіть знав трохи того нещасного батька. У нього був тесть, заможна своя- кина, якісь родичі, що загрожували позбавити дитину спадщини, якщо батько буде бачитися з нею. Він приніс себе в жертву, щоб син його став колись багатим і щасливим. Відібрали в нього дитину через політичні погляди. Я, звичайно, визнаю політичні погляди, але деякі люди не знають міри. Боже мій, не стає ж людина чудищем тільки через те, що вона билася під Ватерлоо! Не можна ж через це розлучати батька з сином! То був полковник у Бонапарта. Він, здається, помер. Жив він у Верноні, де в мене брат-кюре, і звався чи то Понмарі, чи то Монперсі... У нього ще був здоровенний шрам від удару шаблею.

- Понмерсі? - спитав, бліднучи, Маріус.

- Саме так. А ви хіба знали його?

- Пане,- сказав Маріус,- це - мій батько.

- А, то ви - цей син! - скрикнув, сплеснувши руками, титар.- Так, так; він мусить тепер бути дорослим. Ну що ж, бідолашне дитя, можете сказати, що мали батька, який дуже любив вас.

Маріус подав старому руку й провів його до його квартири. На другий день він сказав панові Жільнорману:

- Ми з кількома товаришали збираємось поїхати на полювання. Чи дозволите ви мені відлучитись на три дні?

- Хоч на чотири,- відповів дід.- Погуляй собі.

І підморгнувши, тихо сказав своїй дочці:

- Якась любовна історія!

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
ДО ЧОГО МОЖЕ СПРИЧИНИТИСЯ ЗУСТРІЧ З ТИТАРЕМ

Куди поїхав Маріус - ми побачимо трохи далі.

Маріус був відсутній три дні, а повернувшись до Парижа, пішов просто до бібліотеки школи права й попросив дати йому комплект номерів «Монітера».

Він прочитав їх, прочитав усе про республіку та імперію, прочитав «Щоденник на острові св. Елени»,⁴⁰⁷ мемуари, газети, бюлетені, прокламації. Коли він у бюлетені великої армії вперше зустрів ім’я батька, його потім цілий тиждень трусила пропасниця. Він пішов познайомитись з генералами, під командою яких служив Жорж Понмерсі, і між іншим - з графом Г. Титар Мабеф, якого він відвідав кілька разів, розповів йому про життя полковника у Верноні, про його відлюдність, його квіти. Маріус повністю обізнався з цією незвичайною, благородною і лагідною людиною, цим левом у вигляді ягняти, яким був його батько.

Віддавшись цьому студіюванню, що забирало в нього весь час і всі думки, Маріус майже не бачився з Жільнорманом. З’являвся він тільки до столу; коли його потім шукали, його вже не було. Тітка бурчала. Старий Жільнорман усміхався:

- Е! Йому прийшов час бігати за дівчатами.

А іноді додавав:

- Чорт! Я гадав, що воно - інтрижка, а це, здається, страсть.

То й справді була страсть.

Маріус починав обожувати свого батька.

Разом з тим в думках його відбувалася якась дивна зміна. Етапи її були численні і послідовні. Такі зміни властиві багатьом в наш час, і тому ми вважаємо за корисне простежити за ними й відзначити їх усі.

Ця сторінка історії, з якою він познайомився, лякала Маріуса.

Спершу його немов засліпило.

Республіка, імперія - були для нього досі лише потворними словами. Республіка - то гільйотина в сутіні смерку; імперія - шабля в мороку ночі. Він глянув туди і там, де сподівався знайти самий хаос темряви, з незвичайим подивом, з домішкою радості та страху, побачив іскристі зорі: Мірабо, Вержіньо, Сен-Жюста, Робесп’єра, Камілла Демулена, Дантона - і сліпуче сонце: Наполеона. Він розгубився. Він відступав, засліплений сяйвом. Поволі, коли подив пройшов, він призвичаївся до цього світла, він почав без запаморочення розглядати події, він без жаху став вивчати людей. Тепер перед його мисленим поглядом засяяли променисті перспективи революції і імперії. Обидві ці групи людей і подій резюмувалися для нього у двох величезної ваги фактах: республіка - у верховності громадських прав, повернених масам; імперія - у верховності ідей Франції, визнану Европою. Він бачив, як з революції виступив уперед великий образ народу, а з імперії - великий образ Франції. І в своєму сумлінні він сказав собі, що це було прекрасно.

Ми не вважаємо за потрібне вказувати тут на пропуски, допущені Маріусом в його занадто синтетичній оцінці. Ми описуємо лише хід його думок. Прогрес вимагає багато етапів у своєму розвитку. Зробивши це застереження раз на завжди - і для сказаного, і для того, що буде далі - ми продовжуємо.

Маріус побачив, що досі свою батьківщину розумів не більше, ніж свого батька. Він не знав ні її, ні його і добровільно накладав собі на очі пов’язку. Тепер він бачив і однією захоплювався, а другого обожував.

Його мучили жаль та гризоти сумління, і він з розпачем думав, що все, чим повна його душа, він може відкрити тільки могилі. О, якби батько його не вмер; якби він мав ще його; якби бог у своїй добрості схотів би, щоб він був ще живий! Як кинувся б до нього Маріус! Як кричав би він: «Я тут, батьку! Ось я! У нас з тобою одне серде. Я - твій син!» Як цілував би він його білу голову, як поливав сльозами його волосся, розглядав його шрам, стискував йому руки, обожував його одяг, цілував його ноги! О, чому батько помер так передчасно, не діждавшись правосуддя, не діждавшись любові свого сина! Щось завжди ридало у Маріуса в серці. Разом з тим він ставав більш свідомим, серйозним, суворим і переконаним у правоті своєї віри та своїх думок. Щохвилини світло істини збагачувало його розум. Він неначе внутрішньо зростав і сам відчував це природне зростання, обумовлене двома новими для нього факторами: батьком і батьківщиною.

У нього неначе був ключ, який відмикав усе; він з’ясував собі те, що колись ненавидів, і зрозумів те, чим гидував. Віднині він ясно бачив фатальне - божественне і людське - призначення тих подій, що їх його навчали зневажати, і тих великих мужів, що їх його навчали проклинати. Думаючи про свої ще вчорашні переконання, які, проте, здавались йому такими вже давніми, Маріус обурювався й усміхався.

Від реабілітації батька він природно перейшов до реабілітації Наполеона.

Але останнє, признаємось, далося йому не без труднощів.

З самого дитинства його привчили дивитись на Наполеона поглядом партії 1814 року.⁴⁰⁸ А всі упередження реставрації, всі її інстинкти, спрямовані були на те, щоб спотворити постать Наполеона. Вона ненавиділа його ще більше, ніж Робесп’єра. Вона досить спритно використовувала для цього втому нації й ненависть матерів. Бонапарт став якимось майже казковим чудищем. Змальовуючи його перед уявою народу - схожою, казали ми, на уяву дитини - партія 1814 року показувала його поступово під різними страшними масками, починаючи від тих, що, будучи жахливими, залишаються величними, і кінчаючи тими, що, залишаючись жахливими, стають смішними - від Тіберія до Крокемітена. Отож, говорячи про Бонапарта, кожен міг сміятись чи ридати, аби в основі цього лежала ненависть. Маріус ніколи й не ставився інакше до «цієї людини», як називали Наполеона. І до тих поглядів домішувалась ще природна його впертість. В ньому сидів якийсь упертий чоловічок, що ненавидів Наполеона.

В міру того, як Маріус читав історію, а особливо - вивчав її по документах та інших матеріалах, завіса, що ховала від нього Наполеона, поволі роздиралася. Він побачив перед собою щось грандіозне і подумав, що помилявся досі відносно Бонапарта так, як помилявся й у всьому іншому. Він бачив щодня ясніше. Підіймаючись угору поволі, спочатку майже знехотя, а далі з захопленням і немов притягуваний якимись непереможними чарами, він ішов спочатку ледве освітлюваними, а потім - залитими світлом ентузіазму сходами.

Якось уночі він був один у своїй маленькій кімнаті під самим дахом. В нього горіла свічка. Він читав, спершись ліктями на стіл біля відчиненого вікна. Знадвору до нього прилітали різноманітні мрії й мішалися з його думками. Яке видовище - ніч! Чуєш якісь приглушені звуки, що долинають невідомо звідки; бачиш, як, неначе жаринка, горить Юпітер, у тисячу двісті разів більший, ніж земля; блакить - чорна; зорі блищать... Колосально!

Він читав бюлетені великої армії, ці гомеричні строфи, написані на полі бою; подеколи бачив там ім’я свого батька і завжди - ім’я імператора. Перед ним поставала вся велика імперія; він почував, ніби в ньому здіймаються хвилі припливу; йому здавалось моментами, що перед ним проходить батько й каже щось йому на вухо. З ним діялося щось дивне: він неначе чув барабани, гармати, сурми, розмірені кроки батальйонів, далекий приглушений галоп кінноти. Час від часу очі його підводились до неба й дивились на колосальні сузір’я, що блищали в бездонних глибинах, а потім знову спускались до книги, і він бачив, як там невиразно ворушились інші колосальні речі. Серце його стискалося. Він був сам не свій, дрижав, ледве зводив дух. І раптом, не розуміючи, що з ним і чому він кориться, Маріус устав, висунув за вікно обидві руки, пильно глянув у морок, в мовчанку, в темний безкрай, у вічну безмежність і закричав: «Хай живе імператор!»

Відтепер все було скінчено. Корсіканське чудище, узурпатор, тиран; потвора, що був коханцем своїх сестер; комедіант, який брав уроки у Тальма; яфський отруйник, тигр, Буонапарте,- все це зникло з його душі й поступилося місцем блискучому сяйву, де на недосяжній височині мигтів блідий мармуровий привид Цезаря. Для його батька імператор був тільки любимим полководцем, перед яким схиляються і якому віддаються цілком. Для Маріуса він був чимось більшим. Він був призначеним долею будівником французького народу, до якого перейшло від римлян верховенство над всесвітом. Він був страшним творцем обвалу, продовжувачем Карла Великого, Луі XI, Генріха IV, Рішельє, Луі XIV, Комітету громадського порятунку. Безсумнівно, і в нього були свої вади, і він робив помилки, навіть злочини, тобто - був людиною. Але й у помилках своїх він був величним, у своїх вадах - блискучим, у злочинах - могутнім. Доля призначила його змусити всі народи сказати: «Це - велика нація». Але він зробив більше: він був втіленням самої Франції і завойовував Европу своїм мечем, а світ підкоряв собі світлом, що виходило від нього. У Бонапарті Маріус бачив сліпучий привид, який завжди стоятиме на кордоні Франції й охоронятиме її майбутнє. Деспот, але диктатор; деспот, що вийшов з республіки й підсумовує революцію. Наполеон став для нього людиною-народом, як Ісус є людина-бог.

Як бачимо, подібно до всіх нових адептів релігії, його навернення сп’янило Маріуса, він прагнув приєднання й заходив надто далеко. Така вже була в нього натура. Потрапивши на схил, він майже не міг зупинитися. Фанатичне обожування меча його захоплювало і ускладнювало його ентузіастичне ставлення до ідеї. Він і сам не помічав, що разом з генієм він обожує й силу, тобто вклоняється, з одного боку, божественному, а з другого - звіриному началу. Маріус обманював себе ще й багато в чому іншому. Він визнавав усе. Можна помилятися і йдучи до істини. У нього було якесь палке довір’я, що приймало все разом. Ставши на новий шлях і осуджуючи помилки старого режиму та протиставляючи їх славі Наполеона, він спускав з ока пом’ягшуючі обставини.

Та хоч що там, а дивовижний крок було зроблено. Там, де Маріус колись бачив падіння монархії, він бачив тепер піднесення Франції. Орієнтація його змінилась. Те, що було раніше заходом, стало сходом. Він повернувся назад.

Цей переворот відбувався в ньому непомітно для його родини.

Коли під час цієї таємничої внутрішньої роботи Маріус зовсім скинув свою оболонку прихильника Бурбонів та «ультра»; коли він перестав бути аристократом і роялістом, а став цілком прихильником революції, глибоким демократом і майже республіканцем,- він пішов до гравера на Ювелірній набережній і замовив там сотню візитних карток з написом: «Барон Маріус Понмерсі».

Це було лише дуже логічним наслідком зміни, яка відбулася в ньому; зміни, де все тяжіло до його батька. Але, не маючи знайомих, він не міг передавати ці картки через швейцарів і тому поклав їх собі в кишеню.

Другим природним наслідком цієї зміни було те, що в міру зближення з своїм батьком, з пам’ятю про нього, з усім тим, за що полковник бився двадцять п’ять років, Маріус почав віддалятися від свого діда. Примхливість пана Жільнормана давно вже, казали ми, йому не подобалась. Між ними була незгода в усіх її видах, яка мусить існувати між серйозним молодим чоловіком і легковажним старим. Веселість Жеронта шокірує і призводить до розпачу Вертера.⁴⁰⁹ Поки в них були спільні політичні переконання, Маріус сходився на них з паном Жільнорманом немов на мосту. А коли міст завалився, між ними лягла безодня. До того ж Маріуса невимовно обурювало те, що через якісь дурні міркування пан Жільнорман безжально відібрав його від полковника, побзавивши таким чином дитину батька і батька дитини.

Жаліючи батька, Маріус почав майже ненавидіти свого діда.

А втім, як зазначили ми, нічого цього не помічали. Маріус тільки ставав дедалі холоднішим, мало говорив за столом в їдальні і рідко бував удома. Коли тітка дорікала йому за це, він лагідно відповідав їй, посилався на свої лекції, вчення вдома, екзамени, збори тощо. Дід не зрікався свого непомильного діагнозу:

- Закохався. Я на цьому знаюся.

Час від часу Маріус зникав.

- Де це він буває? - питалася тітка.

Під час однієї з таких, завжди недовгих, відлук, він, виконуючи залишений йому батьком наказ, їздив до Монфермейля шукати колишнього сержанта, що брав участь у бою при Ватерлоо, корчмаря Тенардьє. Тенардьє збанкрутував, корчма була закрита, і ніхто не знав, що з ним сталося. Через ці розшуки Маріус був відсутній чотири дні.

- Він зовсім здурів,- сказав дід.

Декому здавалось, ніби на грудях, під сорочкою, Маріус носить щось, прив’язане до чорної стрічки на його шиї.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ.
ЯКАСЬ СПІДНИЦЯ

Ми згадували про одного улана.

То був правнук з батьківського боку пана Жільнормана, який жив гарнізонним життям далеко від родини й будьякого родинного огнища. Лейтенант Теодюль Жільнорман відповідав усім вимогам, що їх ставлять до так званого красивого офіцера. У нього була «талія дівчини», якась особлива манера переможно волокти за собою шаблю і підкручені вгору вуса. До Парижа він приїздив рідко; так рідко, що Маріус ніколи його не бачив. Кузени знали один одного тільки на ім’я. Ми, здається, говорили вже, що Теодюль був улюбленцем тітки Жільнорман, яка віддавала йому перевагу перед іншими родичами, бо не бачила його. Коли не бачиш когонебудь, то легко припускати, що він обдарований усіма найкращими якостями.

Одного ранку мадмуазель Жільнорман повернулась у свою кімнату схвильована настільки, наскільки це було можливо при її незворушливості. Маріус тільки но просив діда дозволити йому поїхати на короткий час з Парижа і казав, що хотів би виїхати сьогодні ж увечері. «Поїжджай», відповів дід і, підводячи вгору брови, додав: «Він часто не ночує вдома». Мадмуазель Жільнорман пішла в свою кімнату дуже заінтригована і, підіймаючись сходами, вигукнула: «Це вже занадто!», а потім запитала себе: «Але куди він їздить?»

Вона передбачала якусь сердечну, більш-менш недозволенну, історію, якусь жінку в сутіні, побачення, таємницю, і була не від того, щоб сунути туди свого носа. Смакувати таємницю - це однаково, як першому довідатись про скандал, і святі душі не гребують цим. В одному з тайників ханжества є певна зацікавленість скандалами.

Отож, їй страшенно хотілось довідатись про ту історію.

Розважаючись від цієї цікавості, яка хвилювала її трохи більше, ніж звичайно, вона знайшла полегшення в своїх талантах і заходилась обкидати заполоччю фестони однієї з тих модних під час імперії та реставрації вишивок, де стільки дірочок, перехрещених всередині. Робота була нудна, робітниця - в поганому настрої. Вона просиділа з нею кілька годин, коли двері її кімнати відчинилися. Мадмуазель Жільнорман підвела голову: перед нею стояв лейтенант Теодюль і віддавав їй честь по-військовому. Мадмуазель Жільнорман скрикнула від щастя. Можна бути старою, можна бути чеснотливою, можна бути побожною, можна бути тіткою, але завжди приємно бачити, як у кімнату до тебе ввіходить улан.

- Ти тут, Теодюль! - гукнула вона.

- Проїздом, тіточко.

- То поцілуй же мене.

- Маєте! - відповів Теодюль.

І він поцілував її. Тітка Жільнорман підійшла до свого бюрка й відчинила його.

- Ти поживеш у нас цілий тиждень?

- Ні, тіточко; я сьогодні ж їду.

- Це неможливо.

- Але математично точно.

- Залишся, Теодюльчику; я дуже прошу.

- Серце каже «згода!», інструкція каже «ні!» Справа - проста. Нас переводять до іншого гарнізону. Ми стояли в Мелені, а тепер стоятимемо в Гайлоні. Щоб потрапити туди, треба пройти через Париж. Ось я й сказав собі: «Піду побачуся з тіточкою».

- Ось тобі за турботи.

І вона дала йому десять луідорів.

- Ви хочете сказати - за приємність, тітонько.

Теодюль поцілував її ще раз, і вона з радістю відчула, що галуни його мундира подряпали їй трохи шию.

- А ти їдеш разом з полком верхи? - спитала мадмуазель Жільнорман.

- Ні, тіточко. Мені схотілось побачити вас, і я дістав спеціальний дозвіл. А мого коня вестиме мій денщик. Я поїду диліжансом. До речі, я мушу поставити вам одне запитання.

- Яке?

- Хіба мій кузен Маріус Понмерсі теж від’їжджає?

- Звідки ти знаєш? - здивувалась тітка, цікавість якої ще більше роздратувало це питання.

- Прибувши до Парижа, я пішов до контори диліжансів замовити собі місце всередині...

- Ну?

- І одне місце на імперіалі⁴¹⁰ було вже замовлене. Я бачив у списку прізвище того подорожнього.

- Яке?

Маріус Понмерсі.

- От розбишака! - скрикнула тітка.- О, твій кузен не такий статечний хлопець, як ти! Подумати тільки - він ночуватиме в диліжансі!

- І я.

- Але ти - з обов’язку, а він - з розпусти.

- Ого! - вихопилося в улана.

Тут з мадмуазель Жільнорман сталося щось незвичайне: їй спала на думку блискуча ідея. Бувши чоловіком, вона, напевне, ляснула б себе по лобу.

- А чи відомо тобі, що твій кузен не знає тебе в обличчя? - звернулась вона до племінника.

- Так. Я його бачив, але він ніколи не зробив мені честі помічати мене.

- Ви, значить, так і їхатимете незнайомими?

- Він на імперіалі, а я всередині.

- Куди йде цей диліжанс?

- До Анделі.

- Туди, виходить, і їде Маріус?

- Якщо, так само, як і я, не вилізе десь дорогою. Я встаю у Верноні, щоб пересісти на Гайлон. А куди поїде Маріус - не знаю.

- Маріус! Яке погане ім’я! І вигадали назвати його Маріусом, От звешся ж ти, принаймні, Теодюлем.

- Я хотів би зватися Альфредом,- зауважив офіцер.

- Слухай, Теодюль.

- Слухаю, тіточко.

- І слухай уважно.

- Я уважно слухаю, тіточко.

- Ти готовий?

- Так.

- Ну, Маріус відлучається з дому.

- Еге!

- Він подорожує.

- Ага!

- Він не ночує вдома.

- Ого!

- Ми хотіли б знати, що це значить.

- Якась спідниця,- відповів Теодюль спокійним тоном людини з кам’яним серцем,- і посміхнувшася посмішкою, що виявляє впевненість, додав:

- Дівча.

- Це - ясно! - скрикнула тітка, якій здалося, ніби вона чує самого пана Жільнормана. Це слово «дівча», вимовлене однаковим тоном і дідом, і внуком, остаточно переконало її.

- Зроби нам приємність,- вела вона далі.- Простеж трохи за Маріусом. Він тебе не знає, і тобі це буде легко. А оскільки тут фігурує жінка, то постарайся побачити її. Ти потім напиши нам про все. Це потішить твого діда.

Теодюль не мав особливого нахилу до такого шпигунства, але його дуже розчулили десять луідорів і він сподівався на можливе продовження. Отож, він згодився виконати це доручення.

- Як буде вам завгодно, тіточко,- сказав він і подумав собі: «От я й виконую роль дуеньї».⁴¹¹

Мадмуазель Жільнорман поцілувала його.

- Ти не робив би так, Теодюль,- сказала вона.- Ти - людина дисципліни, раб інструкції, ти - людина сумління та обов’язку і не покинеш родини для побачення з якоюсь тварюкою.

Улан скривив задоволену гримасу Картуша, якого похвалили за чесність.

Увечері того дня, коли відбувалась описана розмова, Маріус сів на імперіал диліжанса, зовсім не підозрюючи, що за ним стежать. Щождо шпигуна, то той насамперед заснув. Сон його був глибокий і сумлінний. Аргус хропів цілу ніч.⁴¹²

- Вернон! - закричав на світанку кондуктор.- Зупинка у Вер- ноні. Хто їде до Вернона?

Тоді лейтенант Теодюль прокинувся.

- Добре,- пробурчав він ще сонний,- я виходжу тут.

Потім пам’ять його почала поступово прояснюватись; він згадав тітку, десять луідорів та звіт, якого мав скласти про поведінку Маріуса, і всміхнувся.

- Його, може, і нема вже на диліжансі,- подумав улан, засті- буючи свій мундир.- Він міг вилізти в Пуассі, міг вилізти в Трі- елі. Якщо він не висів у Мелані, то міг висісти в Манті, коли не висів у Рольбуазі чи не проїхав до Пассі, звідки міг звернути ліворуч - на Евре або праворуч - на Ларош Гюйон. Наздоганяй тоді його, тіточко! Що ж тоді напишу я старенькій?

В цей момент перед вікном диліжанса майнули чорні штани, які спускалися з імперіала.

- Чи не Маріус це? - подумав лейтенант

То й справді був Маріус.

Біля карети, плутаючись між кіньми та кондукторами, якась селяночка продавала пасажирам квіти.

- Даруйте квіти вашим дамам! - кричала вона.

Маріус купив найкращі її квіти.

- А це починає вже інтригувати й мене,- вказав Теодюль, зіскакуючи з карети.- Кому, чорт візьми, презентує він їх? Для такого прекрасного букета повинна бути справді гарна жінка. Я мушу подивитись на неї.

І тепер, уже не виконуючи доручення, а задовольняючи власну цікавість, мов собака, що полює для самої себе, кинувся він слідом за Маріусом

Маріус не звертав на Теодюля ні найменшої уваги. З диліжанса виходили елегантні жінки. Він і не глянув на них. Здавалося, він не бачив нічого навколо.

- Ну та й закохався ж! - подумав Теодюль.

Маріус пішов до церкви.

- Чудово,- сказав собі Тєодюль.- Церква. Це - правильно. Побачення, присмачені трохи месою, бувають найкращі. Нема нічого приємнішого, коли переморгуєшся поверх бога.

Дійшовши до церкви, Маріус не зайшов туди, а звернув і зник за її рогом.

- Побачення призначено на вільному повітрі,- сказав Теодюль.- Подивимось на дівча.

І він навшпиньки наблизився до рогу, за яким зник Маріус.

Тут він остовпів.

Затуливши обличчя руками, Маріус стояв на колінах на порослій травою могилі. Свій букет він уже порозкидав по ній. В головах могили стояв дерев’яний чорний хрест, на якому було написано білими літерами:

Полковник барон Понмерсі.

Теодюль почув, як ридає Маріус.

Його «дівча» було могилою.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ.
МАРМУР ПРОТИ ГРАНІТУ

Це сюди приїздив Маріус, коли вперше відлучався з дому. Це сюди повертався він кожен раз, коли пан Жільнорман казав: «Він не ночує дома».

Опинившись несподівано коло могили, лейтенант Теодюль зовсім розгубився. Він зазнав неприємного і дивного почуття, що його неспроможний був проаналізувати і що складалося з пошани до могили й пошани до чину полковника. Він відступив, залишивши Маріуса на кладовищі самого, і в цьому відступі була певна дисциплінованість. Смерть з’явилася перед ним в густих еполетах, і він мало не віддав їй честі по-військовому. Не знаючи, що писати тітці, він вирішив не писати зовсім, і відкриття, зроблене Теодюлем відносно любовних пригод Маріуса, можливо, не спричинилось би ні до чого, якби завдяки одній таємничій і такій не рідкій випадковості сцена у Верноні не відбилася майже зараз же в Парижі.

Повернувшись з Вернона на третій день уранці, Маріус, утомлений двома проведеними в диліжансі ночами і відчуваючи потребу відсвіжитись від безсоння плаванням, швидко піднявся до себе в кімнату, скинув свій дорожній сюртук та чорну стрічку, яку носив на шиї, і пішов купатися.

Пан Жільнорман, вставши рано, як усі здорові старики, чув, що Маріус повернувся, і, скільки дозволяли його старі ноги, швидко піднявся сходами до мансарди, де жив Маріус. Старому хотілось обняти внука і за одним заходом довідатись, звідки той приїхав.

Але молодому треба менше часу спуститися, ніж восьмидесятилітній людині піднятись, і коли пан Жільнорман добрався до мансарди, Маріуса там уже не було.

Ліжко стояло застелене, і на ньому довірливо лежали сюртук і чорна стрічка.

- Так воно буде ще краще,- сказав пан Жільнорман.

За хвилинку він увіходив у салон, де сиділа мадмуазель Жіль- норман за своїм вишиванням дірочок.

Вступ його був тріумфальний.

В одній руці пан Жільнорман тримав сюртук, в другій - стрічку з шиї і кричав:

- Перемога! Нарешті ми відкриємо його таємницю. Довідаємось кінець-кінцем про його любовні пригоди. Ось у нас всі нитки роману. Я дістав портрет!

І справді, до чорної стрічки був почеплений якийсь маленький футляр з шагреневої шкіри, досить схожий на медальйон.

Старий розглядав цей футляр, спочатку не відкриваючи його, з захопленням та гнівом зголоднілого бідняка, що дивиться, як перед носом його проносять чудовий обід, призначений не для нього.

- Це ж, очевидно, портрет. На цьому я розуміюсь. Його завжди ніжно тулять до серця. Та й дурні ж вони! Якась потворна дівка, а вони, імовірно, аж тремтять. У теперішніх молодих людей препоганий смак.

- А давайте подивимось,- сказала стара діва.

Футляр відкривався, коли натиснути пружинку. В ньому вони знайшли тільки старанно згорнений клапоть паперу.

- Від тієї ж до того ж,- засміявся пан Жільнорман.- Знаємо ми ці штуки. Любовна записка!

- Давайте ж прочитаємо! - попросила тітка і наділа окуляри.

Вони розгорнули папірець і прочитали:

«Моєму синові. На полі бою при Ватерлоо імператор зробив мене бароном. Реставрація не визнає цього сплаченого моєю кров’ю титула; то нехай же прийме і носить його мій син. Ясна річ, він буде гідний його».

Не можна переказати того, що відчули батько з дочкою. Їх неначе заморозило холодом, що війнув від смерті. Вони не обмінялись ні словом. Тільки пан Жільнорман тихо й немов до себе промовив:

- Це - почерк того рубаки.

Тітка обдивилася папірець, перегорнула його на всі боки і поклала назад у футляр.

В цей час з кишені сюртука випав довгий чотирикутний пакетик у синьому папері. Мадмуазель Жільнорман підняла його й розгорнула синій папір. Там була сотня візитних карток Маріуса. Одну з них вона передала панові Жільнорману, і той прочитав: «Барон Маріус Понмерсі».

Старий подзвонив. Увійшла Ніколета. Пан Жільнорман кинув на середину зали стрічку, футляр і сюртук -

- Заберіть цей мотлох,- звелів він.

Ціла година минула в глибокій мовчанці. Старий і його дочка сиділи спиною один до одного і думали, можливо, про одне й те ж.

Нарешті мадмуазель Жільнорман промовила:

- Мило!

Через кілька хвилин повернувся Маріус. Перше ніж переступити поріг, він помітив, що дід тримає в руках одну з його візитних карток. Побачивши внука, старий своїм тоном буржуазної, глузливої вищості, в якому почувалося щось принижуюче, крикнув:

- Ого-го! То ти тепер барон? Поздоровляю. Що все це означає?

Маріус злегка почервонів.

- Це означає, що я - син мого батька,- відповів він.

Пан Жільнорман перестав сміятися й різко сказав:

- Твій батько - я.

- Мій батько,- мовив тоді Маріус, спустивши очі й говорячи суворим тоном,- був скромний герой, який з славою служив республіці і Франції. Він був великий у найбільш великих вчинених людьми подвигах. Він двадцять п’ять років прожив на бівуаках, вдень під картеччю та кулями, а вночі - в снігу, в грязі, під дощем. Він здобув два прапори, дістав двадцять ран, помер забутий і занедбаний, а помилка його полягала лише в тому, що він занадто любив двох невдячних - свій рідний край і мене.

Для пана Жільнормана цього було забагато. При слові «республіка» він устав, або, краще сказати, схопився з свого місця. Кожне вимовлене Маріусом слово діяло так, як діє ковальський міх на горяще вугілля. Похмуре обличчя старого рояліста стало червоним, з червоного - пурпурним, а з пурпурного - багровим.

- Маріус! - гукнув він.- Огидний хлопець! Я не знаю, ким був твій батько, і не хочу знати! Я нічого не знаю про нього і не знаю його! Знаю тільки, що всі ці люди були негідники! Всі вони були жебраки, убивці, червоні ковпаки, злодії! Всі, кажу! Всі! Я не знав жодного з них іншого! Я кажу: всі; чуєш, Маріус? Ти такий барон, як і моя туфля! Робесп’єрові служили самі бандити! Всі - розбійники, хто служили Бу-о-на-парте! Всі - зрадники, які зрадили, зрадили, зрадили свого законного короля! Всі - боягузи, що втекли від англійців та прусаків під Ватерлоо! Ось що я знаю. Якщо пан ваш батько був серед них - я не знаю його і не жалію за цим... тим гірше… ваш слуга!

Тепер горящим вуггілям був Маріус, а пан Жільнорман був ковальським міхом. Маріус увесь тремтів; голова його палала; він не знав, що робити. Він був священиком, в якого викинули все його причастя; був факіром, який бачить, що прохожий плює на його божество. Він не міг дозволити, щоб перед ним безкарно говорили отакі речі. В його присутності топтали ногами його батька. І хто? Його дід. Як помститись за одного, не ображаючи другого? Він не міг образити діда і не міг не помститись за батька. З одного боку - священна могила, з другого - біле волосся. Всі ці думки вихрилися в його голові, він був немов п’яний і хитався. Потім він підвів голову, пильно глянув на діда і громоподібним голосом гукнув:

- Геть Бурбонів і цю товсту свиню Луі XVIII!

Луі XVIII помер чотири роки тому, але то було йому байдуже.

Обличчя старого з багрового раптом стало білішим, ніж його волосся. Він повернувся до бюста герцога Беррійського на каміні і глибоко, з якоюсь особливою величністю, вклонився йому. Потім він двічі повільно та мовчки пройшов від каміна до вікна і назад, перетинаючи всю залу. Паркет під його ногами тріщав, мов під кам’яною статуєю. Пройшовши двічі, він нахилився до своєї дочки, що дивилась на цю сутичку з оторопілістю старої вівці, і, посміхаючись майже спокійною усмішкою, сказав їй:

- Барон, як цей пан, і буржуа, як я, не можуть жити під одним і тим же дахом.

І раптом випроставшись, блідий, тремтячий, страшний, з облагороженим гнівом обличчям, він простяг руку до Маріуса і закричав:

- Геть!

Маріус пішов з дому.

На другий день пан Жільнорман сказав своїй дочці:

- Що півроку ви посилатимете цьому кровопивці по шістдесят пістолей і ніколи не будете говорити мені про нього.

В душі старого залишався ще величезний запас гніву, і, не знаючи, як вилити його, він понад три місяці говорив своїй дочці «ви».

Маріус і собі пішов обурений. Одна обставина, за яку треба згадати, збільшувала його роздратовання. Домашні драми завжди ускладнюються такими дрібними фатальностями. Злоба росте, хоч причини її залишаються тими ж. Відносячи з наказу діда «мотлох» Маріуса до нього в кімнату, Ніколєта, сама не помітивши, упустила, може, десь на темних сходах, шагреневий медальйон, де лежав написаний полковником папірець. Ні медальйон, ні папірець так і не знайшлися. Маріус був певний, що пан Жільнорман - віднині він не називав діда інакше - спалив «заповіт його батька». Маріус знав напам’ять ці кілька рядків і, власне, не втратив нічого. Але папірець, навіть почерк - ці святі реліквії - були самим його серцем. Що зробили з ними?

Не сказавши, куди йде, і сам не знаючи цього, Маріус покинув будинок діда, маючи при собі тридцять франків, годинник і деякий одяг у дорожньому мішку. На вулиці він сів у кабріолет, найняв його на години і навмання поїхав до латинського краю.⁴¹³

Що буде з Маріусом?

КНИГА ЧЕТВЕРТА.
«ДРУЗІ АБЕТКИ»

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ГУРТОК, ЯКИЙ МАЛО НЕ СТАВ ІСТОРИЧНИМ

В цю, таку байдужу на вигляд, епоху почувався, проте, невиразний революційний трепет. Легкий вітрець з глибин 1789 і 1792 років віяв у повітрі. Молодь, нехай дарують нам на слові, скидала шкуру. Люди перетворювались непомітно для себе, просто через перебіг часу. Стрілка, що пересувається на циферблаті годинника, пересувається і в душах людей. Кожен робив крок уперед, який він мусив зробити. Роялісти ставали лібералами, ліберали - демократами.

То був неначе приплив, ускладнений тисячею відпливів. Відпливові властиво утворювати суміші; звідси й дивні мішанини ідей: обожували водночас і Наполеона, і свободу. Ми пишемо тут історію. То були тогочасні міражі. Погляди мають свої фази. Вольтерівському роялізмові відповідав не менш чудний бонапартистський лібералізм.

Інші угруповання були серйозніші. Там досліджували суть принципу, там вивчали право. Там захоплювались абсолютним, передбачаючи незличенні можливості. Абсолютне, самою своєю недвижністю, штовхає розуми до небесної блакиті й змушує їх заноситися в безмежність. Ніщо так не зроджує мрій, як догмат. І ніщо так не зроджує майбутнє, як мрія. Сьогодні - утопія; завтра - плоть і кров.

Передові погляди використовували таємні засоби. Зародок таємниці загрожував «існуючому ладові», підозріливому і скритному. Ознака - надзвичайно революційна. Секретні заміри влади зустрічаються в мінних галереях з секретними замірами народу. Зростаючі повстання перекликаються з підготовуваними державними переворотами.

У Франції не було тоді таких широких підпільних організацій, як німецький тугендбунд або італійські карбонарії, але то там, то тут починали розгалужуватись ходи підкопів. В Есі зароджувалась Кугурда. В Парижі серед інших об’єднань такого роду існувало товариство «Друзів Абетки».⁴¹⁴

Що ж таке являли собою ці «Друзі Абетки»? Товариство, яке, про око людське, мало за мету навчання дітей, а в дійсності - виховування дорослих.

Вони оголошували себе друзями абетки. А абетка - то був народ.⁴¹⁵ Вони хотіли підняти його. Але сміятися з такого каламбуру було б помилково. В політиці каламбури відограють важливу роль.

Друзів Абетки було небагато, то було таємне товариство в зародковому стані. Ми сказали б навіть просто «компанія», якби компанії давали героїв. Сходились вони в Парижі в двох місцях: біля ринку, в пивничці під назвою «Корінф», про яку мова ітиме далі, і біля Пантеона, в маленькому, тепер зруйнованому кафе на майдані Сен-Мішель, що звалося «Кафе Мюзен». Перше з цих місць для зборів було поруч з робітничими кварталами, друге - з студентськими.

Таємні збори «Друзів Абетки» відбувались звичайно в задній кімнаті кафе Мюзен. В цій кімнаті, досить далекій від загальної зали і з’єднаній з нею дуже довгим коридором, були два вікна і вихід на потайні сходи, що виводили на вуличку Де-Гре. Тут курили, тут пили, тут грали, тут сміялися. Тут голосно розмовляли про все звичайне і пошепки про інше. На стіні висіла стара карта республіканської Франції, яка була достатнім приводом, щоб викликати підозру в агента поліції.

Друзі Абетки були здебільшого студенти, які приятелювали з кількома робітниками. Ось імена найголовніших. Вони певною мірою належать історії: Анжольрас, Комбфер, Жан Прувер, Фейлі, Курфейрак, Багорель, Легль, Жолі, Грантер.

Ці молоді люди жили так дружньо, що становили немов одну родину. Всі вони, за винятком Легля, були з півдня.

То був видатний гурток. Він зник у невидимих проваллях, що ззаду нас. Дійшовши до цього місця нашої драми, може, корисно було б кинути промінь світла на ці юні голови, перше ніж читач побачить, як вони занурюються в морок трагічних подій.

Анжольрас, названий першим, ми побачимо далі - чому, був єдиний син заможних батьків.

Анжольрас був чарівний молодий чоловік, який міг стати страшним. Гарний, як ангел, він був суворим Антіноєм. Побачивши задумливий погляд його очей, можна було б сказати, що в якомусь з попередніх перевтілень він пережив революційний апокаліпсис. В ньому нібито збереглися традиції свідка того апокаліпсису. Він знав усі дрібні деталі цієї великої книги. У нього була вдача первосвященика і воїна, дивна в такого юнака. Він немов правив службу, воюючи; в даний момент - солдат демократії, понад цим моментом - служитель культу ідеалу. У нього був глибокий погляд, трохи червоні повіки, товста, що не раз кривила презирливу гримасу, нижня губа і високий лоб. Високий лоб на обличчі - це те саме, що широкий обрій у ландшафті. Як багато молодих людей кінця минулого й початку теперішнього сторіччя, що рано вславилися, він пережив бурхливу молодість, свіжу, проте, як у юної дівчини, і нерідко бліднішав, згадуючи про щось. Бувши вже мужем, він здавався дитиною. Мавши двадцять два роки, виглядав на сімнадцять. Анжольрас був серйозним і нібито не знав навіть про існування жінки. Він мав єдину пристрасть - справедливість, єдину думку - подолати перепони. На Авентінському горбі він був би Гракхом, у конвенті - Сен-Жюстом. Він ледве помічав квіти, не цікавився весною, не чув співів птахів. Відкриті груди Евеліни не зворушили б його, як не зворушили вони Арістогітона. Для нього, як і для Гармодія, квіти годились лише на те, щоб ховати в них меч. Він був суворий у радощах. Перед усім, що не було республікою, він скромно спускав очі. То був мармуровий закоханець у свободу. Мова його була суворо натхнена і бреніла, як гімн. Іноді в нього несподівано неначе розгорталися крила. Горе любовній інтризі, яка наважилась би зачепити його! Якби якась гризетка з майдану Камбре або з вулиці Сен-Жан де-Бове, приваблена цією постаттю юного школяра, цими манерами пажа, цими довгими білявими віями, цими блакитними очима, цією пишною шевелюрою, цими рожевими щоками, цими свіжими губами, цими чудовими зубами, поважилась на цю вранішню зорю і схотіла б перевірити на ній вплив своєї краси, то здивований і страшний погляд Анжольраса враз показав би їй безодню і навчив би дівчину не плутати галантного херувима Бомарше з жахливим херувимом Єзекіїля.⁴¹⁶

На відміну від Аижольраса, який репрезентував логіку революції, Комбфер репрезентував її філософію. Між логікою і філософією революції різниця полягає в тому, що логіка її може призвести до війни, а філософія може призвести тільки до миру. Комбфер доповнював і виправляв Анжольраса. Він був не такий високий, зате ширший. Він хотів, щоб людей навчали великих принципів загальних ідей. Він казав «революція, але цивілізація», і з цієї стрімкої гори відкривав широченні блакитні горизонти. Через це в усіх поглядах Комбфера було щось доступне та здійсненне. Під час революції, очолюваної Комбфером, дихалось би легше, ніж під час революції, очолюваної Анжольрасом. Анжоль- рас уособлював божественне право в ній, Комбфер - природне. Перший примикав до Робесп’єра, другий - до Кондорсе. Комбфер більше ніж Анжольрас жив життям усіх. Якби цим двом молодим людям судилося ввійти в історію, то перший уславився б, як праведник, а другий, як мудрець. Анжольрас був мужніший. Комбфер - людяніший. Homo et vir⁴¹⁷ - ось, справді, різниця між ними. Комбфер був настільки лагідний, наскільки Анжольрас, через свою природну чистоту, був суворий. Він любив слово «громадянин», але віддавав перевагу слову «людина». Він охоче сказав би: «Hombre»,⁴¹⁸ як іспанці. Він читав усе, відвідував театри, слухав публічні лекції, вивчав поляризацію світла за Араго, захоплювався Жофруа Сент-Ілером, коли той пояснював функції сонних артерій - зовнішньої та внутрішньої: перша з яких обслуговує обличчя, а друга мозок. Він був у курсі всіх справ, невідступно стежив за наукою, співставляв Сен-Сімона з Фур’є, розшифровував ієрогліфи, розбивав гальки, які знаходив, і розбирався в геології, напам’ять малював шовкопряда, вказував на помилки щодо французької мови в Академічному словнику, вивчав Пюісегюра і Делеза, нічого - навіть чудес - не стверджував, нічого - навіть привидів - не заперечував, переглядав комплекти «Монітера», думав. Він заявляв, що майбутнє - в руках шкільного вчителя і займався питанням освіти. Він хотів, щоб суспільство безнастанно працювало над піднесенням інтелектуального і морального рівня народу, над культивуванням науки, над поширенням ідей у масах, над духовним розвитком. Його лякало, що сучасна вбогість методів, бідність літератури, обмеженої двома-трьома так званими класичними сторіччями, тиранічний деспотизм офіціальних педантів, схоластичні забобони та рутина - можуть зробити з наших колежів устричні садки. Він був учений, точний, багатогранний дослідник і разом з тим - мрійник «аж до химер», як казали його друзі. А він вірив у всі ці химери: в залізниці, в знищення страждань хірургічними операціями, у фотографію, в електричний телеграф, в керовані людиною повітряні кулі. Він не боявся фортець, скрізь побудованих проти роду людського суєвір’ям, деспотизмом та упередженням. Він належав до тих людей, які думали, що наука здобуде всі позиції. Анжольрас був вожаком. Комбфер - провідником. Разом з одним хотілося битись, разом з другим - іти. Це зовсім не значить, ніби Комбфер був нездатний для бою: він не відмовлявся битись з перепонами, атакувати живою силою та підкопами. Але йому більше подобалось вести людський рід до призначеної йому долі поволі - шляхом поширення та популяризації позитивних знань. Якби йому довелось вибирати, він вибрав би звичайне освітлення, а не полум’я пожежі. Безсумнівно, освітлить і пожежа, але чому не почекати сходу сонця? Вулкан, правда, дає світло, але зоря освітлює ще краще. Комбфер, імовірно, білості гарного віддав би перевагу над сяйвом прекрасного. Світло, затьмарене димом; прогрес, куплений ціною насильства,- задовольнили б цей ніжний, серйозний дух тільки наполовину. Вторгнення народу стрімголов у істину - новий 93 рік,- лякало його. А втім, застій лякав його ще більше; в ньому він відчував гниття і смерть. Він більше любив піну, ніж міазми, потік більше, ніж клоаку, а Ніагарський водопад більше, ніж Монфоконське озеро. Одним словом, він не хотів ні зупинки, ні поспіху. Тоді як його бурхливі друзі, по-рицарському закохані в абсолют, обожували й викликали блискучі революційні події, Комбфер схилявся на бік прогресу, може, холодного, але чистого; методичного, але бездоганного, флегматичного, але незворушного. Комбфер ладний був молитися, щоб майбутнє прийшло в усій своїй чистоті і щоб ніщо не бентежило чеснотливої еволюції народів. «Добро мусить бути невинне», завжди говорив він. І справді, коли велич революції полягає в тому, щоб, дивлячись на блискучий ідеал, пориватись до нього крізь огонь грози, із закривавленими руками,- то краса прогресу - в його незаплямованості. Між Вашінгтоном - представником одного, і Дантоном - втіленням іншого, різниця така, як між ангелом з крилами лебедя і ангелом з крилами орла.

Жан Прувер був ще лагідніший, ніж Комбфер. Він називав себе Жеганом, задовольняючи скороминущу фантазію, яка домішувалась до могутнього та глибокого руху, що спричинився до такого потрібного вивчання середньовіччя. Жан Прувер був закоханий, вирощував квіти в горщику, грав на флейті, писав вірші, любив народ, жалів усіх жінок, плакав над дітьми, довірливо плутав бога з майбутнім і гудив революцію за те, що через неї впала царствена голова Андре Шеньє. Його м’який голос іноді раптом ставав мужнім. Він був широко освічений і мав право називатися ерудитом і орієнталістом. Але насамперед він був добряга і в поезії найбільше любив грандіозне, що цілком зрозуміло для тих, хто знає, як близька добрість до величності. Він знав італійську, латинську, грецьку та єврейську мови й користався своїм знанням для того, щоб читати тільки чотирьох поетів: Данте, Ювенала, Есхіла і Ісаю. З французьких письменників він віддавав Корнелеві перевагу перед Расіном, а Агріппі д’Обіньє над Корнелем. Він любив блукати по зарослих овсом з волошками полях і цікавився хмарами майже так само, як і подіями. Його займали з одного боку - людина, з другого - бог; він або вивчав, або споглядав. Цілими днями обмірковував він спеціальні питання: заробітної плати, капіталу, кредиту, шлюбу, релігії, свободи мислення, свободи кохання, виховання, кари, бідності, об’єднань, власності, виробництва та розподілу - загадку, яка обгортає мороком увесь мурашник людський. А ввечері Жан Прувер дивився на зорі - ці колосальні істоти. Як і Анжольрас, він був заможний і єдиний син. Говорив він тихо, нахиливши голову й спустивши очі, ніяково всміхався, одягався погано, був незграбний на вигляд, легко червонів. Він був дуже сором’язливий, але безстрашний.

Фейлі, робітлик-віяльник з фаху, був кругом сирота, ледве заробляв по три франки на день і жив єдиною думкою: визволити світ. Турбувала його, правда, ще одна думка: вчитися, але це він теж називав визволятися. Він самотужки навчився писати та читати і всі свої знання набув сам. У нього було великодушне серце. Він готовий був обняти безкрай. Цей сирота всиновлював народи. Не мавши матері, він думав про батьківщину. Він хотів, щоб на землі не існувало людини, в якої не було б батьківщини. З божественною проникливістю простолюдина він плекав у собі те, що ми звемо «ідеєю національності». Він вивчав історію спеціально для того, щоб, як знавець, обурюватися цією справою. В цьому гуртку молодих утопістів, зайнятих насамперед Францією, він репрезентував інші країни. Найбільше цікавили його Греція, Польща, Угорщина, Румунія та Італія. Він вимовляв ці імена постійно, до речі і не до речі, з упертістю прямодушної, справедливої людини. Насильства Турції над Грецією і Фесалією, Росії над Варшавою, Австрії над Венецією призводили його до розпачу. Особливо події 1772 року.⁴¹⁹ Він був проречистий проречистістю справедливо обуреного; а ця проречистість - найвища. Він міг говорити без кінця про цю підлу дату - 1772 рік; про цей доблесний народ, придушений через зраду; про цей злочин, вчинений утрьох; про цю потворну пастку - первообраз, зразок усіх інших придушень, яких потім зазнали стільки благородних націй і які, сказати б, викреслили їх з числа народжених. Всі сучасні соціальні злочинства походять від розділу Польщі. Розділ Польщі,- це теорема, а всі теперішні політичні лиходійства - висновки з неї. Вже цілі сто років кожен деспот, кожен зрадник візує, засвідчує, контрасигнує і парафує ne varietur⁴²⁰ розділ Польщі. Коли перегортаєш папку з справами сучасних зрадництв, то на першому місці знаходиш це зрадництво. Віденський конгрес⁴²¹ зібрав усі відомості про це злочинство, перше ніж завершити своє. 1772 рік - це переможний крик мисливця, що загнав оленя, 1815 - поділ здобичі. Так звичайно говорив Фейлі. Цей бідний робітник став захисником справедливості, і вона винагороджувала його, роблячи великим.

І справді, у справедливості є щось вічне. Варшава не може стати татарською,⁴²² як Венеція не може стати німецькою. Королі даремно витрачають на це свої сили й свою честь. Рано чи пізно, а затоплена батьківщина знову виринає й плаває на поверхні. Греція знову стає Грецією; Італія знову стає Італією. Протест справедливості проти факту живе завжди. Крадіжка цілого народу не взаконюється правом давності. У цих історичних шахрайств нема майбутнього. З нації не можна спороти мітку, мов з хусточки.

У Курфейрака був батько, що звався де Курфейрак. Однією з помилок буржуазії часів реставрації в питанні аристократизму та дворянства - була віра в частку де.⁴²³ Ця частка, як відомо, нічого не означає. Але буржуа часів «Мінерви»⁴²⁴ складав їй таку велику ціну, що дехто вважав за необхідне відмовитися від неї. Де Шов- лен став називатися Шовленом; де Комартен - Комартеном, Кон- стан де Ребек - Бенжаменом Констаном, де Лафаєт - Лафаєтом. Де Курфейрак не хотів пасти задніх і звався просто Курфейраком.

У Курфейрака була та юнацька дотепність, яку можна назвати скороминущою вродою розуму. Згодом вона погасає, як миловидість кошеняти, і вся принадність її в тих, хто має дві ноги, сходить нарешті на буржуа, а в тих, хто має чотири,- на кота.

Такого роду розум передається у молоді від покоління до покоління, переходить з рук до рук, залишаючись майже тим самим. Отож, казали ми, чуючи Курфейрака в 1828 році, кожен подумав би, що чує Толомієса в 1817. Тільки Курфейрак був чесний хлопець. Не зважаючи на зовнішню схожість їхніх розумів, між ними існувала велика різниця. В них сиділи зовсім не однакові люди: в Толомієсі - прокурор, у Курфейракові - паладин.⁴²⁵

Анжольрас був вожаком, Комбфер - провідником, а Курфейрак - центром. Інші давали більше світла, він - більше тепла. В усякому разі, він мав усі властивості центра: округлість і випромінювання.

Багорель брав участь у кривавому заколоті, що мав місце в червні 1822 року з приводу похорону молодого Лальмана.

Багорель мав гарну вдачу й любив погане товариство, був чесний, марнотрат і щедрий, базікало і красномовний, сміливий і зухвалий; найкращий у світі хлопець. У нього були незвичайні жилети і найчервоніші погляди: він був великий забіяка, тобто любив найбільше скандали; ще більше - повстання і ще більше - революцію. Він завжди був готовий розбити шибку, розібрати брук, скинути уряд, щоб подивитись на наслідки. Він уже одинадцятий рік був студентом. Він тільки нюхав право, але не вивчав його. За девіз собі він узяв «ніколи не бути адвокатом», а за герб - нічний столик, з якого визирав ковпак. Проходячи повз школу права, що траплялося з ним рідко, він застібував на всі гудзики свій сюртук (пальто тоді не було ще винайдене) і вживав запобіжних гігієнічних заходів. Про портал⁴²⁶ школи він казав: «Який гарний старик!», а про декана, пана Дельвенкура: «Який монумент!» В лекціях вій бачив тільки сюжети для пісень, а в професорах - для карикатур. Він проживав, нічого не роблячи, досить великі гроші - щось коло трьох тисяч франків, які щороку присилали йому з дому. Батьки у нього були селяни, і він зумів прищепити їм повагу до їхнього сина.

Він казав про них: «Вони селяни, а не буржуа, і тому не дурні».

Людина нестала, Багорель ходив по різних кафе; тоді як інші мали якісь свої звички, у нього їх не було. Він фланірував. Бродити - це властивість людська; фланірують парижани. Розум у нього був досить проникливий, і думав він більше, ніж то здавалось.

Він зв’язував «Друзів Абетки» з іншими групами, які не оформились, але мали накреслитися згодом.

Серед цього конклаву була одна лиса голова.

Маркіз д’Аваре, якого Луі XVIII зробив герцогом за те, що маркіз допоміг йому сісти в найманий кабріолет у той день, коли він емігрував, оповідав, що в 1814 році королю, який, повертаючись до Франції, висідав у Кале, подав прохання якийсь чоловік.

- Чого ви просите? - спитав король.

- Поштове бюро, сір.

- Як ваше прізвище?

- Легль.

Король насупив брови, глянув на підпис і побачив, що прізвище прохача написано Lesgle.⁴²⁷ Така небонопартистська орфографія зворушила короля, і він почав усміхатися.

- Сір,- вів далі прохач,- мій предок був псар, Легель на ім’я. Звідси й походить моє прізвище - Легель, скорочене Легль, яке неправильно пишуть L’Aigle.

Тут король перестав усміхатися, але пізніше дав таки цьому чоловікові поштове бюро в Мо, чи то свідомо, чи то помилково.

Лисий член гуртка «Друзів Абетки» був сином того Легля й підписувався «Легль з Мо». Товариші для скорочення звали його Боссюе.

Боссює був веселий невдаха. Особливість його полягала в тому, що йому не щастило. Двадцяти п’яти років він був уже лисий. Батько його нажив собі нарешті будинок з землею, а син поспішив зараз же втратити і будинок, і землю, вплутавшись у якусь сумнівну спекуляцію, і йому не залишилось нічого. Він мав і знання, і розум, але йому не щастило. Всі його обдурювали; все, що він будував, завалювалося. Рубаючи дрова, він неодмінно врізував собі руку. Якщо в нього бувала коханка, він незабаром з’ясовував, що й у неї є свій коханець. Щохвилини на нього спадало якесь лихо; звідки і його веселість. «Я живу під дахом, з якого завжди зриваються черепиці», казав він. Мало дивуючись з ударів долі - бо всякий нещасливий випадок був уже передбаченим, він приймав їх спокійно і сміявся з них, як той, хто розуміється на жартах. Боссюе був бідний, але його запас гарного настрою був невичерпний. Він швидко доходив до останнього су і ніколи не доходив до останнього вибуху сміху. Коли до нього приходила біда, він дружньо вітав цю стару знайому; він поляскував по череву катастрофи, був з недолею за панібрата настільки, що називав її зменшеним ім’ям: «Здорово, лишенько», казав він.

Ці переслідування долі зробили його винахідливим. У нього завжди було щось у запасі. Він сидів без грошей, але знаходив засоби робити «безумні витрати». Одного разу він за вечерею проїв з якоюсь цокотухою «цілі сто франків» і посеред оргії промовив такі пам’ятні слова: «Ану, стягни з мене чоботи, п’ятилуідорова дівко!»

Боссюе повільно наближався до адвокатської професії. Вчився він, як і Багорель. Помешкання в Боссюе було не дуже добре, а іноді не бувало й ніякого. Він жив то в того, то в того; найчастіше ж у Жолі. Жолі вивчав медицину і був на два роки молодший за Боссюе.

Хоч і молодий, Жолі являв собою тип удаваного хворого. Медицина дала йому тільки те, що він став більше хворим, ніж лікарем. Він мав тільки двадцять три роки, а проте знаходив у собі всілякі хвороби і цілі дні розглядав у дзеркало свій язик. Він твердив, ніби людина намагнічується, як магнітна стрілка, і в кімнаті у себе ставив своє ліжко головою на південь, а ногами на північ, щоб уночі циркуляції крові в його тілі не перешкоджав великий магнетичний струм земної кулі. Під час грози він завжди мацав собі пульс. А втім, з усіх них він був найвеселіший. Всі ці невідповідності - молодість, манія хвороби, малосилість і веселість добре уживалися в ньому, і в результаті він був ексцентричною, але приємною людиною, і товариші, щедрі на крилаті⁴²⁸ приголосні, називали його Жоллі.

- Ти можеш полетіти на чотирьох л,- казав йому Жан Прувер.

Жолі мав звичку кінчиком тросточки доторкатись до свого носа, що вказує на проникливий розум.

Всі ці, такі різні, молоді люди, про яких, однак, треба говорити тільки з пошаною, мали спільну релігію - прогрес.

Всі вони були законними синами французької революції. Найлегковажніші з них ставали серйозні, вимовляючи дату: 1789-й. Батьки їхні залишались або були колись фельянтинцями,⁴²⁹ роялістами, доктринерами, але то було маловажно. Така мішанина поглядів не обходила їх: це було перед ними, а вони були молоді. В їхніх же жилах текла чиста кров твердих принципів. Вони однаково служили непідкупному праву та безвідмовному обов’язкові.

Згуртовані й об’єднані єдиною таємницею, вони потай створювали ідеал.

Між усіма цими палкими серцями й переконаними розумами був, проте, і скептик. Як потрапив він туди? По контрасту. Звався він Грантер і підписувався звичайно загадковим R.

Грантер боявся вірити в будьщо. Це був один з тих студентів, які під час учення в Парижі засвоїли найбільше. Він знав, що найкраще кофе подають у кафе Ламблен; що найкращий більярд у кафе Вольтер; що в Ермітажі на бульварі Мен - добрі галети і добрі дівчата; що в тітки Саге - курчата à la crapaudine,⁴³⁰ чудова риба по-матроськи - біля Кюнетської застави, непогане біле винце - біля Комбатської застави. Словом, він знав затишні куточки, умів танцювати, досконало володів києм і до того ж любив випити. Він був надзвичайно потворний. Найгарніша черевичниця того часу, Ірма Буассі, обурена його потворністю, висловила таку сентенцію: «Грантер - неможливий». Але це не спантеличило самовпевненого Грантера. Він пильно та ніжно дивився на всіх жінок з таким виглядом, немов хотів сказати: «Коли б я схотів!» - і намагався переконати товаришів, що має скрізь великий успіх.

Слова: права народу, права людини, громадський договір, французька революція, республіка, демократія, людство, цивілізація, релігія, прогрес - для Грантера не означали майже нічого. Він усміхався, коли чув їх. Скептицизм, ця костоїда розуму, не залишив у ньому незайманою жодної ідеї. Він жив іронією, і його аксіомою було: певне тільки одне - моя повна склянка. Він глузував з самовідданості в усяких партіях, глузував з батька і з сина, з Робесп’єра і з Луазероля. «Багато вони виграли тим, що померли!» - кричав він, а про розп’яття казав: «Ось шибениця, що має успіх». Гульвіса, картяр, розпусний, часто п’яний, він дратував наших юних мрійників тим, що постійно наспівував: «Люблю дівчат, люблю вино» на мотив «Хай живе Генріх IV».⁴³¹

Проте, цей скептик мав фанатичну прив’язаність, але не до якоїсь ідеї, догмату, мистецтва або науки, а до людини: до Анжольраса. Грантер любив, поважав і побожно ставився до нього. До кого з усієї фаланги абсолютних розумів приєднався цей анархіст, що сумнівався в усьому? До найабсолютнішого. Яким способом підкорив його собі Анжольрас? Ідеями? Ні. Своїм характером. Таке часто спостерігалося. Скептик, який хилиться до віруючого; це - просто, як закон додаткових кольорів. Нас притягає до себе те, чого нам бракує. Ніхто не любить світла так, як сліпий. Карлик обожує тамбур-мажора. Очі в жаби завжди зведені до неба. Чому? Щоб бачити, як літають птахи. У Грантері плазував сумнів, і він з любов’ю бачив, як у Анжольрасі ширяє віра. Його чиста, здорова, міцна, пряма, сувора, простодушна натура чарувала Грантера, хоч він і не усвідомлював цього як слід, і не намагався пояснити собі причин. Він інстинктивно захоплювався своєю протилежністю. Його кволі, несталі, безладні, хворобливі, безформні думки спирались на Анжольраса, як на хребетний стовп. Його моральний рахіт шукав собі опори в цій твердості. Біля Анжольраса Грантер ставав кимось. А втім, сама його вдача складалася з двох, нібито несумісних, елементів: іронії і сердечності. Байдужий, він любив. Його розум обходився без віри, а серце не могло обійтися без дружби. В цьому - глибока суперечність, бо прив’язаність - теж віра. Така була в нього натура. Є люди, створені, здається, для того, щоб бути зворотним боком інших. Це - Поллукси, Патрокли, Нізії, Евдаміди, Гефестіони.⁴³² Жити вони можуть, тільки притулившись спиною до когось іншого. Їхнє ім’я - продовження і пишеться воно завжди після сполучника і. Їхнє існування - не їхнє власне: це - зворотний бік чиєїсь іншої долі. Одним з таких людей був Грантер. Він був зворотним боком Анжольраса.

Майже можна сказати, що близькість починається з абетки. О і П нерозлучні. Ви можете сказати або О і П, або Орест і Пілад.⁴³³

Грантер, справжній супутник Анжольраса, жив у цьому гуртку молоді. Більше йому нічого не було й треба. Він скрізь супроводив його. Йому було приємно бачити крізь винні випари, як рухаються перед ним ці силуети. Грантера терпіли там за його завжди веселий настрій.

Віруючий Анжольрас зневажав цього скептика і, як людина здержлива,- цього п’яницю. Він ставився до нього з трохи гордим жалем. Грантер був Піладом, якого не визнавали. Постійно зносячи суворість Анжольраса, жорстоко відштовхуваний, він знову повертався і казав про Анжольраса: «Який прекрасний мармур!»

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
СЛОВО НА ПОХОРОН БЛОНДО, ВИГОЛОШЕНЕ БОССЮЕ

Одного дня, зв’язаного, як побачимо, з подіями, про які розповідалося вище, замислений Легль з Мо стояв, прихилившися до дверей кафе Мюзен. Він скидався на каріатиду, що відпочиває. Занурившись у свої мрії, дивився він на майдан Сен-Мішель. Прихилитись до чогонебудь - це немов лежати стоячи, і мрійники люблять таку позу. Легль з Мо, без особливого суму, думав про одну маленьку неприємність, яка позавчора спіткала його в школі права й змінила його, правда, досить невиразні, плани на майбутнє.

Думки не перешкоджають кабріолетові проїхати повз мрійника, а мрійникові - помітити той кабріолет. Легль з Мо, розсіяно блукаючи поглядом навколо, побачив усе ж таки й крізь свої мрії двоколісний екіпаж, що їхав ходою і якось нерішуче. Чого треба було цьому кабріолетові? Чому їхав він ходою? Легль глянув усередину. Там поруч з візником сидів молодий чоловік, а перед молодим чоловіком лежав досить великий дорожний мішок. Прохожі могли бачити пришитий до нього кусок картону, на якому великими чорними літерами було написано: «Маріус Понмерсі».

Це ім’я змусило Легля змінити позу. Він випростався й крикнув молодому чоловікові в кабріолеті:

- Пане Маріус Понмерсі!

Кабріолет зупинився.

Молодий чоловік, теж, здавалося, занурений у свої думки, підвів очі.

- Ну?

- Ви - пан Маріус Понмерсі?

- Безсумнівно.

- Я шукаю вас,- заявив Легль з Мо.

- Мене? - спитав Маріус. Це, справді, був Маріус, який покинув будинок свого діда й дивився тепер на фігуру, що її він бачив уперше.- Я вас не знаю.

- Та і я вас,- відповів Легль.

Маріус подумав, що зустрів жартівника, який хоче обдурити його тут же на вулиці. Настрій в той момент був у нього непідходящий для цього, і він насупив брови. А Легль з Мо спокійно вів собі далі:

- Ви не були позавчора в школі?

- Можливо.

- Напевне.

- Ви - студент? - спитав Маріус.

- Так. Як і ви. Позавчора я випадково зайшов до школи. Іноді, знаєте, спаде таке на думку. Професор саме робив перекличку. А ви ж знаєте, які бувають вони кумедні в такий момент. Якщо вас не буде на трьох перекличках, вас викреслять з списку. Шістдесят франків покотились у безодню.

Маріус почав прислухатися. Легль вів далі:

- Перекличку робив Блондо. Ви знаєте Блондо - у нього дуже гострий ніс і тонкий нюх, і він з насолодою винюхує відсутніх. Він підступно почав з літери П. Я не слухав, бо не маю нічого спільного з нею. Перекличка йшла непогано. Не викреслили нікого. Всі були присутні. Блондо сидів зажурений. «Блондо, моє серденько,- казав я собі,- ти нікого не стратиш сьогодні». І раптом Блондо викликає: «Маріус Понмерсі». Ніхто не відповідає. Блондо повторює голосніше: «Маріус Понмерсї» і бере перо. Я не зла людина, пане, і подумав: «Ось - милий хлопець, якого зараз викреслять. Увага! Це - справжній молодець, бо він неакуратний. Не якийсь там протирало штанів, що сидить та вчиться; не якийсь педантичний молокосос, сильний в різних науках та теології;⁴³⁴ не якийсь там виглянсований дурень. Ні, це - шановний ледар, що фланірує, їздить за місто, має свою гризетку, залицяється до красунь і даної хвилини, може, сидить у моєї коханки. Врятуймо його. Смерть Блондо!» А Блондо тим часом умочив своє перо в чорне чорнило, яким викреслюють з списку, перебіг своїм хижим поглядом по аудиторії і втретє повторив: «Маріус Понмерсі!» А я й відгукнувся: „Тут!» От вас, значить, і не викреслили.

- Пане…- почав було Маріус.

- А викреслили мене,- додав Легль з Мо.

- Я не розумію вас,- вказав Маріус.

- А проте, нема нічого простішого. Відповідаючи, я був біля кафедри і біля дверей, щоб зараз же втекти. Професор досить пильно оглянув мене. І раптом Блондо, що має, очевидно, злісний нюх, про який говорить Буало, перестрибує на Л. А це - моя літера. Я - з Мо і звуся Легль.

- Легль! - перебив його Маріус.- Яке гарне ім’я!

- Так ось Блондо доходить до цього гарного імени й гукає: «Легль!» Я відповідаю: «Тут!» Тоді Блондо з лагідністю тигра дивиться на мене, всміхається і каже мені: «Якщо ви Понмерсі, то ви - не Легль». Фраза, здавалося б, не почесна для вас, але катастрофічна тільки для мене. Після цих слів він мене викреслив.

- Я в розпачі, пане! - скрикнув Маріус.

- Насамперед,- перебив його Легль,- я хотів би набальзамувати Блондо кількома прочутими словами. Уявляю собі, що він помер. Це мало змінить його худорлявість, його блідість, його холодність, його задубілість і його запах. І я кажу: Erudimini qui judicatis terram.⁴³⁵ Тут Лежить Блондо, Блондо Носач, Blondeau Nasica,⁴³⁶ віл дисципліни, bos disciplinae,⁴³⁷ пес-охоронець інструкцій, ангел переклички; він був простий, обмежений, точний, пунктуальний, чесний і огидний. Бог викреслив його так само, як він викреслив мене.

- Я в розпачі...- повторив Маріус.

- Нехай це стане вам за науку, юначе,- сказав Легль з Мо.- У дальшому будьте акуратні.

- Тисячу разів прошу пробачити мене.

- Не рискуйте більше тим, щоб викреслювали вашого ближнього.

- Я у розпачі...

Легль вибухнув сміхом.

- А я в захопленні. Я стояв на похилій площині, яка привела б мене до адвокатства. Це викреслення врятувало мене. Я відмовляюся від тріумфів у залі судових засідань. Я не боронитиму вдів і не нападатиму на сиріт. Ніякої тобі тоги, ніякого адвокатьського стажу. Ось мене й вилучено. І за вилучення своє я повинен дякувати вам, пане Понмерсі. Я збираюся навіть скласти вам подячний візит. Де ви живете?

- В цьому кабріолеті,- відповів Маріус.

- Ознака великої заможності,- спокійно сказав Легль.- Поздоровляю вас. Вам доводиться платити за квартиру дев’ять тисяч франків на рік.

В цей момент з кафе вийшов Курфейрак.

Маріус усміхнувся сумною посмішкою.

- Я живу тут тільки дві години і хотів би перемінити квартиру. Але справа в тому, що я не знаю, куди його податись.

- Пане,- втрутився в розмову Курфейрак,- їдьте до мене.

- Право першості - за мною,- сказав Легль,- але в мене нема квартири.

- Замовчи, Боссюе,- мовив Курфейрак.

- Боссюе? - повторив Маріус.- Ви ж, здавалось мені, зветесь Легль.

- Та ще й з Мо,- відповів Легль,- а метафорично - Боссюе.

Курфейрак сів у кабріолет.

- Візнику,- сказав він,- готель Порт-Сен-Жак!

І того ж таки вечора Маріус оселився в одній з кімнат готелю Порт-Сен-Жак, поруч з Курфейраком.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
МАРІУС ДИВУЄТЬСЯ

За кілька днів Маріус заприятелював з Курфейраком. Юність - це пора швидких зрощень і зарубцьовань. В товаристві Курфей- рака Маріус вільно дихав, що було новиною для нього. Курфейрак не ставив жодних запитань. Йому це навіть і на думку не спадало. У такому віці обличчя зараз же каже все. Слова - зайві. Бувають молоді люди, про обличчя яких можна сказати, що вони говорять. Переглянувшись, порозуміваються.

А втім, одного ранку Курфейрак несподівано спитав Маріуса:

- До речі, чи маєте ви якісь політичні переконання?

- Авжеж,- відповів майже ображений цим запитанням Маріус

- Що ж ви таке?

- Демократ-бонапартист.

- Сірий відтінок самовдоволеної миші,- сказав Курфейрак.

На другий день Курфейрак увів Маріуса до кафе Мюзен, шепнувши йому на вухо:

- Мушу полегшити вам вступ у революцію.

В кімнаті «Друзів Абетки» він представив його товаришам, півголосом сказавши їм слово, якого Маріус не зрозумів: «Учень».

Маріус потрапив до осиного гнізда розумів. Проте, не зважаючи на свою мовчазність та серйозність, він мав такі ж крила і таке саме жало, як і вони.

Живучи досі самотньо, схильний з натури і через звичку до монологів та фраз до себе, він трохи розгубився в цьому рої молодих людей. Їхні пориви водночас і вабили, і лякали його. Бурхливе вирування всіх цих вільних, мислящих розумів плутало його думки. Іноді, в замішанні, вони відходили від нього так далеко, що йому важко бувало зібрати їх знову. Він чув, як про філософію, літературу, мистецтво, історію, релігію розмовляли зовсім по-новому для нього. А оскільки в усіх цих питаннях Маріус бачив не далеко, то він, здавалось йому, бачив хаос. Змінивши погляди діда на погляди батька, він думав, що має усталені переконання. Тепер, не насмілюючись признатися собі в цьому, Маріус підозрював, що помилився, і непокоївся. Кут, під яким бачив він раніше всі ці предмети, починав мінятися. Якась непевність струшувала всі його розумові горизонти. Якась дивна внутрішня перестановка. Він майже страждав від неї.

Здавалось, що для цих молодих людей не було нічого «священного». З приводу всього чув Маріус чудні міркування, що бентежили його полохливий ще розум.

Натрапляли вони на афішу, що сповіщала про трагедію з старого, так званого класичного репертуару.

- Геть любу для буржуа трагедію! - кричав Багорель. І Маріус чув, як Курфейрак відповідав:

- Ти не правий, Багорель. Буржуазія любить трагедію, і тут треба дати їй спокій. Трагедія в перуках має свої підстави, і я не належу до тих, хто в ім’я Есхіла заперечує ії право на існування. І природа робить ескізи. Є й у природі справжні пародії: дзьоб - не дзьоб, крила - не крила, плавці - не плавці, лапи - не лапи, крик суму, який викликає бажання сміятися,- ось тобі качка. І коли поруч з справжніми птахами існують домашні, то я не розумію, чому поряд з трагедією античною не може існувати трагедія класична.

Або сталося якось, що Маріус, маючи з одного боку від себе Анжольраса, а з другого Курфейрака, проходив вулицею Жан Жака Руссо.

Курфейрак узяв його за руку.

- Зверніть увагу. Це - вулиця Платрієр, названа тепер вулицею Жан Жака Руссо на честь однієї чудної парочки, яка жила тут років шістдесят тому. То були Жан-Жак і Тереза. Час від часу народжувались у них маленькі істоти. Тереза родила, а Жан Жак спроваджував їх до будинку для підкидьків.

- Ні слова про Жан Жака Руссо! Я схиляюсь перед цією людиною. Він відмовився від своїх дітей; нехай. Зате він усиновив народ,- сказав Анжольрас.

Ніхто з цих молодих людей не вимовляв слова «імператор». Тільки Жан Прувер казав іноді «Наполеон»; інші говорили «Бона- парт», а Анжольрас вимовляв «Буонапарте».⁴³⁸

Маріус відчував якийсь невиразний подив. Initium sapientiae.⁴³⁹

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ
ЗАДНЯ КІМНАТА КАФЕ МЮЗЕН

Одна з розмов між цими молодими людьми, на якій був присутній і в якій подеколи брав участь Маріус, справила на нього величезне враження.

Відбувалась вона в задній кімнаті кафе Мюзен. Того вечора в ній зійшлися майже всі друзі Абетки. Розмовляли про різне з шумом, але без запалу. Крім Анжольраса і Маріуса, які мовчали, решта говорили майже без усякого ладу. Бесіди між товаришами мають іноді такий гучно-спокійний характер. То була настільки ж гра, наскільки й розмова. Один кидав слово, інший підхоплював його. Говорили в усіх кутках враз.

Зовсім п’яний Грантер оглушав своїм голосом куток, яким заволодів. Він міркував та верз нісенітниці, горлав на весь голос:

- Я прагну. Смертні, я бачив уві сні, що у гейдельбергської бочки удар, до неї приклали дюжину п’явок, і я сам був однією з них. Я хотів би випити. Я бажаю забути про життя. Життя - це чийсь огидний винахід. Воно нетривале і нічого не варте. Життя - це декорація, де мало схожого на дійсність. Життя - стара рама, пофарбована з одного боку. Еклезіаст каже: «все - суєта». Я думаю так, як і той добродій, що, може, ніколи не існував. Нуль, не бажаючи ходити зовсім голим, убирається в суєтність. О суєта! Вдягання всього в бучні слова. Кухня - стає лабораторією, танцюрист - професором, паяц - гімнастом, кулачний боєць - боксером, аптекар - хеміком, перукар - артистом, муляр - архітектором, жокей - спортсменом, стонога - ізоподом.⁴⁴⁰ Суєтність має і лицевий, і зворотний бік. Лице - дурняче; це - негр з його стеклярусом; зворотний бік - йолоп, це - філософ в своєму дранті. Я плачу за першим і сміюся з другого. Те, що називають почестями та високим становищем і навіть честю та достоїнством - здебільшого стоп міді з цинком. Королі роблять іграшку з пихатості людської. Калігула зробив консулом коня; Карл II робив філей дворянином. Ось і загортайтеся в тогу між консулом Інціатусом⁴⁴¹ і баронетом Ростбіфом. Щодо дійсної вартості людей, то вона аж ніяк не заслуговує на більшу пошану. Послухайте панегірики,⁴⁴² які сусід виспівує сусідові. Біле завжди буває жорстоким до білого. Коли б лілія вміла говорити, як вичитала б вона горлиці! Святоша, розповідаючи про ханжу, буває отрутніша за гаспида. Шкода, що я - неук, бо інакше я навів би вам силу прикладів; але я нічого не знаю. Зате розумний я був завжди. Коли я вчився в Гро, то замість того, щоб мазати класні дошки, крав яблука. Такий от я. А ви не кращі за мене. Плювати мені на ваші вартості, вищості та досконалості! Кожна гарна прикмета переходить у порок. Економність межує з скупістю, щедрість сусідить з марнотратством, хоробрість - з бравадою; побожність - з святошеством. У доброчесності стільки пороків, скільки було дірок у плащі Діогена. Ким ви захоплюєтесь: убитим чи вбивцею? Цезарем чи Брутом? Здебільшого люди тягнуть руку за вбивцею. Хай живе Брут! Він убив. Ось вона - доброчесність. Доброчесність? Нехай так; але разом з тим і безумство. Є чудні плями й на цих великих мужах. Брут, убивця Цезаря, був закоханий у статую маленького хлопчика. Вирізьбив ту статую грецький скульптор Стронгіліон, автор статуї амазонки, званої Гарні Ноги, Евкнемос, яку Нерон брав з собою, подорожуючи. Цей Стронгіліон залишив тільки дві статуї, що примирили Брута з Нероном: Брут був закоханий в одну з них, а Нерон - у другу. Вся історія - ніщо, як довге пережовувавання. Одне сторіччя краде у другого. Бій під Маренго - копія бою при Підні; Толбіак⁴⁴³ Хлодвіга і Аустерліц Наполеона - подібні один до одного, як дві краплі крові. Перемозі я надаю мало значення. Нема нічого дурнішого, як перемагати. Справжня слава в тому, щоб переконати. Але спробуйте но довести щось! А ви задовольняєтесь успіхом - яка посередність! та перемогою - яке вбозство! О, горе! Скрізь панують суєтність і підлота. Все кориться успіхові, навіть граматика. «Si volet usus»,⁴⁴⁴ каже Горацій. Отож, я зневажаю людський рід. Чи не спустимось ми від загального до окремого? Може, ви хочете, щоб я став захоплюватись народами? Яким саме народом, прошу? Грецією? Афінці, ці колишні парижани, вбили Фокіона, як ми Коліньі, і догоджали тиранам такою мірою, що Анакефор казав про Пізістрата: «Його сеча приваблює бджіл». Впродовж п’ятиде- сяти років найповажнішою людиною в Греції був граматик Філет, такий маленький на зріст і такий миршавий, що йому доводилось класти свинець у свої черевики, бо інакше його занесло б вітром. На найбільшому майдані Корінфа стояла статуя, вирізьблена Сіланіоном і відзначена Плінієм. Статуя ця зображала Епістата. Що зробив Епістат? Він винайшов підніжку в боротьбі. Оце вам і вся Греція з її славою! Перейдемо до інших. Чи не захоплюватимусь я Англією? Чи не захоплюватимусь Францією? Францією? Чому? Через Париж? Я тільки но висловив вам мою думку про Афіни. Англією? Чому? Через Лондон? Я ненавиджу Карфаген.⁴⁴⁵ А потім Лондон, столиця розкоші, є й головне місто бідності. В самій лише Чарінгкроській парафії щороку помирають з голоду сто чоловік. Такий той Альбіон!⁴⁴⁶ Додам на довершення, що мені довелось бачити одну англійку, яка танцювала у вінку з троянд і в синіх окулярах. Отож, к бісу Англію! Якщо мене не захоплює Джон Буль⁴⁴⁷ то чи не захоплююсь я братом Джонатаном?⁴⁴⁸ Не дуже до смаку мені цей брат з його рабами. Відкиньте «Time is money»⁴⁴⁹ - і що залишиться від Англії? Відкиньте «Cotton is King»⁴⁵⁰ - і що залишиться від Америки? Німеччина - лімфа, Італія - жовч. Може, нас кине в захват Росія? Вольтер захоплювався нею. Але він захоплювався й Китаєм. Я згоден з тим, що є деяка своя краса і в Росії; між іншим - яскравий деспотизм, але я жалію деспотів. У них - делікатне здоров’я. Олексієві стято голову; Петра вбито ударом кинджала; одного Павла задушено, другого - розтоптано чобітьми, різним Іванам перерізано горлянку, кілька Микол та Василів отруєно;⁴⁵¹ все це свідчить, що умови життя в палаці російських імператорів - надзвичайно нездорові. В усіх цивілізованих народів мислителя захопить одна деталь; війна. Адже війна, війна цивілізована, вичерпує і сполучає в собі всі форми бандитизму, починаючи від розбійництва в ущелинах гори Якса й до грабіжництва команчів у Пас-Дутез.⁴⁵² Е! - скажете ви,- Европа все ж таки краща за Азію. Я згоден, що Азія - це фарс, але я не розумію, чому смієтесь з великого лами⁴⁵³ ви, народи заходу, які до своїх мод та елегантностей домішуєте різні царські покидьки, починаючи від брудної сорочки королеви Ізабелли й до стульчака дофіна? Я верзу вам небувальщину, панове смертні. Найбільше пива споживають у Брюсселі, найбільше горілки - в Стокгольмі, найбільше шоколаду - в Мадриді, найбільше джина - в Амстердамі, найбільше вина - в Лондоні, найбільше кофе - в Костантинополі, найбільше абсенту - в Парижі. Ось вам - усі корисні відомості. Париж, зрештою, бере гору. В Парижі навіть ганчірники - сибарити.⁴⁵⁴ Діоген з однаковою приємністю був би ганчірником на майдані Мобер, як і філософом у Піреї. Знайте також, що шинки ганчірників звуться «бібіни». Найславетніші з них - «Каструля» і «Бійні». Отож, шинки, шиночки, корчми, корчомки, пивниці, бібіни ганчірників, караван-сараї халіфів⁴⁵⁵ кличуть вас у свідки, що я люблю розкошувати: обідаю в Рішара но сорок су з носа, і мені потрібні перські килими загортати в них голу Клеопатру. Де Клеопатра? А, це ти, Луісон! Добридень!..

Так, чіпляючись мимохідь до жінки, що миє посуд, розводився в своєму кутку в задній кімнаті кафе Мюзен більше ніж п’яний Грантер.

Боссюе, простягаючи до нього руку, намагався змусити його замовчати, але Грантер не вгамовувався.

- Геть лани, орле з Мо! - крикнув він.- На мене зовсім не діє твій жест Гіппократа, що відмовляється прийняти мотлох від Артаксеркса. Позбавляю тебе клопоту заспокоювати мене, хоч мені й сумно. Що ж сказати вам? Людина - погана, людина - потворна. Метелик удався; з людиною не пощастило. Не поталанило богові з цією твариною. Юрба - це зборище потвор. Всяка людина - негідник. Слово «жінка» римує з словом «підла»!⁴⁵⁶ Так, у мене сплін, ускладнений меланхолією, носталгією та іпохондрією, і я злюсь, лютую, зітхаю, нудьгую, нуджуся світом і маюся. Хай бог іде під три чорти!

- Замовчи ж ти, велике Р! - повторив Боссюе, який на самоті дискутував якесь питання права і більше ніж наполовину загруз у фразі, складеній юридичним жаргоном, кінець якої ми наводимо:

- Щождо мене, то хоч я й недавній законник і щонайбільше - прокурор-аматор, але висуваю я таке твердження: за правилами нормандського звичаю, щороку на святого Мішеля має бути сплачене відшкодування на користь сеньйора всіма і кожним, як власниками, так і орендаторами всіх зданих у оренду грунтів, і за маєтки, звільнені від усяких повинностей, за маєтки державні і удільні, за заставлені і незаставлені...

Ехо, сумна німфа...-

заспівав Грантер.

За столом біля Грантера було майже тихо. Аркуш паперу, який лежав на столі, чорнильниця і перо між двома склянками свідчили про те, що тут компонували водевіль. Ця важлива справа обговорювалася півголосом, і дві голови, що працювали над нею, доторкались одна до одної.

- Почнімо з імен. Коли знайдеш імена, знайдеш і сюжет.

- Правильно. Диктуй. Я писатиму.

- Пан Дорімон.

- Рантьє?

- Безсумнівно.

- Дочка його, Селестіна...

- ...тіна. Далі?

- Полковник Саніваль.

- Саніваль заялозене. Я сказав би: Вальсен.

Біля початківців-водевілістів друга пара, і собі користуючися з гамору, тихо обговорювала умови дуелі. Старик, тридцяти років, давав поради молодому, вісімнадцяти років, пояснюючи йому, з яким противником матиме він справу.

- Стережіться, чорт візьми! Він добре б’ється на шпагах. Гра в нього чиста. Він атакує, жодного невдалого випаду, рука в нього тверда, удар - швидкий, відбиває з математичною точністю; і до того ж - лівша.

В кутку проти Грантера Жолі з Багорелем грали в доміно й розмовляли про кохання.

- Щасливий ти! - казав Жолі.- Твоя коханка завжди сміється.

- І то її хиба,- заперечував Багорель.- Коханка не повинна сміятись. Це спонукає зраджувати її. Коли бачиш її веселою, всі твої муки сумління зникають. А коли вона сумна, то якось совісно обманути її.

- Невдячний! Це ж так добре, коли жінка сміється. І ніколи ти не сперечаєшся з нею.

- Це залежить уже від нашого договору. Укладаючи наш маленький священний союз, ми визначили один одному кордони, яких ніколи не будемо переступати. Звідси й мир.

- Мир - це щастя, яке сприяє травленню.

- А в якому становищі, Жолі, твоя суперечка з мамзель... ти знаєш, кого я маю на увазі?

- Вона сердиться на мене з якоюсь жорстокою впертістю.

- А ти ж, як коханець, можеш розчулити своєю худорлявістю.

- На жаль.

- На твоєму місці, я кинув би її.

- Легко сказати.

- І зробити. Вона ж зветься Музінета?

- Так. А, Багорель голубчику, це - чудова дівчина! Дуже освічена, з маленькими ручками, з маленькими ніжками, завжди добре вдягнена, біленька, пухкенька, з очима, як у ворожки на картах. Я просто не тямлюсь.

- Тоді, любий мій, треба сподобатись їй, бути елегантним. Купи собі добрі штани в Штрауба. Це допомагає.

- А скільки?

У третьому кутку сперечались про поезію. Язичеська міфологія змагалася з міфологією християнською. Ішлося про Олімп, що його захищав романтик Жан Прувер. Жан Прувер був скромний тільки тоді, коли бував спокійний. Коли ж він збуджувався, то ентузіазм його виявлявся у веселості, він водночас і сміявся, і був ліричним.

- Не ображаймо богів,- казав він.- Боги, може, ще не зникли. Юпітер не справляє на мене враження мертвеця. Боги, кажете ви,- мрія. То що ж? Навіть у природі, такій, якою вона є сьогодні, після втечі цих мрій ми знаходимо всі давні великі язичеські міфи. Якась гора, подібна в профіль на фортецю, Віньємаль, приміром, ще й тепер для мене - головний убор Кібели. Ніхто не довів мені, що Пан не приходить уночі подути в порожні стовбури верб, почережно затуляючи пальцями відтулини в них. І я завжди думав, що в Пісевашському водопаді грає якусь роль Іо.

В останньому кутку говорили про політику. Лаяли даровану королем хартію. Комбфер мляво обстоював її. Курфейрак енергійно робив у ній пробоїни. На столі лежав безталанний примірник славетної хартії Туке. Курфейрак схопив його й трусив ним у повітрі, домішуючи до своїх аргументів шарудіння цього аркуша паперу.

- Поперше, я не хочу королів. Нехай просто з погляду економії. Король - це паразит. Королів, які не коштують нічого, не буває. Королі - дорога штука. Коли вмирав Франсуа І, державний борг Франції дорівнював щорічній ренті в тридцять тисяч ліврів. Коли вмирав Луі XIV, борг становив два мільярди шістсот мільйонів, рахуючи марку по двадцять вісім ліврів; а це, як каже Де- маре, дорівнювало в 1760 році чотирьом з половиною мільярдам, які тепер дорівнюють дванадцяти мільярдам. Подруге, нехай дарує мені Комбфер, дарована королем хартія - це поганий спосіб цивілізації. Рятувати проміжні становища, пом’якшувати переходи, згладжувати потрясіння, зробити непомітним для нації перехід від монархії до демократії, використавши конституційні фікції,- які все це огидні мотиви! Ні, ні! Не будьмо ніколи освічувати народ обманним світлом. У вашому конституційному льоху принципи блякнуть і втрачають колір. Жодних виродків! Жодних компромісів! Ніяких королівських подарунків народові! В усіх цих подарунках є чотирнадцята стаття. Поруч з рукою, яка дає, є пазурі, що відбирають назад. Я категорично відмовляюсь від вашої хартії. Хартія - це маска, а під маскою - брехня. Народ, який приймає хартію, зрікається своїх прав. Право буває правом тільки тоді, коли маєш його все. Ні! Ніякої хартії!

Була зима. В каміні потріскували два поліна. Це вабило, і Курфейрак не встояв. Він зібгав у жмені бідолашну хартію Туке й кинув її в огонь. Папір спалахнув. Комбфер по-філософському дивився, як горить цей шедевр Луі XVIII, і задовольнився тим, що сказав:

- Хартія, перетворена на полум’я.

І сарказми, дотепи, жарти - те, що французи звуть l’entrain,⁴⁵⁷ а англійці гумором - влучні й невлучні зауваження, розумні й нерозумні доводи, всі ці ракети діалогу, враз злітаючи вгору й перехрещуючись у повітрі, утворювали над головами розмовників щось подібне до веселого бомбардування.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
ПОШИРЕННЯ ГОРИЗОНТУ

У сутичках юних розумів - прекрасне те, що ніколи не можна передбачити спалаху іскри або блискавки. Чи не блисне вона зараз же? Невідомо. З розчуленості вибухає сміх, а якась кумедна витівка викликає серйозні питання. Пориви залежать від першого-ліпшого слова. Запал кожного - володар. Якийсь жарт може призвести до несподівано широких наслідків. Теми розмов і перспективи, що їх вони відкривають, раптом міняються. Керує тут випадок.

Серйозна думка, викресана зустріччю словесних рапір, зненацька прорізала мішанину фраз, якими, майже машинально, обмінювалися Грантер, Багорель, Прувер, Боссюе, Комбфер і Курфейрак.

Як відокремлюється в розмові одна якась фраза? Чому вона вмить звертає на себе увагу тих, хто почув її? Про це, щойно сказали ми, ніхто нічого не знає. Серед гамору Боссюе закінчив якусь кинуту ним Комбферові репліку словами:

- 18 червня 1815 року: Ватерлоо.

При слові «Ватерлоо» Маріус, який сидів, поклавши лікті на стіл з склянкою води, підвів сперту на кулак голову й почав пильно придивлятись до розмовників.

- Чорт візьми! - скрикнув Курфейрак,- число 18 - якесь дивне і вражає мене. Це - фатальна для Бонапарта цифра. Поставте Луі спереду, а брюмер-позаду і матимете всю долю людини, особливу тим, що кінець її передує початкові.⁴⁵⁸

Досі мовчазний Анжольрас удався до Курфейрака з такими словами:

- Ти хочеш сказати: спокутування - злочинові.

Слово «злочин» перевершило те, що міг стерпіти Маріус, і так уже схвильований несподіваним нагадуванням про Ватерлоо.

Він устав, не поспішаючи підійшов до повішеної на стіні карти Франції, внизу якої, в окремому квадраті, видно було острів, і, поклавши на цей острів палець, промовив:

- Корсіка. Маленький острів, завдяки якому Франція стала така велика.

Нібито війнуло крижаним вітром. Всі замовчали. Почувалось, що зараз має щось розпочатися.

Багорель, відповідаючи Боссюе, збирався було прибрати мальовничу позу, які він дуже любив, але відмовився від свого наміру, щоб послухати.

Анжольрас, блакитні очі якого не бачили нікого і, здавалось, споглядали простори, відповів, не дивлячись на Маріуса:

- Щоб бути великою, Франція не потребує жодної Корсіки. Франція - велика тому, що вона - Франція. Quia nominor leo.⁴⁵⁹

Маріус зовсім не відчував бажання відступати. Він повернувся обличчям до Анжольраса, і голос його затремтів глибоким внутрішнім дрожем.

- Борони мене боже принижувати Францію! Але з’єднувати Францію з Наполеоном не значить принижувати її. Давайте тоді порозмовляємо. Я новак між вами, але, признаюсь, ви дивуєте мене. Де ми? Хто ми? Хто ви? Хто я? Порозуміємось відносно імператора. Ви, я чую, кажете «Буонапарте», підкреслюючи у, як роялісти. Заявляю вам, що дід мій робить ще краще, вимовляючи Буонапарте з наголосом на останньому складі. Я гадав, що ви - молоді люди. А де ж подівся ваш ентузіазм? І як ви його використовуєте? Ким захоплюєтесь ви, якщо вас не захоплює імператор? І чого ж вам ще треба? У нього було все. Він був довершений. В голові своїй він мав всі людські таланти. Він писав збірки законів, як Юстініан, він диктував свої накази, як Цезар, в його розмові блискучі слова Паскаля мішалися з громами Таціта. Він творив історію й писав її; його бюлетені - це Іліада; математичні формули Ньютона він комбінував з метафорами Магомета; на сході він залишив після себе слова, великі, мов піраміди. У Тільзіті він учив імператорів, як треба бути величним; в Академії наук відповідав Лапласові; в державній раді не поступався перед Мерленом. Він був натхненником геометрії одних і каверз інших. Він був законознавцем з прокурорами й знавцем зірок з астрономами. Як Кромвель, він з двох горящих свічок неодмінно гасив одну, а в Тамплі торгувався за шнури для завіс. Він усе знав, усе бачив, і це не перешкоджало йому добродушно сміятись біля колиски своєї дитини. І раптом налякана Европа почала прислухатись: цілі армії вирушали в похід, котились артилерійські парки, через ріки простелились понтонні мости; як ураган, летіли хмари кавалерії; крики, звуки сурм, скрізь трусилися трони; на картах почали змінюватись кордони держав; чути було шум колосального меча, який виймають з піхов. Бачили, як на горизонті випростується його постать з полум’ям у руках, із сяйвом в очах і в гуркоті грому розгортає свої крила: велику армію - одне і стару гвардію - друге. То був архангел війни.

Всі мовчали. Анжольрас сидів, схиливши голову. Мовчання завжди справляє враження чи то певної згоди, чи неможливості заперечувати. Маріус, майже не зводячи духу, вів далі з ще більшим запалом:

- Будьмо справедливі, друзі мої! Бути імперією такого імператора - яка блискуча доля для народу! А особливо, коли той народ - французи, що свою геніальність додає до генія цієї людини. З’явитись і царювати, іти вперед і тріумфувати, мати за етапи на дорозі всі столиці, робити королями своїх гренадерів, декретувати падіння династій; атаками перетворювати Европу, яка почуває, що коли ви загрожуєте, то у руці вашій меч божий; іти за людиною, в якій втілюються Ганнібал, Цезар і Карл Великий; бути народом, підлеглим тому, хто щоранку провіщає вам блискучу переможну битву; мати за будильник гармату Дому Інвалідів, кидати в променясті безодні дивні слова, що завжди палахкотіють: Маренго, Арколь, Аустерліц, Ієна, Баграм! Щохвилини запалювати в вічності сузір’я перемог; дати Французькій імперії за зразок імперію Римську, бути великою нацією і породити велику армію; посилати по всій землі свої легіони, що розлітаються скрізь, немов орли з гори; перемагати, володіти, громити, бути в Европі народом, немов позолоченим славою, сурмити на всю історію у фанфари титанів;⁴⁶⁰ двічі здобути світ: один раз завоюванням, а другий своїм блиском, це - божественно. Що є величнішого?

- Бути вільним,- сказав Комбфер.

Тепер схилив голову і Маріус. Ці прості холодні слова стальним лезом пронизали його епічні фрази, і він відчув, як піднесення його зникає. Коли Маріус підвів голову, Комбфера не було вже в кімнаті. Задоволений, очевидно, своєю реплікою на цей апофеоз, він вийшов, і всі, крім Анжольраса, наслідували його. Кімната спорожніла. Анжольрас, залишившися сам-на-сам з Маріусом, замислено дивився на нього. Але Маріус, отямившись трохи, не вважав себе переможеним. В ньому були ще залишки запалу, який безсумнівно вилився б у силогізми, скеровані проти Анжольраса, коли на сходах хтось, спускаючись, заспівав пісню. То був Комбфер, а співав вік ось що:

Si César m’avait donné

La gloire et la guerre,

Et qu’il me fallût quitter

L’amour de ma mère,

Je dirais au grand César:

Reprends ton sceptre et ton char,

J’aime mieux ma mère, ô gué!

J’aime mieux ma mère.⁴⁶¹

Ніжно-суворий тон, яким Комбфер співав цей куплет, надавав йому якоїсь дивної величності. Задумано втупивши погляд у стелю, Маріус майже машинально повторив: «Мою матір?..»

В цю мить він почув на своєму плечі руку Апжольраса.

- Громадянине,- сказав Анжольрас.- Моя мати - республіка.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
RES ANGUSTA⁴⁶²

Цей вечір глибоко вразив Маріуса й залишив якусь сумну темряву в його душі. Він відчував те, що відчуває, може, земля, коли їй розтинають залізом груди, щоб кинути туди насіння. Вона почуває тільки, що її поранено; тріпотіння зародка і радість прийдуть пізніше.

Маріус ходив похмурий. Він тільки но створив якусь віру для себе. Невже йому доведеться відмовитись від неї? Він запевняв себе, що не зречеться. Він казав собі, що не хоче мати сумніву, але мимоволі почав сумніватися. Бути між двома релігіями, не зрікшися однієї й не приставши до іншої,- нестерпне становище; такий присмерк душі подобається тільки кажанам. У Маріуса був відкритий зір, і він потребував світла. Сутінь сумніву робила йому боляче. Хоч як бажав Маріус залишатись на старих позиціях, але він мусив продовжувати йти вперед, вивчати, міркувати. Куди це приведе його? Маріус боявся, що, наблизившися так до батька, він почне йти шляхом, який віддалить його від нього. Розмірковуючи, він почував себе тільки гірше. Навколо нього вимальовувались стрімкі гори. Він не згоджувався ні з дідом, ні з своїми друзями. Занадто передовий для першого, відсталий - для тих, Маріус почував себе подвійно ізольованим - і від старих, і від молоді. Він перестав ходити до кафе Мюзен.

Стурбований душевно, він зовсім не думав про деякі дуже важливі сторони існування. Але дійсність життя не дозволяє, щоб про неї забували, і раптом вона штовхнула його.

Одного ранку власник готелю ввійшов у кімнату до Маріуса.

- Пан Курфейрак поручився за вас,- сказав він.

- Правильно.

- І мені потрібні гроші.

- Попросіть Курфейрака зайти до мене,- сказав Маріус.

Коли Курфейрак прийшов, власник готелю вийшов. Маріус розповів йому те, чого не говорив ще досі: що він один у світі й не має батьків.

- Як же ви влаштуєтесь? - спитав Курфейрак.

- Не знаю,- відповів Маріус.

- Що ви робитимете?

- Не знаю.

- Гроші у вас є?

- П’ятнадцять, франків.

- Хочете я вам позичу?

- Нізащо.

- А одяг у вас є?

- Ось.

- А цінні речі?

- Годинник.

- Срібний?

- Ні, золотий. Ось він.

- Мій знайомий торговець візьме у вас сюртук і пару штанів.

- Це добре.

- Тоді у вас залишиться тільки пара штанів, жилет, фрак і капелюх.

- А чоботи?

- Отакої! Ви не будете ходити босий? Яка розкіш!

- Цього буде досить.

- Я знаю годинникаря, який купить ваш годинник.

- Добре.

- Але не зовсім. Що робитимете ви далі?

- Що буде треба, аби було воно чесне.

- Ви знаєте англійську мову?

- Ні.

- А німецьку?

- Ні.

- Тим гірше.

- Чому?

- У мене є приятель, який хоче видати щось на зразок енциклопедії, і ви могли б перекладати для неї англійські або німецькі статті. Оплачується вона, правда, погано, але жити можна.

- Я буду вивчати англійську і німецьку мову.

- А тим часом?

- А тим часом їстиму мій одяг та мій годинник.

Покликали торговця одягом. Він дав двадцять франків. Потім пішли до годинникаря. Той купив годинник за сорок п’ять франків.

- Не погано,- сказав Курфейракові Маріус, повернувшись до готелю.- Разом з п’ятнадцятьма це становить вісімдесят франків.

- А рахунок власника готелю? - зауважив Курфейрак.

- Правда; я й забув,- відповів Маріус.

За рахунком треба було сплатити сімдесят франків.

- Чорт візьми! - сказав Курфейрак.- Ви з’їсте ваші п’ять франків, поки вивчатимете англійську мову, і п’ять франків, поки вивчатимете німецьку. Доведеться вам або дуже швидко ковтати мови, або дуже повільно з’їдати п’ятифранкову монету.

Тітка Жільнорман, особа по суті не зла, розшукала нарешті помешкання Маріуса. Одного ранку, повернувшися з школи, він знайшов у себе лист від неї і шістдесят пістолів, тобто шістсот франків золотом, у запечатаному ящичку.

Маріус відіслав назад ці тридцять луідорів, написавши тітці шанобливого листа, де заявляв, що має кошти і може тепер жити самостійно. На той час у нього залишалось три франки.

Тітка не сказала дідові про відмовлення Маріуса від грошей, боячись остаточно розсердити старого. Та він же й сам звелів ніколи не говорити йому про «цього кровопивця».

З готелю Порт-Сен-Жак Маріус виїхав, не бажаючи заборго- вуватись.

КНИГА П’ЯТА.
ПЕРЕВАГИ НЕЩАСТЯ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
МАРІУС ЖИВЕ В ЗЛИДНЯХ

Жити Маріусові стало важко. Проїдати свій одяг і годинник було б ще нічого, але йому довелося мерзнути й голодувати. Жахлива це річ - цілі дні без хліба, ночі без сну, вечори без свічки, камін без огню, тижні без роботи, майбутнє без надій, подертий на ліктях фрак; старий капелюх, який викликає сміх у дівчат; двері, що їх застаєш увечері зачиненими, бо не сплатив за кімнату; нахабство швейцара й корчмаря, усмішки сусідів, приниження, ображене самолюбство; яка завгодно праця, аби праця; відраза, гіркота, пригнічення. Маріус довідався, як доводиться ковтати все це; довідався, як часто доводиться ковтати тільки це. В ту пору життя людини, коли хочеш гордіти, бо хочеш кохати, Маріус бачив, як з нього сміються, бо він був погано вдягнений, і почував себе смішним, бо він був бідний. У тому віці, коли молодість надимає серце людини царственою пихою, він не раз спускав очі, дивлячись на свої діряві чоботи, і відчував фальшивий сором та болісно червонів за свою бідність. Дивний і жахливий іспит, з якого слабкі натури виходять збезчещеними, а міцні - звеличеними. Яма, куди доля кидає людину кожен раз, як їй буває потрібний або мерзотник, або півбог.

Під час таких непомітних змагань чинять великі подвиги. Є відважні, що вперто захищаються в пітьмі проти фатальної навали нужди та підлоти. Вони здобувають благородні, таємничі тріумфи, яких ніхто не бачить, яких не вквітчує жодна слава, не вітає жодна фанфара. Життя, нещастя, самотність, занедбання, злидні - теж поле бою, яке має своїх героїв; героїв невідомих, але іноді більш великих, ніж герої славетні.

Так створені рідкі міцні натури. Злидні, майже завжди мачуха, бувають інколи й матір’ю. Відчай відгодовує гордість; нещастя - гарне молоко для благородних душ.

У житті Маріуса був час, коли він сам підмітав свої сходи; коли він купував на одне су сиру брі в бакалійниці; коли він чекав вечора, щоб піти до пекаря й купити там хлібину, яку він потай, немов украдену, ніс до себе на горище. Іноді в м’ясній крамниці посеред цокотух куховарок, які штовхали його ліктями, бачили молодого чоловіка з книжками під пахвою і з полохливим, суворим виглядом. Увіходячи, він скидав свій капелюх, на лобі його блищали краплі поту, він віддавав глибокий поклін здивованій хазяйці, поклоном вітав різника, просив дати йому баранячу котлету, платив за неї шість чи сім су, загортав її в папір, клав під пахву між двома книжками і виходив. То був Маріус.

Цією, ним самим підсмаженою котлетою, він жив три дні. Перший день він їв м’ясо, другий день - жир, на третій день обсмоктував кістку.

Тітка Жільнорман кілька разів робила спробу посилати йому по шістдесят пістолів. Маріус незмінно повертав їх їй, повідомляючи, що не потребує нічого.

Маріус носив ще траур по батьку, коли в ньому відбулась революція, про яку ми вже розповіли. Відтоді він не розлучався з чорним костюмом. Зате костюми розлучалися з ним. Настав день, коли в нього не було більше фрака. Штани не трималися. Що робити? Курфейрак, якому він свого часу зробив деякі дружні послуги, дав йому старий фрак. За тридцять су якийсь швейцар перелицював його, і в Маріуса з’явився новий фрак. Але фрак той був зелений. Тоді Маріус став виходити з дому тільки пізно ввечері. У темряві фрак його здавався чорним. Бажаючи завжди ходити в траурі, він убирався в ніч.

Не зважаючи на все це, він дістав звання адвоката. Йому дозволили користуватись пристойною кімнатою Курфейрака, де кілька старих юридичних книжок, доповнених томами розрізнених романів, становили бібліотеку, що її вимагали правила. Листи для себе він просив посилати на адресу Курфейрака.

Зробившися адвокатом, Маріус повідомив про це діда холодним, але повним шанобливості та покори листом. Пан Жільнорман тремтячими руками взяв лист, прочитав і, розідравши на чотири частини, кинув у кошик. Днів через два чи три після цього мадмуазель Жільнорман чула, як її батько, будучи сам у своїй кімнаті, голосно говорив щось. Таке завжди траплялося з ним, коли він дуже хвилювався. Вона стала прислухатися. Старий сказав:

- Не був би ти дурень, то знав би, що не можна бути відразу і бароном і адвокатом.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
МАРІУС ЖИВЕ БІДНО

З злиднями буває так, як і з усім. Їх нарешті починають зносити. Людина животіє, тобто живе вбого, але живе. Ось як улаштувався Маріус.

Він пережив найгірше; тепер вузька ущелина перед ним ставала трохи ширшою. З допомогою роботи, мужності, впертості й сили волі йому вдавалось заробляти франків сімсот на рік. Він вивчив англійську та німецьку мови і, завдяки Курфейраку, який познайомив його з своїм приятелем - власником книгарні, виконував у літературі скромну роль «корисності». Він складав проспекти, перекладав з газет, анотував продукцію видавництв, писав біографії тощо. У середньому це давало йому сімсот франків на рік. Він і жив на них. Як? Не погано. Зараз розповімо про це.

В хатині Горбо Маріус, за тридцять франків на рік, наймав закамарок без каміна, що звався кабінетом і був умебльований тільки найнеобхіднішим.

Меблі належали йому. Він платив три франки на місяць головній пожилиці, щоб та прибирала його закамарок і щоранку приносила йому трохи гарячої води, одне яйце і хліба на су. Цим яйцем і цим хлібом Маріус снідав. Сніданок коштував йому від двох до чотирьох су, залежно від того, дорожчали чи дешевшали яйця. О шостій вечора він ішов на вулицю Сен-Жак обідати в Руссо, проти Бассе, торговця гравюрами на розі вулиці Матюрен. Супу він не їв, а брав порцію м’яса за шість су, півпорції овочів за три су і ще на три су - хліба в необмеженій кількості. Щодо вина, то Маріус пив воду. Розплачуючись біля конторки, де велично сиділа огрядна мадам Руссо, тоді ще досить свіжа, він давав одне су служникові, а мадам Руссо обдаровувала його усмішкою. Потім Маріус виходив. За шістнадцять су він мав усмішку й обід.

Цей ресторан Руссо, де спорожняли стільки графинів і так мало пляшок, був скорше заспокійливими, ніж зміцнювальними ліками.⁴⁶³ Тепер він уже не існує. Власникові його приклали гарне прізвисько: його називали «Руссо водяний».

Отож, сніданок - чотири су, обід - шістнадцять; харчування коштувало йому двадцять су на день або триста шістдесят п’ять франків на рік. Додайте сюди тридцять франків за кімнату, тридцять шість франків - старій та ще деякі дрібні витрати: за чотириста п’ятдесят франків Маріус мав помешкання, послуги і годувався. На костюми він витрачав сто франків, білизна коштувала йому п’ятдесят франків, прачка - п’ятдесят. Все разом не перевищувало шестисот п’ятидесяти франків. У нього, значить, залишалось ще п’ятдесят франків. Маріус був багатий і при нагоді позичав ще десять франків приятелеві. Курфейракові він міг позичити якось шістдесят франків. Щодо палива, то, не маючи каміна, Маріус «спростив» це питання.

У Маріуса завжди бувало дві пари одягу: одна стара - «на кожен день», а друга - зовсім нова - на потрібний випадок. Обидві були чорні. Сорочок він мав три: одну на собі, другу - в комоді, третю - у прачки. Поновлював він їх у міру того, як вони зношувались. Здебільшого вони бували подерті, і тому він застібав свій фрак до самого підборіддя.

Щоб Маріус дійшов до такого процвітання, потрібні були роки. Роки важкі, щоб пережити їх і піднятися вище. Маріус не здавався ні разу. Він переніс усе, бідуючи, і робив усе, крім боргів. Він пам’ятав, що ніколи не був винний жодного су нікому. Борг здавався йому початком рабства. Він навіть казав собі, що кредитор - гірший від господаря, бо господар володіє тільки вашим тілом, а кредитор володіє вашою гідністю й може образити її. Йому було приємніше не їсти, ніж позичати. Та йому й доводилось не один день голодувати. Розуміючи, що крайності збігаються і що, коли не поберегтись, занепад матеріальний може призвести до занепаду морального, він дбав про свою гідність. Деякі формули або вчинки, що в іншому становищі він мав би за цілком пристойні, здавались йому тепер не зовсім пристойними, і Маріус гордовито відмовлявся від них. Він багато на що не наважувався, не бажаючи відступати. На обличчі його лежала печать якоїсь суворої скромності. Він був сором’язливий до грубості.

Під час усіх своїх злигоднів він почував, що його підбадьорює, а іноді - навіть осмілює якась внутрішня таємна сила. Душа допомагає тілу і в певні моменти піднімає його. Це - єдина птиця, яка підтримує свою клітку.

Поруч з іменем батька в серці Маріуса відтиснулося ще одне ім’я - ім’я Тенардьє. Запальний і серйозний по своїй натурі, Маріус оточував якимось ореолом людину, яка, здавалось йому, зберегла життя його батькові; цього хороброго сержанта, який врятував полковника посеред куль та ядер Ватерлоо. В своїй уяві він ніколи не відрізняв пам’яті про батька від пам’яті про цю людину і шанував їх обох. То була якась особлива релігія, і в храмі її у нього було два престоли: великий - для полковника і менший - для Тенардьє. Почуття ніжної вдячності Тенардьє збільшувалось у Маріуса, коли він думав про нещастя, яке, він знав, спіткало і поглинуло колишнього сержанта. У Монфермейлі Маріус довідався, що нещасний корчмар збанкрутував і розорився. Після того він докладав колосальних зусиль, щоб розшукати сліди Тенардьє і знайти його в безодні злиднів, де той зник. Маріус об’їздив усі околиці, був у Шелі, Бонді, Турне, Нонжані, Ланьі. Три роки завзято віддавався він розшукам, витрачаючи на них свої вбогі заощадження. Ніхто не міг подати йому про Тенардьє жодних відомостей. Гадали, що він виїхав за кордон. Шукали Тенардьє і його кредитори - правда, не з такою любов’ю, але не з меншою завзятістю - і не могли накласти на нього свою руку. Маріус дорікав собі і майже сердився на себе за неуспіх своїх розшуків. То був єдиний борг, залишений йому полковником, і сплатити його Маріус вважав за справу своєї честі. «Як же так? - думав він.- Коли мій батько помирав на полі бою, Тенардьє спромігся знайти його в диму та під градом картечі і відніс на власних плечах, не бувши нічим йому зобов’язаний. А я, так зобов’язаний йому, не можу розшукати Тенардьє серед того жаху, де він конає, і повернути його до життя від смерті. О, я таки знайду його!».

І дійсно, за те, щоб розшукати Тенардьє, Маріус віддав би одну з своїх рук; а щоб видерти його з пазурів злиднів - усю свою кров. Побачити Тенардьє, зробити йому якусь послугу, сказати йому: «Ви мене не знаєте, а я знаю вас. Ось я; наказуйте мені», така була найулюбленіша, найсолодша мрія Маріуса.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
МАРІУС ВИРІС

На ту пору Маріусові було двадцять років. Три роки тому він покинув будинок діда. В їхніх відносинах не сталося ніяких змін. Ні та, ні друга сторони не шукали ні зближення, ні побачення. Та й навіщо бачитись? Для нових сутичок? Чия візьме гору? Маріус був, як бронза, але й старий Жільнорман був, як залізо.

Відзначимо, що відносно серця свого діда Маріус помилявся. Він гадав, що пан Жільнорман ніколи не любив його; що цей різкий, грубий і веселий старик, який лаявся, кричав, бушував і за- махувався палицею, мав до нього тільки легковажне почуття прив’язаності, з’єднаної з суворістю, як от старі діди в комедіях. Маріус помилявся. Є батьки, що не люблять своїх дітей. Немає діда, який не обожував би свого внука. Пан Жільнорман, казали ми, обожував Маріуса. Це обоження було своєрідне і супроводилось лайками та ляпасами, але коли дитини не стало, старий відчув у серці жахливу порожнечу. Він вимагав, щоб йому й не згадували про внука, і потай шкодував, що наказ його виконується так добре. Перший час він сподівався, що цей буонапартист, цей якобінець, цей терорист повернеться. Але минули тижні, минули місяці, минули роки, а кровопивець, на превеликий жаль пана Жільнормана, не з’явився. «Але я не міг зробити інакше і не вигнати його», казав дід і питав себе: «А чи зробив би я так само й удруге, якби знову опинився в такому становищі?» Гордість його зараз же відповідала позитивно, але стара його голова, якою він мовчки похитував, з сумом відповідала негативно. Переживав і він години туги. Йому бракувало Маріуса. Старим, як сонце, потрібна прив’язаність. Вона гріє. Хоч яка міцна була в нього натура, але через відсутність Маріуса в ній щось змінилося. Він ні за що в світі не зробив би ні найменшого кроку назустріч Маріусові, але він страждав. Він ніколи не питав про внука, але завжди про нього думав. Життя його в Маре ставало дедалі самотнішим. Він, як і раніше, був веселий та запальчастий, але в його веселості помічалась якась конвульсійна грубість, немов йому було боляче і він сердився; а припадки запальчастості завжди закінчувались якоюсь лагідною та похмурою пригніченістю. «О, якого доброго ляпаса дав би я йому, якби він повернувся!», казав іноді пан Жільнорман.

Щодо тітки, то вона надто мало думала, щоб дуже любити. Маріус для неї був тепер тільки якимсь чорним, невиразним силуетом, і нарешті вона стала цікавитися ним менше, ніж кішкою або папугою, які, імовірно, були у неї.

Тайні страждання пана Жільнормана збільшувало те, що він переживав їх мовчки й ховав від усіх. Журба його нагадувала недавно винайдені горна, які спалюють увесь дим. Траплялось іноді, що хтонебудь, гадаючи зробити йому приємність, запитував:

- А що сталося з вашим внуком? Де він тепер?

На відповідь старий буржуа або зітхав, коли бував у дуже сумному настрої, або ляскав по манжетці, коли хотів здаватися веселим, і казав:

- Пан барон Понмерсі сутяжить десь у кутку.

Поки старий шкодував, Маріус був задоволений собою. Як усіх добрих людей, нещастя зробило його ще м’якшим. Він приязно думав про пана Жільнормана, але твердо вирішив не брати нічого від людини, яка погано поводилася з його батьком. Ось на що перетворилось його колишнє обурення. Крім того він був щасливий, що постраждав і страждає ще й досі. То ж були страждання за його батька. Скрутне життя задовольняло Маріуса й подобалось йому. Він з своєрідною радістю казав собі, що цього ще мало, що це - спокутування; що інакше він був би покараний пізніше за нечестиву байдужість до батька; і до якого ще батька! що було б несправедливо, якби всі муки припали його батькові, а йому не випало б ніяких; що вся його праця та нестатки - ніщо проти героічного життя полковника; що, нарешті, єдиний спосіб наблизитись якось до батька та бути схожим на нього - це боротися з нестатками так само відважно, як бився з ворогами його батько; і що саме це полковник і хотів сказати словами: «він буде гідний його». Слова ці Маріус продовжував носити, але вже не на грудях, бо записка полковника зникла, а в своєму серці. В той день, коли дід вигнав його, Маріус був тільки дитиною, а тепер він став дорослим. Він почував це. Злидні, повторюємо, пішли йому на користь. Бідність замолоду, коли її переборюєш,- чудова тим, що скеровує всю волю на зусилля і всю душу до прагнень. Бідність зараз же оголює все матеріальне життя й викликає огиду до нього; звідси - несказанний порив до життя ідеального. У заможного молодого чоловіка - сотні блискучих і грубих розваг: кінські перегони, полювання, собаки, тютюн, гра, добрий обід і багато іншого: зайняття для низьких сторін душі коштом сторін високих. Бідний молодий чоловік багато працює, щоб заробити собі на хліб. Він їсть, а коли поїсть, йому залишається тільки мріяти. Він ходить на безплатні спектаклі, що їх дає бог. Він дивиться на небо, на простір, на зорі, на квіти, на дітей; на людство, серед якого страждає; на творення, серед якого сяє. Дивлячись на людство, він бачить душу; дивлячись на творення, бачить бога. Він мріє - і почуває себе великим; мріє ще - і почуває в собі любов. Від егоізму страждаючої людини він переходить до співчуття людини мислящої. Дивне почуття розвивається в ньому - забуття про себе і жаль до всіх. Думаючи про незличенні насолоди, які природа пропонує й дає людям з відкритим серцем і в яких відмовляє тим, чиє серце - закрите, він починає жаліти мільйонерів розумових, мільйонерів грошевих. В міру того, як у розум його вступає все світло, з серця його виходить уся ненависть. А втім, чи нещасливий він? Ні. Злидні молодого чоловіка ніколи не викликають жалю. Кожен молодий хлопець, хоч який він бідний, з його здоров’ям, з його силою, з його швидкою ходою, з його блискучими очима, з його гарячою кров’ю, з його чорним волоссям, з його свіжими щоками, з його рожевими губами, з його білими зубами, з його чистим диханням - завжди буде об’єктом заздрощів старого імператора. А потім щоранку він знову починає заробляти собі на хліб, і поки руки його працюють, його спина гордо випрямляється, а його мозок збагачується новими ідеями. По закінченні роботи він знову повертається до невимовних насолод, до споглядання, до радості. Живучи, він стоїть ногами в неприємностях, на бруку, в тернях, іноді - в бруді, а зате голова його - в світлі. Він твердий, веселий, лагідний, мирної вдачі, уважливий, серйозний, задоволений з малого, доброзичливий. І він благословляє бога, що дав йому два скарби, яких бракує багатьом багачам: працю, що робить його вільним, і мислення, що надає йому гідності.

Таке відбувалося і в Маріусі. Він навіть, сказати правду, занадто віддавався спогляданню. Від того дня, як заробіток став майже цілком забезпечувати його, Маріус зупинився на цьому, вважаючи, що добре бути бідним, і відбирав час від роботи, присвячуючи його думкам. Іноді він цілі дні розмишляв, занурившись у німу насолоду екстазу і внутрішнього просвітління. Ось як розв’язав він для себе проблему життя: якомога менше матеріальної роботи і якомога більше роботи невідчутної на око; іншими словами - віддавати кілька годин реальному життю, а решту кидати в безкрай. Але гадаючи, ніби йому не бракує нічого, він не помітив, що таке споглядання стає нарешті своєрідною лінню; що він заспокоївся, задовольнивши самі лише початкові життєві потреби, і відпочиває занадто рано.

Очевидно, для такої енергійної та благородної натури це було тільки переходовим станом, і при першому ж зіткненні з неминучими ускладненими долі Маріус мусив прокинутися.

А тим часом, хоч він і був адвокатом, Маріус, усупереч передбаченням пана Жільнормана, не вів жодних судових справ і навіть не «сутяжив». Мрії відтягли його від адвокатської діяльності. Бігати по адвокатах, відвідувати судові установи, шукати справ - яка нудьга! Навіщо все це? Він не бачив підстав міняти спосіб заробітку. Ця невеличка книгарня давала йому певну роботу, що вимагала не багато праці і забезпечувала його так, як ми описували.

Один власник книгарні, для якого він працював - пан Мажімель, здається - запропонував йому постійну посаду у себе, обіцяв йому добре помешкання, постійну роботу і півтори тисячі франків на рік. Добре помешкання! Півтори тисячі франків! Все це гаразд. Але відмовитися від свободи! Стати службовцем! Якимось літератором-прикажчиком! Становище Маріуса, якби він прийняв цю пропозицію, і покращало б, гадав він, і погіршало б разом з тим. Виграючи матеріально, він утрачав свою гідність. Цілковита, прекрасна бідність перетворювалась на гидкі і смішні нестатки. Щось на зразок сліпого, який став би кривим. І він відмовився.

Маріус жив самотньо. Через свою схильність залишатися поза всім і через занадто тяжке душевне потрясіння він не ввійшов у гурток з Анжольрасом на чолі. Вони лишилися добрими товаришами, ладні були в разі потреби допомогти один одному чим могли; але не більше. У Маріуса було двоє друзів: молодий - Курфейрак і старий - пан Мабеф. Його тягло більш до старого. Поперше, йому Маріус повинен був дякувати за переворот, який відбувся в ньому, а потім завдяки йому він пізнав і полюбив свого батька. «Він зняв у мене з очей катаракту», казав Маріус.

Безперечно цей титар відограв вирішну роль в його житті.

Але тут пан Мабеф був тільки пасивним знаряддям провидіння. Він просвітив Маріуса випадково, сам не знаючи того, як робить принесена кимось свічка. Він був свічкою, а не кимось.

Щодо перевороту в політичних поглядах Маріуса, то пан Мабеф був абсолютно нездатний ні зрозуміти, ні бажати його, ні керувати ним.

Пізніше ми знову зустрінемося з паном Мабефом, і тому буде корисним сказати про нього кілька слів.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
ПАН МАБЕФ

Коли пан Мабеф говорив Маріусові: «Звичайно, я визнаю політичні погляди», то він виявляв справжній характер свого розуму. Всі політичні погляди були для нього однаково невиразні, і він визнавав їх усі, не розбираючись в них, аби йому дали спокій. Так греки називали фурій «гарними, добрими, чарівними евменідами».⁴⁶⁴ Політичні погляди пана Мабефа полягали в тому, що він пристрасно любив рослини і ще більше - книжки.

Як усі, мав і він своє закінчення на іст, без якого в наші часи не може жити жодна людина; але пан Мабеф не був ні роялістом, ні бонапартистом, ні хартистом, ні орлеаністом, ні анархістом; він був букіністом.⁴⁶⁵

Він не розумів, що люди можуть ненавидіти один одного за такі дрібниці, як хартія, демократія, легітимізм,⁴⁶⁶ монархія, республіка тощо, коли в світі є стільки різного моху, трави, кущів, що їх можна розглядати, і сила фоліантів і навіть книжок у тридцять другу частку аркуша, що їх можна перегортати. Він намагався не бути непотрібним, і маючи книжки, читав їх, а будучи ботаніком, був і садівником. Коли він познайомився з Понмерсі, між ним і полковником зародилась взаємна симпатія, бо те, що полковник робив для квітів, він робив для фруктів. Панові Мабефу вдалося виростити груші, такі солодкі, як сорт Сен-Жермен. Завдяки його ж комбінаціям, здається, з’явились славетні тепер жовтневі мірабелі, не менш запашні, ніж мірабелі літні. До церкви він ходив більше через лагідну свою вдачу, а не з побожності. До того ж він любив людські обличчя, але ненавидів гамір і тільки в церкві знаходив мовчазний натовп.

Відчуваючи, що треба робити щось для держави, він вибрав собі кар’єру титаря. Йому ніколи не щастило кохати якусь жінку так, як цибулину тюльпана, або якогось чоловіка так, як ельзевір.⁴⁶⁷ Йому давно вже перейшло за шістдесят років, коли хтось спитав у нього:

- Ви ніколи не були одружені?

- Забув,- відповів пан Мабеф.

Якщо іноді - з ким не буває цього? - йому траплялось сказати: «О, коли б я був багатий!», то говорив він це не лорніруючи гарненьку дівчину, як пан Жільнорман, а дивлячись на стару книгу.

Жив він сам, з старою домоуправителькою. У нього була легенька подагра в руках, і коли він спав, його старі, покарлючені ревматизмом пальці випинались під складками ковдри. Він написав і видав «Флору околиць Котреца» з таблицями у фарбах. Кліше цього досить поважного твору були в нього, і він продавав книгу сам. Два-три рази на день по неї приходили до нього на вулицю Мезьєр. Це давало панові Мабефу добрі дві тисячі франків на рік. З того й складалися майже всі його доходи. Не зважаючи на бідність, він з допомогою терпіння, часу та суворої ощадності спромігся зібрати цінну колекцію різних рідкостей. Він ніколи не виходив з дому без книжки під пахвою, а повертався часто з двома. Єдиною оздобою чотирьох кімнат на першому поверсі, які разом з маленьким садом становили його квартиру, були гербарії в рамах і гравюри старих майстрів. Шаблі і рушниці страшенно лякали його. За життя свого він жодного разу не підходив до гармати, навіть біля Дому Інвалідів. У нього був непоганий шлунок, брат кюре, зовсім біле волосся, жодного зуба ні в роті, ні проти будького, дрож у всьому тілі, пікардійська вимова, дитячий сміх, лякливість і вигляд старого барана. До цього треба додати, що мав він єдиного друга - старого власника книгарні біля брами Сен-Жак, Ройоля на ім’я. Мріяв він про те, щоб акліматизувати індиго⁴⁶⁸ у Франції.

Його служниця теж була простодушна, тільки на свій лад. Симпатична стара залишилась дівчиною. Кіт Султан, що міг би пронявкати в Сікстінськїй капелі «Мізерере»⁴⁶⁹ Аллегрі, виповнив її серце, забравши весь запас любові, що був у ньому. Вона ніколи не мріяла про чоловіка, віддаючи всі свої думки котові. Як і він, вона мала вуса. Її гордістю завжди були білі чепчики. Неділішній відпочинок після обідні вона проводила, лічачи свою білизну й розстеляючи на ліжку матерію на плаття, яку вона купувала, але ніколи не віддавала шити. Вона вміла читати. Пан Мабеф називав її «матінка Плутарх».

Пан Мабеф полюбив Маріуса за те, що молодий і лагідний Маріус зогрівав його старість і не лякав його полохливої вдачі. Лагідна молодість діє на старих, як сонце без вітру. Наситившись воєнними подвигами, гарматним димом, маршами та контрмаршами і всіма незвичайними битвами, де батько його завдавав і діставав такі славетні вдари шаблею, Маріус ішов до пана Мабефа, і пан Мабеф розповідав йому про його героя з квіткової точки зору.

Коло 1830 року помер його брат, кюре, і майже зараз же, як то буває, коли настає ніч, у пана Мабефа затьмарився весь горизонт. Банкрутство нотаря позбавило його десяти тисяч франків - усього капіталу, що мали вони з братом. Липнева революція спричинилась до кризи в книжковій торгівлі. За часів скрути перше, що не продається, це - «Флора» і продаж «Флори околиць Котреца» враз припинився. Цілими тижнями не бувало покупців. Іноді дзвоник змушував здригнутися пана Мабефа. «Це принесли воду, пане», сумно казала матінка Плутарх. Нарешті, одного дня пан Мабеф покинув вулицю Мезьєр, відмовився від титарства, перестав ходити до церкви св. Сульпіція, продав частку - тільки не книжок, а гравюр, якими дорожив менше, і оселився в будиночку на бульварі Монпарнас. Там, проте, прожив він лише півроку: поперше, нижній поверх і сад коштували на рік триста франків, а він не насмілювався витрачати на квартиру понад двісті; подруге, поблизу був тир Фату, і пан Мабеф цілі дні чув пістолетні постріли, чого він не міг стерпіти.

Він забрав з собою свою «Флору», свої кліше, свої гербарії, свої папки та свої книги і найняв біля лікарні Сальпетрієр, в Аус- терліцькому передмісті, халупу. За тридцять екю на рік він мав три кімнати і огорожений парканом сад з колодязем. Цим переїздом він скористався для того, щоб продати майже всі свої меблі. В день переїзду до нового помешкання він був дуже веселий і особисто поприбивав на стінки гвіздки для своїх гравюр та гербаріїв. Решту дня він скопував сад, а ввечері, спостерігши замислений і похмурий вигляд матінки Плутарх, ударив її по плечу, промовивши: «Чого тамі У нас є ще індиго».

Тільки двом гостям - власникові книгарні біля брами Сен-Жак та Маріусові - дозволялось бачити його в цій аустерліцькій халупі - гучна назва, неприємна для пана Мабефа.

А втім, як ми вже вказували, розуми, занурені в мудрість або в безумство, або і в те і в друге, що трапляється часто, звертають дуже мало уваги на життєве оточення. Для них - далека навіть власна доля. Наслідком такої зосередженості буває пасивність, яка скидалась би на філософію, коли б була розважлива. Люди занепадають, котяться вниз, навіть пропадають, майже не помічаючи цього. Правда, кінець-кінцем завжди настає пробудження, але приходить воно надто пізно. А до того часу вони нібито ні при чому в ігрі, що її ведуть наше щастя і наша недоля. Люди грають роль ставки, але байдуже ставляться до партії.

Так серед мороку, що густішав навколо нього, і поступової загибелі всіх його надій, пан Мабеф залишався спокійним, трохи по-дитячому, але глибоко щиро. Його розумові звички нагадували хід годинника. Заведений якоюсь ілюзією, він іде дуже довго і тоді, коли ілюзія вже зникла. Годинник не зупиняється в той момент, коли губиш ключик від нього.

Розваги пана Мабефа були невинні, несподівані й коштували недорого; мати їх він міг з найменшої нагоди. Одного разу, сидячи в кутку, матінка Плутарх читала якийсь роман. Читала вона вголос, вважаючи, що так краще розуміє. Читати вголос - значить стверджувати собі те, що читаєш. Дехто, читаючи вголос, нібито словом честі стверджує прочитане.

Так само енергійно читала свій роман і матінка Плутарх. Пан Мабеф чув її, не слухаючи.

Читаючи, матінка Плутарх дійшла до фрази, де йшлося про драгунського офіцера і якусь красуню:

«Красуня розсердилась, а драгун...»

Тут вона зупинилася, щоб протерти окуляри.

- Будда і дракон,⁴⁷⁰ - півголосом повторив пан Мабеф.- Це - правда. Був такий дракон, що з глибини своєї печери викидав з пащі полум’я і обпалював небо. Це чудище, яке мало ще й пазурі тигра, спалило вже багато зірок. Будда пішов до нього в лігво й навернув дракона на свою віру. Ви читаєте прекрасну книгу, матінко Плутарх. Немає кращої легенди.

І пан Мабеф занурився в солодкі мрії.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
БІДНІСТЬ - ДОБРА СУСІДКА ЗЛИДНІВ

Маріус полюбив цього простодушного старика, який дедалі убожів і почав нарешті дивуватися з цього, але ще не журився. Маріус бачився з Курфейраком і шукав зустрічі з паном Мабефом. Правда, рідко: не більше ніж раз чи два на місяць.

Велику приємність мав Маріус від довгих прогулянок по Зовнішніх бульварах, по Марсовому полю або по найменш людних алеях Люксембурзького саду. Іноді він половину дня розглядав якийсь город, грядки салату, курей на смітнику і коня, який крутив барабан над колодязем. Прохожі здивовано дивились на нього, а декому вигляд його здавався підозрілим і зловісним. Але то був просто бідний молодий чоловік, який мріяв, сам не знаючи про що.

Під час однієї з таких прогулянок Маріус відкрив хатину Горбо; пустинна місцевість і дешевизна привабили його, і він переїхав туди. Знали його там тільки під ім’ям пана Маріуса.

Познайомившись з ним ближче, кілька старих генералів і колишніх товаришів його батька запросили його відвідувати їх. Маріус не відмовився. Це ж давало йому нагоду розмовляти про батька, і він час від часу заходив то до графа Пайоля, то до генерала Белавеля, то до генерала Фріріона, в Домі Інвалідів. Там займалися музикою, танцювали. Тими вечорами Маріус одягав новий фрак. Але на такі бали або такі вечірки він ходив тільки тоді, коли стояли тріскучі морози, бо він не мав грошей найняти екіпаж і не хотів показуватись інакше, як у блискучих, мов дзеркало, чоботах.

Він казав іноді і казав без гіркоти:

- Люди зроблені так, що, з’являючись у салон, маєш право бути забруднений весь, але чоботи мають бути у вас чисті. Для доброго прийому там вам потрібна єдина бездоганно чиста річ. Думаєте, сумління? Ні, чоботи.

Коли мрієш, розвіюються всі страсті, крім сердечних. Політична пропасниця в Маріуса розвіялася в мріях. Цьому допомогла революція 1830 року, яка вдовольнила та заспокоїла його. Він залишився той самий, тільки не так розпалювався гнівом. Погляди його не змінилися, а лише пом’якшали. Власне, поглядів у нього більше не було, а були симпатії. До якої партії він належав? До партії людства. Споміж людства він обрав Францію; споміж націй - народ; споміж народу - жінку. Саме її жалів він найбільше. Тепер він віддавав перевагу ідеї над фактом, поетові над героєм, і така книга, як книга Іова,⁴⁷¹ захоплювала його більше, ніж Маренго. Коли ж після цілого дня мрій він повертався надвечір додому бульварами і між вітами дерев бачив бездонний простір, невимовне світло, безодню, морок, таємницю,- тоді все людське здавалось йому дуже дрібним.

Він гадав, що знайшов, а може, знайшов і дійсно, правду життя та філософії людської, і нарешті став дивитись тільки на небо, єдине, що спроможна бачити з глибини свого колодязя істина.

Це не заважало йому складати силу планів та будувати проекти майбутнього. Якби хтонебудь заглянув усередину Маріуса, коли той мріяв, то його вразила б чистота душі цього юнака. Якби наші тілесні очі здатні були прозирати в совість ближнього, то про людину ми судили б вірніше з її мрій, ніж з її думок. У думках є наша воля, в мріях її нема. Мрія ж, завжди самовільна, набуває й зберігає навіть у гігантському та ідеальному образ нашого духу. Ніщо так безпосередньо й так щиро не виходить з самих глибин нашої душі, як наші необмірковані й надмірні пориви до величного. В цих поривах краще, ніж у складних, обдуманих і координованих ідеях можна знайти справжній характер кожної людини. Наші мрії - це те, що найбільше схоже на нас. Про незнане і неможливе кожен мріє залежно від своєї натури.

Десь усередині цього 1831 року стара жінка, яка прислуговувала Маріусові, розповіла йому, що незабаром сусідів їх - нещасну родину Жондретів - мають викинути на вулицю. Маріус, майже ніколи не буваючи вдома, навряд чи й знав, що має сусідів.

- А чому їх виганяють? - спитав він.

- Тому, що вони не платять за квартиру. Вони винні вже за два терміни.

- Скільки це становить?

- Двадцять франків,- відповіла стара.

У Маріуса в шухляді лежало тридцять франків про запас,

- Маєте ось двадцять п’ять франків,- мовив він.- Сплатіть за цих бідолах, дайте їм п’ять франків і не кажіть, що це від мене.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
ЗАСТУПНИК

Випадкові заманулося, щоб полк лейтенанта Теодюля перевели до паризького гарнізону, і це зродило другу ідею в голові тітки Жільнорман. Перший раз їй спало на думку доручити Теодюлеві простежити за Маріусом; тепер вона намислила замінити Маріуса Теодюлем.

На той випадок, коли дід відчув би невиразне бажання бачити в домі молоде обличчя - такі промені зорі бувають іноді приємні для руїн - корисно було знайти другого Маріуса. «Ну що ж,-подумала тітка,- це ж просто як друкарська помилка: замість Маріус читати Теодюль».

Троюрідний племінник - це майже одне й те ж, що внук. За браком адвоката беруть улана.

Одного ранку, коли пан Жільнорман читав, здається, «Щоденну Газету», в кімнату ввійшла його дочка і найсолодшим своїм голосом, бо йшлося про її улюбленця, промовила:

- Сьогодні вранці, тату, Теодюль прийде засвідчити вам свою пошану.

- Хто такий той Теодюль?

- Ваш троюрідний племінник.

- А! - буркнув дід.

Він знову став читати, забувши про троюрідного племінника, якогось там Теодюля, і не забарився роздратуватись, що траплялося з ним майже завжди, коли він читав. Листок, який був у нього в руках, ясна річ, роялістського напрямку, повідомляв про одну дрібну, дуже звичайну тоді для Парижа подію, яка мала відбутись на другий день. Студенти медичної школи й школи права мусили опівдні зібратись на майдані Пантеона обговорити гостре в той час питання про артилерію національної гвардії і про конфлікт між військовим міністром та громадською міліцією з приводу поставлених у дворі Лувра гармат. Студенти мали висловити свою думку в цьому питанні. Цього було досить, щоб остаточно розлютувати пана Жільнормана.

Він згадав про Маріуса, тодішнього студента, який, імовірно, піде разом з іншими на майдан Пантеона.

В той час, коли його опанували ці тяжкі думки, ввійшов введений мадмуазель лейтенант Теодюль у цивільному костюмі, що було дуже розумно з його боку. Улан міркував так: «Старий хрін не все повернув на довічну ренту. За це варто переодягтися іноді штафіркою».

Мадмуазель Жільнорман голосно сказала батькові:

- Теодюль, ваш троюрідний племінник.

А лейтенантові шепнула:

- Згоджуйся з усім.

І вийшла з кімнати.

Мало звиклий до зустрічей з такими статечними особами, лейтенант досить полохливо пробурмотів: «Добридень, дядечко!» і віддав мішаний поклін, розпочавши його машинально по-військовому, а закінчивши по-буржуазному.

- А, це ви. Добре. Сідайте! - сказав старий.

І проговоривши це, він зовсім забув про улана.

Теодюль сів, а пан Жільнорман устав.

Засунувши руки в кишені жилета, він почав ходити по кімнаті, роздратовано сіпаючи своїми старими пальцями двоє годинників, які лежали в тих кишенях.

- Зграя смаркачів! Їх скликають на майдан Пантеона! Хлопчаки, яких вчора тільки годували мамки! Молоко ще на губах не обсохло! І завтра опівдні вони обговорюють! Куди ми йдемо? Куди ми йдемо? Ясно, що в безодню. Ось куди завели нас ті безштаньки! Громадська артилерія! Висловлюватись про громадську артилерію! Базікатимуть привселюдно про петарди національної гвардії! І хто ж буде там з ними? Ось до чого призводить якобінство. Закладаюсь на що завгодно, ставлю мільйон проти су, що там зійдуться самі арештанти та звільнені каторжники. Республіканці і галерники - одного пір’я птахи. Карно запитував: «Куди ти йдеш, зраднику?» А Фуше відповідав: «Куди схочеш, йолопе». Ось які вони ті республіканці.

- Цілком правильно,- ствердив Теодюль.

Пан Жільнорман ледве повернув голову, побачив Теодюля і провадив далі:

- І подумати, що цей негідник мав підлість стати карбонарієм! Навіщо покинув ти мій будинок? Щоб зробитися республіканцем. Пст! Поперше, народ не хоче республіки. Не хоче, бо має здоровий розум. Він добре знає, що королі завжди були і завжди будуть. Він добре знає, що народ зрештою - тільки народ; він глузує з твоєї республіки. Розумієш ти це, кретине? І яка жахлива примха! Закохатися в отця Дюшена,⁴⁷² усміхатися гільйотині, співати романси та бренькати на гітарі під балконом 1793-го року... та за це треба плюнути на всіх тих молодих людей - такі вони дурні! І всі вони там. Жоден не викрутився. Досить подихати вуличним повітрям, щоб збожеволіти. Дев’ятнадцяте сторіччя - якесь отрутне. Кожен хлопчак запускає собі козлячу бороду, вважає себе за справжнього розумника і кидає своїх старих батьків. Це - по республіканському, це - романтично. А що таке романтизм? Скажіть мені ласкаво, що воно таке? Всі дурощі - і нічого більше. Рік тому вони бігали на «Ернані».⁴⁷³ Подумайте - «Ернані». Безглуздя, гидоти, та ще й навіть писані не по-французькому! А тепер їм потрібні гармати в Луврі. Ось яке розбійництво панує у нас нині.

- Маєте рацію, дядечко,- сказав Теодюль.

Пан Жільнорман провадив далі:

- Гармати в дворі музею! Навіщо? Навіщо гармати? Ви, значить, хочете розстріляти картеччю Аполлона Бельведерського? Що спільного між гарматами і Венерою Медицейською? О, теперішня молодь всі мерзотники! Яка нікчема їхній Бенжамен Констан! А хто з них не падлюка, той - йолоп! Вони роблять усе, аби виглядати якнайогидніше: погано вдягаються, бояться жінок; біля спідниць вони звиваються, мов ті жебраки, і тільки викликають сміх у дівчат. Слово честі, ці бідолахи нібито соромляться покохати. Вони - бридкі та ще й дурні до того. Повторюють каламбури Тірслена та Потьє, на них не фраки, а лантухи якісь, жилети, як у конюхів, сорочки з грубої матерії, штани - з грубезного сукна, чоботи - з грубезної шкіри, а розмова відповідає костюмові. І кожен з цих бездар має ще якісь політичні погляди. Слід було б якнайсуворіш заборонити мати політичні погляди. Вони фабрикують якісь системи, перероблюють суспільство, руйнують монархію, звалюють на землю всі закони, ставлять горище на місце підвалу, а мого швейцара ставлять на місце короля; вони згори донизу перекидають Европу, перебудовують світ і вважають за щастя потай подивитися на ноги прачок, коли ті сідають на свій візок. А, Маріус! А, негідник! Горлати на майдані! Дискутувати, дебатувати, вживати заходів! Вони звуть це заходами, праведні боги! Безлад дрібнішає і стає дурістю. Бачив я хаос, а тепер бачу розгардіяш. Школярі обговорюватимуть питання про національну гвардію! Та такого ніде більше не побачиш. Дикуни, що ходять зовсім голі, з пір’ям у шевелюрі, з дрючком в руках - дикі менше, ніж ті бакалаври. Копійчані карапузики! А воно вдає з себе розумника та обговорює, та метикує! Це - кінець світу. Це ж очевидний кінець цієї жалюгідної кулі з землі та води. Потрібна тільки остання гикавка, і Франція випускає її. Обмірковуйте, ідіоти! Все це триватиме, доки вони будуть читати газети під аркадами Одеона. Це коштує одне су, але коштує їм і їхнього глузду, і їхнього розуму, і їхнього серця, і їхньої душі. Втратять усе це, а тоді кидають свої родини. Всі газети - чумні; всі, навіть «Білий Стяг»! Мартенвіль по суті був якобінцем. А, праведне небо! Ти можеш пишатися тим, що призвів до розпачу свого діда !

- Ясно,- схвалив Теодюль.

І користаючись з того, що пан Жільнорман зводить дух, улан повчально додав:

- Не повинно бути іншої газети, крім «Монітера» і іншої книги, крім «Військового Річника».

- Це - як їхній Сійєс,- продовжував пан Жільнорман.- Царевбивця, що кінчає сенатором. Вони завжди кінчають так. Кажуть один одному «ти» і «громадянин», а потім змушують називати себе «пане граф». Нікчемний, у руку завтовшки граф! Вересневий вбивця! Філософ Сійєс! Мушу віддати собі належне - філософіям усіх цих філософів я завжди складав таку ж ціну, як і окулярам клоуна в Тіволі. Бачив я раз, як ці сенатори проходили набережною Малаке в бархатних фіолетового кольору мантіях, усіяних бджолами, і в капелюхах à la Генріх IV. Гидко було дивитись. Немов ті мавпи при дворі тигра. Заявляю вам, громадянин, що ваш прогрес - безумство, ваша людяність - мрія, ваша революція - злочин, ваша республіка - чудище, ваша молода незайманиця Франція виходить з лупанарія.⁴⁷⁴ І я кажу це вам усім, хоч хто ви будете - публіцисти, економісти, законники - і хоч знатиметесь на свободі, рівності та братерстві, як ніж гільйотини! Ось вам моя думка, добродії!

- Чорт візьми! - гукнув лейтенант.- Оце так вірно.

Пан Жільнорман не закінчив розпочатого вже ним жесту, обернувся, пильно глянув на улана і сказав йому:

- Ви - дурень!

КНИГА ШОСТА.
З’ЄДНАННЯ ДВОХ ЗІРОК

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ЯК З ПРІЗВИСЬКА УТВОРЮЄТЬСЯ ПРІЗВИЩЕ

Маріус у той час був гарним юнаком середнього зросту, з буйним чорним волоссям, з високим, розумним чолом, з відкритими, пристрасними ніздрями, з спокійним, чистим виглядом і з якимось особливим виразом на обличчі - водночас гордим, задумливим і невинним. Його профіль, всі лінії якого, не втрачаючи твердості, були заокруглені, мав ту германську м’якість, що проникла у французький тип з Ельзаса та Лотарінгії, і ту абсолютну відсутність вугластості, що так відрізняла сікамбрів⁴⁷⁵ споміж римлян і так відрізняє лев’ячу породу від породи орлиної.

Для Маріуса настала та пора, коли розум мислящих людей складається з глибини і наівності в майже рівних частках. Потрапивши в скрутне становище, він міг показати себе дурним; а за хвилинку міг бути величним. Манери його були стримані, холодні, ввічливі, мало відверті. Але суворість, що лежала на всьому його обличчі, виправляли чарівний рот, надзвичайно рожеві губи й найбіліші в світі зуби. У певні моменти контраст між його чистим лобом і його пристрасною усмішкою здавався дивним. У нього були невеликі очі і глибокий погляд.

За часів найбільшого бідування Маріус не раз помічав, як молоді жінки озирались на нього, і тоді він з мукою в душі тікав або ховався кудись. Йому здавалось, ніби то вони дивляться на його старий костюм і сміються з нього. В дійсності ж вони задивлялись на Маріуса і про нього мріяли.

Таке мовчазне непорозуміння між ним і гарненькими дівчатами, яких він зустрічав, робило його ще більш диким. Він не обрав жодної з них з тієї простої причини, що тікав від усіх. Так і жив він - безбарвно, або «по-дурнячому», як казав Курфейрак.

- Не старайся бути статечним,- казав йому Курфейрак; вони були на «ти», до чого схильна дружба між юнаками.- Я хочу дати тобі одну пораду, мій друже. Не читай стільки книжок і поглядай трохи на дівчат. Є в цих лукавих створіннях багато доброго, Маріус. А коли ти будеш тікати від них та червоніти, ти отупієш.

Іноді, зустрічаючи Маріуса, Курфейрак вітав його словами:

- Здраствуйте, пане абат.

Після цієї поради Курфейрака Маріус з тиждень старанніше, ніж будьколи, уникав усіх жінок, старих і молодих, а крім того уникав самого Курфейрака.

Правда, в безкрайому світі були дві жінки, від яких Маріус не тікав і на яких не звертав жодної уваги. Він навіть дуже здивувався б, якби йому сказали, що це - жінки. Одна з них була бородата стара, яка підметала його кімнату і про яку Курфейрак говорив: «Бачачи бороду в своєї служниці, Маріус не хоче запускати бороду сам». А друга була одна дівчинка, яку Маріус бачив дуже часто і ніколи не дивився на неї.

Уже більше як рік на далекій алеї Люксембурзького саду, що йшла вздовж розсадника, Маріус часто зустрічав якогось чоловіка з дівчинкою. Вони майже завжди сиділи поруч на одній і тій же лаві, у найпустиннішому кінці алеї, біля Західної вулиці. Кожен раз, коли випадковість, яка керує прогулянками мрійників, приводила Маріуса на ту алею (а це траплялось майже щодня), він заставав там і цю пару. Чоловікові могло бути років шістдесят. Він здавався сумним і замисленим. Вся фігура його нагадувала міцну, втомлену постать військового у відставці. Якби на ньому був якийсь орден, Маріус вважав би його за колишнього офіцера. У нього був добродушний, але непідступний вигляд, і він ніколи не зупиняв свого погляду ні на кому. На ньому були сині штани, синій сюртук і крислатий капелюх,- все це завжди здавались новим,- чорний галстук і квакерська сорочка, тобто сліпучо біла, але з грубого полотна. Проходячи повз нього, одна гризетка зауважила якось: «Який чистенький старик!» Волосся в нього було зовсім біле.

Перший раз, коли дівчина, яка супроводила старого, сіла на неначе навмисно вибрану ними лаву, їй, на вигляд, було років тринадцять-чотирнадцять. Вона була така худорлява, що здавалась негарною; якась незграбна, непомітна; хібащо очі її обіцяли стати досить красивими, але тепер вони завжди дивилися з якоюсь неприємною пильністю. Вдягнена вона була по-старомодному і по-дитячому, як одягали монастирських пансіонерок: у погано скроєне чорне плаття з грубого сукна. Вони скидались на батька з дочкою.

Перші два-три дні Маріус придивлявся до цього старого чоловіка, який не був ще стариком, і до цієї дівчинки, яка не була ще закінченою людиною, а потім перестав звертати на них увагу. Вони й собі нібито не помічали його, спокійним і байдужим тоном розмовляючи одне з одним. Дівчина говорила, правда, досить весело і багато. Старий чоловік відповідав мало і подеколи кидав на неї погляд, повний невимовної батьківської любові.

Маріус мимоволі звик прогулюватись по цій алеї і незмінно заставав їх там.

Ось як воно відбувалось.

Найчастіше Маріус починав свою прогулянку з кінця алеї, протилежного тому, де була їхня лава. Він проходив усю алею, проходив повз них, потім ішов назад. Проходив він так разів п’ять чи шість підряд, повторював свою прогулянку п’ять чи шість разів на тиждень, і жодного разу не обмінявся з ними поклоном. Але цей суб’єкт і ця дівчина, хоч вони й уникали нескромних поглядів (а, може, саме тому) природно звернули на себе увагу п’яти чи шести студентів, які теж проходили тією алеєю: старанні студенти - після лекцій, а інші - після партії на більярді. Курфейрак, що належав до останніх, один час придивлявся до них, але незабаром, знайшовши, що дівчинка - негарна, почав їх уникати. Він утік, як парфянин,⁴⁷⁶ давши їм прізвиська. Вразили його тільки плаття дівчинки та волосся старого, і тому дочку він прозвав мадмуазель Лануар,⁴⁷⁷ а батька - паном Леблан.⁴⁷⁸ Справжнього імени їх ніхто не знав, і ці імена так за ними й залишилися. «А, пан Леблан уже на своїй лаві!» - казали студенти, і слідом за ними став називати так незнайомого і Маріус.

Наслідуємо їх і ми і називатимемо його, для зручності нашого оповідання, паном Лебланом.

Перший рік Маріус бачив їх майже щодня, в один і той же час. Чоловік йому подобався, а дівчина здавалась несимпатичною.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
LUX FACTA EST⁴⁷⁹

На другий рік, саме в той час, до якого дійшло тепер наше оповідання, Маріус, сам не знаючи точно - чому, припинив регулярні прогулянки в Люксембурзькому саду і з півроку не був на своїй алеї. Опинився він там нарешті одного ясного літнього ранку. Маріус був веселий, як бувають усі, коли хороша погода. Йому здавалось, ніби в його серці співають усі птахи, яких він чує, і блищить уся блакить, яку він бачить крізь листя дерев.

Він пішов просто до «своєї алеї» і, дійшовши до кінця її, помітив на звичайному місці знайому пару. Наблизившись до них, він, проте, побачив, що старий - безперечно той самий, а дівчинка здалася йому іншою. Особа, яку він бачив тепер, була доросле, гарне створіння з чарівними формами жінки в ту пору, коли вони з’єднані ще з наівною грацією дитини. Цю скороминущу, чисту пору можна віддати двома словами: п’ятнадцять років. У неї було чудове каштанове волосся, що мінилося золотом; лоб, що здавався зробленим з мармуру; щоки, нібито зроблені з пелюсток троянди; ніжний блідий рум’янець; прекрасний рот, усмішка якого осявала все кругом, а слова бреніли, як музика; голова, яку Рафаель дав би Марії; шия, яку Жан Гужон дав би Венері. І нарешті, довершуючи це чарівне обличчя, у неї був не прекрасний, а гарненький ніс: не прямий і не орлиний, не італійський і не грецький. То був паризький ніс, тобто щось розумне, тонке, неправильне і чисте; те, що доводить до розпачу художника і чарує поета.

Проходячи повз дівчину, Маріус не міг бачити її очей, бо вони завжди були спущені Він бачив тільки довгі каштанові вії, що кидали чисту тінь на її обличчя.

Це не перешкоджало, проте, прекрасній дівчині всміхатися, слухаючи білоголового старого, який говорив їй щось, і не було нічого чарівнішого за цю усмішку з спущеними очима.

У перший момент Маріус подумав, що це - інша дочка старика, сестра тієї, яку він бачив раніше; але, пройшовши біля їхньої лави вдруге і оглянувши її пильніше, переконався, що - та сама. За шість місяців дівчинка стала дівчиною; от і все. Таке трапляється раз-у-раз. Настає момент, коли дівчата вмить розвиваються і раптом стають трояндами. Вчора ми залишили їх дітьми, сьогодні вони хвилюють нас.

Ця дівчина не тільки виросла; вона стала ідеальною. Як для дерев досить трьох квітневих днів, щоб убратися в квіти, так для неї досить було шести місяців, щоб убратись в красу. Її квітень прийшов.

Іноді бачиш людей, які, вчора ще бідні й нікчемні, нібито прокидаються, переходять від нестатків до розкоші, кидають гроші на різні витрати і раптом стають блискучі, щедрі й пишні. Це пояснюється тим, що вони одержали свою ренту. Одержала свою піврічну ренту і дівчина.

Тепер це не була вже пансіонерка у фетровому капелюшку, у шерстяному платті, в школярських черевиках і з червоними руками. Разом з красою вона набула й смаку. Вона була вдягнена добре, з елегантною і багатою простотою, але без манірності. На ній було плаття з черного шовку, така ж накидка і білий креповий капелюшок. Білі рукавички обтягували її тоненькі пальці, що гралися ручкою зонтика з слонової кості; шовкові черевички обрисовували її маленьку ніжку. Від усього її туалету віяло на прохожого міцним ароматом юності.

Чоловік же залишився тим самим.

Коли Маріус наблизився до неї вдруге, дівчина підвела вії. У неї були очі кольору глибокої блакиті неба, але ця блакить дивилася ще по-дитячому. Вона байдуже глянула на Маріуса, як глянула б на хлопців, що бігали під кленами, або на мармурову вазу, що кидала тінь на лаву; та й Маріус продовжував свою прогулянку, думаючи про зовсім інше.

Він разів чотири чи п’ять пройшов повз лаву, де сиділа дівчина, але й не глянув на неї більше.

Наступними днями він, як і раніше, бував у Люксембурзькому саду, завжди заставав там батька з дочкою, але не звертав уже на них уваги. Про дівчину, коли та стала гарною, він думав не більше, як тоді, коли вона була некрасивою. А повз лаву, де вона сиділа, Маріус проходив просто за звичкою.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ДІЯ ВЕСНИ

Одного теплого весняного дня, коли Люксембурзький сад заливало грою світла й тіні, коли небо було чисте, немов уранці його помили ангели, і в глибинах каштанів цвірінькали горобці, Маріус, віддавшись усією душею природі, не думаючи ні про що, а тільки живучи та дихаючи, пройшов повз ту лаву. Дівчина подивилась на нього, і їхні погляди зустрілись.

Що на той раз було особливого в її очах? Маріус не міг би сказати. Не було нічого і було все. То була якась дивна блискавка.

Дівчина спустила очі, а він пішов своєю дорогою далі.

Те, що він тільки но бачив, був не наівний, простодушний погляд дитини; то була таємнича безодня, яка трохи прочинилась і зараз же замкнулася знову.

Настає для кожної дівчини день, коли вона дивиться так. Горе тому, хто нагодиться під цей погляд.

Цей перший погляд душі, яка сама ще не знає себе, подібний до ранішньої зорі на небі. Це пробудження чогось променястого і невідомого. Нічим не можна віддати небезпечного чарування цього несподіваного проблиску, що неясно освітлює принадну пітьму, яка складається з усієї невинності сучасного і з усієї пристрасті майбутнього. Це - немов нерішуча ніжність, що раптом прокидається і чекає. Це - сильце, яке мимоволі ставить невинність і куди вона, сама того не бажаючи і не знаючи, ловить серця. Це - чиста діва, що дивиться, як жінка.

Такий погляд дуже рідко не викликає глибокої замріяності в того, на кого він падає. Вся чистота і весь пал зосереджуються в цьому небесному й фатальному промені, і він, більше ніж найкраще підготовані кокетливі погляди, має магічну силу, що змушує раптом розвинутись у глибині душі цю таємничу, повну аромату і отрути квітку, яку називають коханням.

Ввечері, повернувшись до своєї мансарди, Маріус подивився на свій одяг і вперше зрозумів, що з його боку було неохайністю, непристойністю й нечуваною дурістю гуляти в Люксембурзькому саду в костюмі «для кожного дня», тобто у пробитому біля шнурка кашкеті, в грубих, як у візника, чоботах, в побілілих на колінах штанах і в потертому на ліктях фраку.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
ПОЧАТОК СЕРЙОЗНОЇ ХВОРОБИ

На другий день, звичайного часу, Маріус вийняв з шафи свій новий фрак, нові штани, новий капелюх та нові чоботи, убрався в усе це, одяг рукавички - нечувана розкіш! - і пішов до Люксембурзького саду.

Дорогою він зустрів Курфейрака і удав, ніби не помічає його, а Курфейрак, повернувшись додому, сказав своїм друзям:

- Я щойно зустрів новий капелюх і новий фрак Маріуса і самого Маріуса в них. Напевне, він ішов на якийсь іспит. Вигляд у нього був зовсім дурний.

Прийшовши до Люксембурзького саду, Маріус обійшов навколо басейну, подивився на лебедів у ньому й довго споглядав статую з цілком чорною від цвілі головою й без одного стегна. Коло басейна стояв буржуа років сорока, з досить великим черевом. Він тримав за руку п’ятирічного хлопчика і повчав його:

- Уникай надміру, синку, і тримайся на однаковій віддалі і від деспотизму, і від анархії.

Маріус слухав, що казав цей буржуа. Потім він обійшов ще раз навколо басейну і нарешті повільно, немов знехотя, попростував до «своєї алеї». Можна було подумати, ніби щось штовхає його туди і разом з тим перешкоджає йти. Але Маріус не помічав нічого і гадав, що робить, так, як і щодня.

Вийшовши на алею, він побачив на протилежному кінці її, на «їхній лаві», пана Леблана з дочкою. Тоді він доверху застебнув свій фрак, обсмикнув його в талії, щоб не морщив, з певним задоволенням глянув на оксамитний глянс своїх штанів і пішов до лави. В його ході почувався наступ і порив до перемоги. Я сказав: «Він пішов до лави» так, як сказав би: «Ганнібал пішов на Рим».

А втім, всі рухи Маріуса були машинальні, і звичайний перебіг його думок ані трохи не змінився. Тоді він думав про те, що «Посібник Бакалавра» - ідіотська книга, зредагована, очевидно, рідкими кретинами, бо там, як шедеври духу людського, розбираються три трагедії Расіна і тільки одна комедія Мольєра. У вухах його щось різко свистіло. Наближаючись до лави, він обсмикнув фрак, втупивши погляд у дівчину. Йому здавалось, ніби весь кінець алеї заливало блакитне світло, що виходило з неї.

В міру того, як він наближався до дівчини, хода його уповільнювалась. Підійшовши до лави на певну віддаль, але залишаючися все ж досить далеко від неї, він зупинився і - сам не розуміючи, як це сталося - повернув назад. Він навіть не усвідомив, що не дійшов до кінця алеї. Молода дівчина ледве бачила його здаля і навряд чи помітила, як личить йому новий костюм. Маріус, проте, тримався дуже прямо, щоб мати гарний вигляд на той випадок, коли хтось дивитиметься на нього ззаду.

Він дійшов до протилежного кінця алеї, повернув назад і на цей раз наблизився до лави трохи більше - до неї залишалось тільки три дерева, але тут відчув, що не може йти далі, і завагався. Йому здалось, ніби голова молодої дівчини нахилилася в його бік. Правда, зробивши мужнє, енергійне зусилля, він поборов своє вагання. Через кілька секунд він проходив повз лаву, випростаний, рішучий, червоний до кінчиків вух, не насмілюючись глянути ні праворуч, ні ліворуч, засунувши руку за борт фрака, як то роблять державні мужі. Коли він проходив найнебезпечнішим місцем, серце його страшенно билося. На ній було вчорашнє шовкове плаття і креповий капелюшок. Він почув якийсь несказанно прекрасний голос, що мусив бути «її голосом». Вона спокійно розмовляла і була прегарна. Він відчув це, хоч і не пробував навіть дивитись на неї.

«А втім,- подумав Маріус,- вона не могла б не поважати мене, якби знала, що я - справжній автор дослідження про Маркоса Обрегона де ла Ронда, яке Франсуа де Нефшато видав за своє і вмістив передмовою до свого видання Жіль Блаза».

Маріус проминув лаву, дійшов до зовсім близького звідти кінця алеї, повернув назад і знову пройшов перед гарною дівчиною. На цей раз він був дуже блідий. Власне, почував він себе надзвичайно неприємно. Віддаляючись від лави та молодої дівчини і повернувшись спиною до неї, він уявляв собі, що вона дивиться йому вслід, і тому почав спотикатися.

Він не намагався більше наближатись до лави, а зупинився на середині алеї, сів там на лаву - чого досі не робив ніколи - і, поглядаючи вбік, замислився. Йому здавалось неможливим, щоб особа, чорним платтям і білим капелюшком якої він милувався, залишалась цілком байдужою до його блискучих панталон та нового фрака.

Через чверть години він устав, неначе збираючись знову підійти до тієї оточеної ореолом лави, але залишився на місці. Вперше за п’ятнадцять місяців Маріус сказав собі, що пан, який щодня сидів з дочкою на лаві, безсумнівно теж помітив його і, імовірно, вважає за дивну його поведінку.

Так само вперше йому здалось непочтивим, навіть мислено, називати цю незнайому людину паном Лебланом.

Він кілька хвилин стояв так, опустивши голову і креслячи по піску тросточкою, яка була у нього в руці.

Потім Маріус раптом повернув у бік, протилежний лаві та панові Леблану з дочкою, і повернувся додому.

В той день Маріус забув пообідати. Згадав він про це тільки о восьмій годині вечора, коли йти на вулицю Сен-Жак було вже пізно. «Нічого!», сказав він собі і з’їв шматок хліба.

Спати він ліг тільки тоді, як почистив щіткою свій костюм і старанно склав його.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
КІЛЬКА ГРОМОВИХ УДАРІВ ПАДАЮТЬ НА МАМ БУГОН

На другий день мам Бугон⁴⁸⁰ (так Курфейрак називав стареньку головну пожилицю - швейцара-прибиральницю в хатині Горбо. Вона насправді звалась, як ми казали, мадам Бюргон, але цей Курфейрак не поважав нічого) була немов уражена громом, побачивши, що пан Маріус знову виходить з дому в новому костюмі.

Він подався до Люксембурзького саду, але не пішов далі своєї лави на половині алеї. Він, як і вчора, сів на неї та здаля дивився і ясно бачив білий капелюшок, чорне плаття, а особливо блакитне сяйво. Він не поворухнувся й не пішов додому, поки не стали зачиняти ворота саду. Він не бачив, як пішли Леблан і його дочка, і зробив висновок, що вони хвірткою пройшли на Західну вулицю. Пізніше, через кілька тижнів, Маріус ніяк не міг пригадати, чи обідав він того дня.

На другий - власне, на третий уже - день мам Бугон знову була вражена громом: Маріус вийшов з дому в новому костюмі.

- Три дні підряді - скрикнула стара.

Вона намагалась наздогнати його, але Маріус ішов швидко і робив величезні кроки; то було переслідування верблюда бегемотом. Через дві хвилини мам Бугон втратила його з ока і повернулась задихана, на три чверті задушена своєю астмою і розлючена.

- Чи ж є здоровий розум у тому, щоб одягати щодня новий костюм і ганяти так людей! - сердилась вона.

Маріус пішов до Люксембурзького саду.

Молода дівчина з паном Лебланом були вже там. Удаючи, ніби читає книгу, Маріус наблизився до них скільки міг, залишаючись, проте, дуже далеко, потім повернувся на свою лаву і просидів там чотири години, дивлячись, як стрибають по алеї веселі горобці, що, здавалось йому, сміялися з нього.

Так минуло два тижні. Маріус ходив до Люксембурзького саду не гуляти, а сидіти, невідомо навіщо, на одному й тому ж місці. Сівши на лаву, він не ворушився. Новий костюм він одягав щодня для того, щоб не показувати його.

Дівчина і справді була дуже красива. З приводу її краси можна було зробити єдине лиш зауваження, яке скидалось би на критику: контраст між її сумним поглядом та веселою усмішкою надавав її обличчю трохи дивного виразу, і подеколи воно, залишаючись незмінно чарівним, ставало чудним.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
ПОТРАПИВ У ПОЛОН

Наприкінці другого місяця Мяріус, як звичайно, сидів на своїй лаві з розгорненою книжкою в руках. Протягом двох годин він не перегорнув і сторінки. Раптом він здригнувся. В кінці алеї сталась подія. Пай Леблан з дочкою підвелися з свого місця, дочка взяла батька під руку, і обоє вони повільно пішли до середини алеї, де був Маріус. Маріус закрив книжку, розгорнув її знову, старався читати. Він тремтів. Блакитне сяйво йшло просто до нього.

«О, боже! - думав Маріус.- Я ж не встигну прибрати гарної пози». А старик з дочкою все наближались. Маріусові то здавалось, що це тягнется ціле сторіччя, то - що минула тільки одна секунда. «Чого їм треба? - запитував він себе.- Невже вона пройде тут? Її ніжки ступатимуть по цьому піску, по цій алеї, за два кроки від мене!». Маріус розгубився. Він хотів би бути дуже вродливим, мати орден на грудях. Він чув тихий, розмірений шум їхніх кроків. Йому ввижалось, що пан Леблан кидає на нього люті погляди. «Невже він заговорить зі мною?», думав Маріус. Він опустив голову, а коли підвів її, вони були зовсім біля нього. Молода дівчина пройшла повз і глянула на Маріуса. Глянула вона з задумливою лагідністю в очах, яка струсила Маріуса з голови до ніг. Йому здалось, ніби вона дорікає йому за те, що він так довго не наближався до неї, і каже: «Я прийшла сама». Її променисті, глибокі, як безодня, очі засліпили Маріуса.

Мозок його палав. Вона підійшла до нього. Яка радість! І як вона дивилась на нього! Дівчина здалась йому прекраснішою, ніж будьколи. То була ангельська і разом з тим жіноча краса, краса цілковита, яку оспівував би Петрарка і перед якою схилив би коліна Данте. Маріусові здавалось, ніби він плаває в блакитному небі. В той же час йому було страшенно досадно, що в нього запорошені чоботи.

Він був певний, що вона глянула і на його чоботи.

Маріус проводжав її очима, поки дівчина зникла. Потім він почав бігати по саду, мов божевільний. Дуже можливо, що моментами він голосно сміявся і розмовляв сам з собою. Коли він проходив повз няньок з дітьми, у нього був такий замріяний вигляд, що кожна з них подумала, ніби він закохався в неї.

Маріус вийшов з Люксембурзького саду, сподіваючись знайти її знову на вулиці.

Під аркадами Одеона він зустрів Курфейрака й запропонував йому пообідати разом з ним. Вони пішли до Руссо й витратили шість франків. Маріус їв за двох. Лакеєві він дав цілих шість су і за десертом спитав у Курфейрака:

- Читав ти сьогодні журнали? Яку чудову промову виголосив Одрі де Пюіраво!

Він кохав до нестями.

Після обіду він сказав Курфейракові:

- Ходім до театру. Я плачу за тебе.

Вони пішли подивитись на Фредеріка в «Заїзді Адре».⁴⁸¹ Маріус був дуже вдоволений.

Разом з тим дикість його збільшилась. Виходячи з театру, він відмовився подивитись на підв’язки якоїсь модистки, шо переступала через рівчак, а слова Курфейрака: «Я охоче взяв би цю жінку до моєї колекції» - майже вжахнули його.

Курфейрак запросив Маріуса поснідати завтра в кафе Вольтер. Маріус пішов туди і їв ще більше, ніж напередодні. Він був дуже замислений і дуже веселий. Можна сказати, що він користався з усякої нагоди, аби реготати. Його познайомили з одним провінціалом, і Маріус ніжно обняв його. За їхнім столом студенти говорили про дурниці, які кажуть з кафедри й за які уряд платить гроші. Потім розмова перейшла на помилки та пропуски в словниках та просодіях Кішра. Маріус перебив розмовників, скрикнувши:

- А все ж таки дуже приємно мати орден!

- Ото кумедія! - шепнув Пруверові Курфейрак.

- Ні,- відповів той,- це серйозна річ.

І справді, то була серйозна річ. Маріус переживав чарівні й бурхливі перші години, якими починаються великі пристрасті.

Зробив усе це єдиний погляд. Це - дуже просто, коли міна заряджена і все готове до вибуху. Погляд - як іскра.

Все було скінчено. Маріус кохав жінку. Доля його вступала на незнану стежку.

Погляд жінки подібний до деяких машин, мирних на вигляд, але страшних у дійсності. Щодня проходиш повз них спокійно та безкарно і не підозрюєш нічого. Настає нарешті момент, коли забуваєш навіть про те, що машина ця - тут. Підходиш, відходиш, думаєш, розмовляєш, смієшся. І раптом почуваєш, що тебе схопили. Тоді кінець. Машина захопила вас, погляд узяв у полон. Маловажно, як це сталося і чому. Може, через якусь вашу думку; може, через необережність. Але ви пропали. Машина втягне вас усього. Вас захопили якісь таємничі сили. Даремно пручаєтесь. Ніяка поміч людська вже ні до чого. Ви переходитимете від колеса до колеса, від тривоги до тривоги, від муки до муки... і ви, і ваш розум, і ваше щастя, і ваше майбутнє, і ваша душа. І залежно від того, потрапите ви під владу лихого створіння або благородного серця, ви вийдете з цієї машини або спотворений соромом, або преображений пристрастю.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ.
ДОГАДКИ З ПРИВОДУ ЛІТЕРИ «У»

Самотність, віддалення від усього, гордість, незалежність, любов до природи, відсутність постійної боротьби за матеріальні блага, заглиблення в самого себе, прихована боротьба тілесної й душевної чистоти, захоплення всім сотвореним - все це підготувало Маріуса до того, що зветься пристрастю. Його культ батька поступово став релігією і, як усяка релігія, затаївся в глибині душі. Потрібне було щось на першому плані. Прийшло кохання.

Цілий місяць Маріус щодня ходив до Люксембурзького саду. Наставала певна година, і ніщо не могло затримати його. «Він вартує», казав Курфейрак. А Маріус був на вершині щастя. Молода дівчина безперечно дивилась на нього.

Маріус нарешті осмілів і наближався до лави. Тільки він не проходив уже перед ними, корячись одночасно інстинктові полохливості й інстинктові обережності закоханих. Він вважав за корисне не звертати на себе «уваги батька». З глибоким макіавеллізмом⁴⁸² вибирав він свої позиції за деревами та п’єдесталами статуй, розраховуючи їх так, щоб залишатись якомога більше в полі зору дівчини і якомога менше в полі зору старого. Іноді він по півгодини простоював у холодку під якимось Леонідом чи Спартаком,⁴⁸³ тримаючи в руках книгу, а ніжним поглядом шукаючи поверх неї вродливу дівчину, яка й собі з півусмішкою повертала до нього свій чарівний профіль. Не перестаючи цілком природно й спокійно розмовляти з біловолосим старим, вона замріяно дивилась на Маріуса дівочим і пристрасним поглядом. Старовинний прийом, відомий Єві від перших днів існування світу, а кожній жінці від перших днів її життя. Уста її відповідали одному, а погляд іншому.

Треба, проте, думати, ще пан Леблан помітив нарешті дещо, бо часто, коли з’являвся Маріус, він уставав з лави й починав ходити. Він покинув своє місце й обрав лаву, в протилежному кінці алеї - по сусідству з Гладіатором, немов хотів перевірити, чи піде Маріус слідом за ним. Маріус не зрозумів і допустився цієї помилки. Потім «батько» став не такий точний і не щодня приводив у сад «свою дочку». Інколи він приходив сам. Тоді Маріус покидав сад. То була друга помилка з його боку.

Маріус не звертав уваги на ці симптоми. Від фази полохливості він, природним і фатальним шляхом, перейшов до фази засліплення. Кохання його зростало. Він щоночі бачив її уві сні. А тут несподіване щастя вплинуло на нього, як олія на вогонь, і засліпило йому очі ще більше. Одного дня, смерком, на лаві, з якої щойно встали «пан Леблан з дочкою», він знайшов хусточку. Зовсім просту хусточку, навіть без мережива, але вона була біленька, тоненька; від неї йшов, здавалося йому, якийсь невимовний аромат. Маріус з захопленням заволодів нею. Хусточка була мічена літерами «У. Ф.». Маріус не знав нічого про вродливу дівчину, не знав ні імени її, ні прізвища, ні квартири. Ці дві літери, ці милі ініціали дали йому перші відомості про неї, і на них він зараз же почав споруджати цілий будинок. «У» - це перша літера її імени. «Урсула! - подумав він.- Яке чарівне ім’я!» Маріус поцілував хусточку, вдихнув її аромат, поклав її собі на серце, а вночі, щоб заснути, притискував до губ.

- Я почуваю всю її душу! - казав він.

А хусточка та належала старому добродієві, який випадково загубив її.

Наступними після своєї знахідки днями Маріус, коли з’являвся в сад, цілував хусточку й притискував її до серця.

Гарна дівчина не розуміла нічого і ледве помітними знаками показувала йому це.

«О, сором’язливість!», казав до себе Маріус.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ.
НАВІТЬ ІНВАЛІДИ МОЖУТЬ БУТИ ЩАСЛИВІ

Ми вимовили слово «сором’язливість» і, не ховаючи нічого, мусимо тепер сказати, що, не зважаючи на весь екстаз Маріуса, «його Урсула» один раз серйозно розсердила його. Трапилось це одного з тих днів, коли вона змушувала пана Леблана вставати з лави й ходити по алеї. Дув досить сильний весняний вітер, який розхитував верховіття платанів. Батько під руку з дочкою пройшли перед лавою, де сидів Маріус. Коли вони проминули його, Маріус устав і стежив за ними поглядом, як і годиться робити в такому становищі всякому нестямно закоханому.

Раптом порив вітру, жартівливіший за інших, виконуючи, можливо, завдання весни, вирвавшись з розсадника, кинувся на алею, обгорнув дівчину чарівним трепетом, гідним німф Віргілія та фавнів Теокріта, і підняв її плаття, священніше, ніж плаття Ізіди, майже до підв’язок. Показалася ніжка прекрасної форми. Маріус побачив її, був у розпачі і розлютився.

Божественним рухом переляку дівчина швидко опустила плаття, але Маріус все ж таки був обурений. Правда, в алеї він був сам. Але ж там міг бути ще хтось! А якби був? Тільки уявити собі щось подібне!

Адже вона зробила просто жахливу річ! Бідолашне дитя не зробило нічого. Винний тут був лише вітер. Але Маріус, в якому жив десь Бартоло, що є в кожному Керубіно,⁴⁸⁴ вирішив бути невдоволеним і ревнувати до своєї тіні. Так у серці людському прокидається і безпідставно диктує свою волю гірка та дивна ревність плоті. Але крім ревності видовище цієї чарівної ніжки не зробило Маріусові ніякої приємності. Біла панчоха першої стрічної жінки була б йому миліша.

Коли, дійшовши до кінця алеї, «його Урсула» з паном Лебланом повернула назад і знову пройшла перед Маріусом, який сидів уже на своїй лаві, молодий чоловік глянув на неї сердито і суворо. Молода дівчина, у відповідь на це, трохи відхилилась назад і підвела брови, що означало: «У чому справа?»

То була їхня «перша суперечка».

Не встиг Маріус зробити їй цю сцену очима, як алеєю хтось пройшов. То був зовсім зігнутий, весь у зморшках і зовсім білий інвалід у мундирі часів Луі XV з нашитим на грудях овальним клаптем червоного сукна, де перехрещувались дві шпаги. Власник цього солдатського ордена св. Луі був прикрашений ще рукавом без руки всередині, срібним підборіддям і дерев’яною ногою. Маріусові, здалось, що в цього суб’єкта - надзвичайно вдоволений вигляд. Йому здалося навіть, ніби старий цинік, шкутильгаючи повз нього, весело і дружньо підморгнув йому, неначе вони випадково зблизились, порозумілися і вдвох поласували чимось приємним. З чого б то бути такому вдоволеному цьому уламкові Марса? Що спільного між цією дерев’яною ногою і тією ніжкою? Маріуса охопив припадок ревності. «Може, він був тут? - подумав він.- Може, він бачив?» І йому хотілось знищити інваліда.

З часом всяке вістря тупиться. Минувся й гнів Маріуса проти «Урсули», хоч який був він законний та справедливий. Нарешті, Маріус простив, але це коштувало йому чималих зусиль.

Сердився він на неї три дні.

А втім, не зважаючи на це і завдяки цьому, пристрасть його зростала й ставала безумною.

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ.
ЗНИКНЕННЯ СОНЦЯ

Ми бачили, як Маріус відкрив або гадав, ніби відкрив, що «її» звуть Урсулого.

Коли кохаєш, то ще більше хочеться кохати. Знати, що її звуть Урсулою,- було вже багато. Але цього було й замало. Три чи чотири тижні Маріус був щасливий, потім йому забажалось більшого. Він захотів знати, де вона живе.

Він зробив першу помилку, потрапивши в сильце коло лави під Гладіатором. Він зробив другу помилку: не залишався в Люксембурзькому саду, коли пан Леблан приходив туди сам. Він зробив і третю помилку. Колосальну. Він пішов слідом за «Урсулою».

Жила вона на Західній вулиці, в найбільш безлюдній її частині, в новому чотириповерховому, скромному на вигляд будинку.

Відтепер, на додаток до щастя бачити її в Люксембурзькому саду, Маріус зазнав ще й щастя проводжати її до самої її квартири.

А голод його збільшувався. Він знав, як її звуть - в усякому разі, її ім’я, чарівне, справді жіноче ім’я; він знав, де вона живе; йому захотілось довідатись, хто вона.

Якось увечері, проводивши їх до їхньої квартири, Маріус, після того, як вони зникли в під’їзді, ввійшов слідом за ними й хоробро спитав у швейцара:

- Це повернувся пан з другого поверху?

- Ні,- відповів швейцар,- з четвертого.

Ще один крок уперед. Успіх осмілив Маріуса.

- Його квартира виходить на вулицю?

- Звичайно. В цьому будинку всі квартири на вулицю.

- А хто такий той пан? - питав Маріус.

- Рантьє, пане. Дуже гарна людина і робить багато добра нещасним, дармащо й сам не дуже заможний.

- А як його прізвище?

Швейцар підвів голову.

- Чи не шпиг ви часом?

Маріус пішов посоромлений, але в захваті. Він посувався вперед.

- Добре,- казав він собі.- Тепер я знаю, що її звати Урсула, що вона - дочка рантьє й живе на Західній вулиці, тут, на четвертому поверсі.

На другий день пан Леблан з дочкою були в Люксембурзькому саду дуже короткий час і пішли додому, коли було ще зовсім світло. Маріус своїм звичаєм провів їх на Західну вулицю. Підійшовши до воріт їхнього будинку, пан Леблан пропустив дочку вперед, а потім зупинився на порозі, обернувся й пильно оглянув Маріуса.

Наступного дня вони не прийшли в сад. Маріус марно прождав цілий день.

Коли поночіло, він подався на Західну вулицю й побачив, що вікна на четвертому поверсі - освітлені. Він прогулювався попід ними, поки світло в них не погасло.

На другий день їх знову не було в саду. Маріус знову чекав цілий день, а потім пішов вартувати під вікна і ходив до десятої вечора, не обідавши. Пропасниця годує хворого, а кохання закоханого.

Так минув тиждень. Пан Леблан з дочкою не показувались у Люксембурзькому саду. Маріус губився в сумних здогадах. Чатувати біля воріт удень він не наважувався й задовольнявся тим, що споглядав червонувате світло за шибками ввечері. Інколи він бачив, як рухались там якісь тіні, і тоді серце його билося сильніше.

Коли Маріус підійшов під вікна на восьмий день, світла там не було. «Е, вони не засвітлювали ще лампи,- подумав він.- А втім, уже пізно. Чи не пішли вони кудись?» Він почекав. До десятої. До півночі. До першої ранку. На четвертому поверсі світла не засвічували, і ніхто не входив у будинок. Маріус пішов додому похмурий.

На другий день - тепер він жив тільки другим днем, і сьогодні для нього не існувало - на другий день у Люксембурзькому саду знову нікого. Маріус почекав до смерку й пішов до знайомого будинку. Вікна на четвертому поверсі були темні, жалюзі - опущені.

Маріус постукав у ворота, ввійшов і спитав у швейцара:

- Вдома пан з четвертого поверху?

- Переїхав,- відповів швейцар.

Маріус заточився і ледве чутно прошепотів:

- Коли?

- Вчора.

- А де живе він тепер?

- Не знаю.

- Хіба він не залишив своєї нової адреси?

- Ні.

Швейцар підвів голову й упізнав Маріуса.

- А, це ви! - сказав він.- То ви таки справді шпиг!

КНИГА СЬОМА.
БАНДА «ПАТРОН-МІНЕТ»

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
МІНИ І МІНЕРИ

В усякому суспільстві людському є те, що в театрах називають «третім сподом». Соціальний грунт - скрізь мінований, то для доброго, то для лихого. Ходи лежать одні над одними. Є мінні галереї верхні і мінні галереї нижні. В цьому темному підземеллі є верх і низ, які іноді завалюються під цивілізацією і які ми, через нашу байдужість та недбалість, топчемо ногами. В попередньому сторіччі «Енциклопедія» була підкопом майже під відкритим небом. Пітьма, в якій достигало первісне християнство, чекала тільки нагоди, щоб розірватись при цезарях і залити світлом людський рід. Бо у священній пітьмі таїться приховане світло. У вулканах повно мороку, здатного спалахнути. Всяка лава буває спочатку темрявою. Катакомби, де правили першу обідню, були підземеллями не тільки Рима; вони були підземеллями світу.

Під соціальним ладом, цією сумішшю розкоші з злиднями, є найрізноманітніші підземні ходи. Є мінна галерея релігійна, галерея філософська, галерея політична, галерея економічна, галерея революційна. Той підкопується ідеєю, той - цифрами, той гнівом. Від катакомби до катакомби перегукуються. Утопії проходять під землею цими проходами. Там вони розгалужуються в усіх напрямках, іноді зустрічаються і братаються між собою. Жан Жак позичає свою мотику, а Діоген - ліхтар. Іноді вони там борються. Кальвін хапає за волосся Сосена. Але ніщо не зупиняє поривань усіх цих енергій до мети, їх одночасної діяльності, яка то підіймається, то опускається, то підіймається знову, посувається то в той, то в інший бік і поволі перетворює верх з допомогою низу і зовнішнє з допомогою внутрішнього. Це - якась колосальна робота в невідомому мурашнику. Суспільство ледве чи й здогадується про ці підкопи, які залишають в його розпорядженні поверхню й міняють середину. Скільки підземних етажів, стільки відмінних робіт, стільки різних видобутків! Що ж виходить з усіх цих глибин? Майбутнє.

Що більше заглиблюєшся, то більш таємничими стають робітники. До якогось ступеня, що розпізнати його може соціальний філософ, робота - гарна. Поза цим ступенем вона - сумнівна; ще нижче - жахлива. На певній глибині дух цивілізації не проходить уже в ями; границю, де людина може ще дихати, перейдено; там починають ставати можливими чудища.

Драбина, яка веде вниз, має дивний вигляд. Кожен з щаблів її відповідає поверхові, де може обгрунтуватись філософія і де зустрічаєш одного з цих трудівників, іноді божественних, іноді - потворних. Під Яном Гусом - Лютер, під Лютером - Декарт, під Декартом - Вольтер, під Вольтером - Кондорсе, під Кондорсе - Робесп’єр, під Робеспє’ром - Марат, під Маратом - Бабеф. І так іде воно далі. Нижче, на границі, що відділяє невиразне від невидимого, видніються інші тьмяні постаті, які, може, ще й не існують. Вчорашні люди - привиди; завтрашні - духи. Розумове око ледве бачить їх. Ембріональна робота майбутнього - одна з мрій філософії.

Світ у стані зародку в чистилищі - який наймовірний силует!

Сен-Сімон, Оуен і Фур’є - теж там, у бокових галереях.

Хоч невидимий божественний ланцюг і з’єднує всіх цих підземних саперів, які майже завжди вважають себе за ізольованих, не будучи, проте, ними, але робота їхня дуже різна, і світло одних контрастує з палахкотінням інших. Одні - істоти райські, другі - трагічні. А втім, не зважаючи на контраст, всі ці робітники, від найвищих до найнижчих, від наймудрішого до найбезумнішого, мають між собою одну схожість: особисту незацікавленість. Марат забуває про себе, як Ісус. Вони відходять убік, вони виключають себе, вони зовсім не думають про себе. Бачать вони не себе, а щось інше. Погляд їхній шукає абсолютного. В очах у першого - все небо, навіть у другого, не зважаючи на всю його загадковість, є під віями бліде світло безкраю. Поважайте всякого, у кого в очах світло.

В очах у інших - темрява.

З неї починається зло. Зупиніться перед тим, хто не має ясності в погляді, подумайте і тремтіть. Є такі темні сапери й під нашим соціальним ладом.

Є точка, де заглиблення - це поховання і де погасає світло.

Під усіма вказаними нами підкопами, під усіма цими галереями, під усією цією колосальною підземною венозною системою прогресу та утопії, далеко в землі, нижче Марата, нижче Бабефа, багато, багато нижче, без усякого зв’язку з верхніми етажами - є останній підкіп. Страшне місце. Те, що ми назвали «третім сподом». Це - яма мороку. Це - підземелля сліпих. Inferi.⁴⁸⁵

Воно сполучається з безоднями.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ПОДОНКИ ЛЮДСТВА

Тут незацікавленість зникає. Тут невиразно вимальовується демон. Кожен дбає тільки про себе. Безоке «я» виє, шукає, мацає і гризе. В цій безодні - соціальний Уголіно.⁴⁸⁶

Страшні силуети, що никають по цій ямі - майже звірі, майже привиди - не цікавляться світовим прогресом, не знають ні цього слова, ні закладеної в ньому ідеї. Вони думають лише про власне задоволення. Вони роблять майже несвідомо і якось жахливо байдужі до всього. У них дві матері - дві мачухи - неуцтво і злидні. Керівник у них один - нужда; задовольнити їм треба тільки апетит. Вони - брутально хижі, але не так як тирани, а як тигри. Від страждань ці привиди переходять до злочинств - логіка темряви. Те, що плазує на соціальному «третьому споді», це вже - не придушений потяг до абсолютного, а протест матерії. Людина там стає драконом. Хотіти їсти, хотіти пити - ось вихідна точка; обернення на сатану - наслідок. З цього підземелля виходить страшний вбивця Ласнер.

У четвертій книзі ми бачили один з верхніх ходів великого підкопу політичного, революційного, філософського. Там, казали ми, все - благородно, чисто, достойно, чесно. Звичайно, можуть і там помилятись і помиляються, алей помилки там - гідні пошани, бо в них є героізм. Робота в цілому, яка там виконується, зветься прогресом.

Настав час зазирнути тепер в інші глибини, глибини огидні.

Під суспільством існує і існуватиме, доки не розвіється неуцтво, велика печера зла.

Цей підкіп лежить під усіма іншими і ворожий їм усім. Це - ненависть без ніякого винятку. Там не знають філософів; кинджал там ніколи не гострив пера. Чорнота його не має нічого спільного з величним чорним кольором чорнильниці. Пальці, які карлючаться під його задушливою стелею, ніколи не розгортали газети й не розрізали книги. Для Картуша Бабеф - експлуататор. Для Шіндерганна Марат - аристократ. Мета цього підкопу - зруйнування всього.

Так: усього; включаючи сюди й верхні ходи, які він ненавидить. В тому огидному мурашнику підводять міну не тільки під існуючий соціальний лад, а й під філософію, науку, право, людську думку, цивілізацію, революцію, прогрес. Той підкіп зветься просто крадіжкою, проституцією і вбивством. Там - морок, який хоче хаосу. Стеля його зроблена з неуцтва.

Всі інші, що живуть вище, мають єдину мету - знищити його. Всіма засобами - і поліпшенням дійсності, і спогляданням абсолютного - цього прагнуть філософія і прогрес. Зруйнуйте нору: Неуцтво, і ви вб’єте крота: Злочин.

Ущільнимо в кілька слів частину щойно написаного нами. Єдина соціальна небезпека - темність.

Людство - це ідентичність. Всі люди зроблені з однакової глини. Ніякої різниці - на землі принаймні - щодо долі. Той самий морок перед життям, та сама плоть - коли живуть, той самий порох - після. Але неуцтво, домішуючись до тіста, з якого зроблені люди, чорнить його. Ця невивідна чорнота проходить усередину людини і стає там злом.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
БАБЕ, ГЕЛЬМЕР, КЛАКСУ І МОНПАРНАС

Квартет бандитів, що складався з Клаксу, Гельмера, Бабе та Монпарнаса, від 1830 до 1835 року керував усім «третім сподом» Парижа.

Гельмер був занепалий Геркулес. За лігво правили йому стічні труби в Арш-Маріон. Він був шести футів заввишки, мав тверді, як мармур, грудні м’язи, мідні біцепси, широкі, мов печера, легені, тулуб колоса і пташиний мозок. Він скидався на Геркулеса Фарнезького в строкатих штанах і в плисовій куртці. Маючи таку скульптурну будову тіла, Гельмер міг би приборкувати чудища, але визнав за простіше стати чудищем самому. Низький лоб, широкі вилиці; зморшки навколо очей, хоч йому не було ще й сорока років; коротке, цупке волосся на голові, щетинисте на щоках і пучкувате, мов у вепра, на підборідді - ось зовнішність цієї людини. Мускули його вимагали роботи, лінь - не хотіла її. То була величезна лінива сила. Він став убивцею з недбальства. Його вважали за креола. Можливо, він був трохи причетний до справи маршала Брюна, бо в 1815 році був носієм в Авіньйоні. Відбувши цей стаж, він зробився бандитом.

Прозорість Бабе контрастувала з масивністю Гельмера. Бабе худорлявий і вчений. Він був прозорий, але непроникливий. Крізь його кістки можна було побачити світло, зате з очей його не побачили б нічого. Він видавав себе за хеміка, служив за блазня в Бабеша і за паяца в Бобіно. Грав у водевілях у Сен-Мігьєлі. Це була вигадлива людина, гарний балакун, що підкреслював свої посмішки й ставив у лапки свої жести. Він продавав на вулицях гіпсові бюсти і портрети «глави держави». Крім того він видирав зуби. На ярмарках Бабе показував фокуси й мав балаган з сурмою і такою об’явою: «Бабе, артист-дантист, член різних академій, проводить фізичні експерименти над металами та металоідами, видирає зуби й корінці їх, залишені в роті його колегами. Ціна: один зуб - один франк п’ятдесят сантимів, два зуби - два франки, три зуби - два франки п’ятдесят. Користуйтесь з нагоди». (Це «користуйтесь з нагоди» означало: давайте видирати їх у себе якомога більше). Бабе був одружений і мав дітей, але не знав, що сталося з його дружиною і дітьми. Він загубив їх, як гублять хусточку. Блискучий виняток у темному світі, де він жив,- Бабе читав газети. Одного дня, за тих ще часів, коли його родина жила з ним у його балагані на колесах, Бабе прочитав у «Віснику», що якась жінка породила досить здорову дитину з телячою мордою. «Ото щастя! - скрикнув він.- А он моя жінка не здогадається подарувати мені таку дитину».

Після того він кинув усе, щоб «зайнятись Парижем», за власним його висловом.

Що таке був Клаксу? Нічний морок. Щоб вийти на вулицю, він чекав часу, коли небо ставало брудним - чорнішало. Ввечері він вилазив з нори, куди повертався перед світанком. Де була та нора? Цього не знав ніхто. З своїми товаришами він розмовляв тільки в цілковитій пітьмі і завжди повернувшись до них спиною. Чи й дійсно він звався Клаксу? Ні. Він казав, що його зовуть «Нічогісінько». При світлі навіть свічки він накладав на своє обличчя маску. Він був черевовіщуном. «Клаксу - нічна тварина з двома голосами», говорив про нього Бабе. Це була якась невиразна, бродяча, страшна істота. Не знали з певністю, чи має він ім’я, бо Клаксу - то ж було прізвисько; не знали з певністю, чи має він голос, бо розмовляв він частіше черевом ніж ротом; не знали з певністю, чи є в нього обличчя, бо завжди бачили тільки його маску. Він зникав, мов привид; з’являвся, неначе спід землі.

Найбільш темною істотою був Монпарнас. Зовсім ще дитина (йому не вийшло й двадцяти років), з гарненьким обличчям, з губами, подібними до вишень, з чудовим чорним волоссям, з ясністю весни в очах - він мав усі пороки й прагнув усяких злочинств. Куштуючи зло, він хотів з’їсти ще гіршого. Це був гамен, який став негідником, і негідник, який став професіональним розбійником. Вій був гарний по-жіночому, зграбний, міцний, млявий, жорстокий. Він заломлював криси свого капелюха, щоб видні були кучері на лівому боці голови, як вимагала мода 1829 року. Жив він крадіжками з насильством. Монпарнас був картинкою мод, яка бідує і вбиває. Причиною всіх злочинств цього юнака було бажання добре вдягатись. Перша гризетка, яка сказала йому: «Ти - гарний», кинула йому пітьму в серці й зробила з цього Авеля Каіна. Знаючи, що він гарний, Монпарнас хотів бути й елегантним, а перша ознака елегантності - неробство; неробство ж для бідняка - це злочинства. Мало бродяг були такі небезпечні, як Монпарнас. Мавши тільки вісімнадцять років, він налічував уже кілька трупів за собою. Через цього мерзотника не один прохожий лежав у пітьмі, розкинувши руки і з обличчям у калюжі крові. Завитий, напомажений, з затягненою талією, з жіночими стегнами, з випнутими, як у пруського офіцера, грудьми, з майстерно пов’язаним галстуком, з кастетом у кишені, з квіткою в петельці - він викликав шепіт подиву бульварних жінок. Такий от був цей гробовий чепурун.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
СКЛАД ЗГРАЇ

Вчотирьох ці бандити становили своєрідного Протея, який звивався між поліцаями, намагаючись уникати нескромних очей Відока. Вони «прибирали то вигляд дерева, то полум’я, то фонтану», обмінювалися один з одним іменами та різними хитрощами, ховались у власній тіні, збувалися своєї особистості з такою легкістю, з якою на маскараді знімають приставлений ніс; іноді уподібнювались один одному так, що здавались єдиною особою; іноді справляли враження стількох людей, що сам Коко-Лакур вважав їх за цілий натовп.

Ці четверо не були чотирма окремими людьми; то був таємничий злодій з чотирма головами, який у великому масштабі працював у Парижі. То був потворний поліп зла, що жив у тайниках суспільства.

Через свої широкі зв’язки і розгалужену мережу підлеглих їм агентів Бабе, Гельмер, Клаксу і Монпарнас мали підряд на всі злочинства в департаменті Сени. З прохожими вони робили державний переворот знизу. Всі, кому хотілось напасти, всі люди з темною фантазією звертались для виконання своїх замислів до них. Цим чотирьом негідникам давали ідею, а п’єсу вже вони ставили самі, працюючи над сценарієм. Вони завжди мали змогу дати підходящу людину для всякого замаху, аби справа була досить вигідна. Коли злочинові потрібні були виконавці, вони давали їх у найми. У них була трупа підозрілих акторів, яку вони давали для всіх підземних трагедій.

Збирались вони звичайно смерком - пора їхнього пробудження - в пустирях біля Сальпетрієра. Там вони радилися. В їхньому розпорядженні було дванадцять годин темряви, і вони розподіляли між собою роботу.

В підземному світі компанію цих чотирьох людей називали «Патрон-Мінет». Старою французькою мальовничою мовою, яка зникає тепер, «Патрон-Мінет» означає ранок, так само як вираз entre chien et loup⁴⁸⁷ означає вечір. Назва ця походила, імовірно, від часу, коли закінчувалась їхня робота. Світанок - це той момент, коли зникають привиди і розходяться бандити. Під такою назвою були відомі й ці четверо людей.

Коли голова суду відвідав у в’язниці Ласнера й спитав його, хто ж зробив злочин, що свою участь у ньому Ласнер заперечував, той дав таку загадкову для судового, але ясну для поліції відповідь: «Може, Патрон-Мінет».

Перелік дійових осіб дозволяє іноді вгадати зміст п’єси. Так і список бандитів дозволяє скласти уявлення про банду. Ось як називались головні члени зграї «Патрон-Мінет» (імена їх збереглися в спеціальних записках).

Панчо, він же Прентаньє, він же Бігренайль.

Брюжон (Брюжонів була ціла династія; ми не відмовимось розповісти дещо про них).

Булатрюель, шосейний робітник, якого ми вже побіжно бачили.

Лавев.

Фіністер.

Гомер Гогю, негр.

Мардісуар.

Депеш.

Фонтлеруа, на прізвисько Букетьєр.

Глор’є, звільнений з каторги.

Баркарос, на прізвисько пан Дюпон.

Лепланад дю Сюд.

Пуссагрів.

Карманьйоле.

Крюденьє, на прізвисько Бізаро.

Манждантель.

Ноги вгору.

Півліара, він же Два Мільярди.

І т. д., і т. д.

Ми пропускаємо декого, і вони не з найгірших. Ці імена мають своє обличчя. Вони характеризують не тільки особу, а цілий вид. Кожне з цих імен відповідає якійсь різновидності цих огидних шампіньйонів низів цивілізації.

Ці особи не часто показували свої фізіономії, і на вулиці їх бачили рідко. Втомлені страшною нічною працею, вдень вони спали то в ямах, де гасять вапно, то в покинутих каменярнях Монмартра або Монружа, то в трубах каналізації. Вони заривались в землю.

Що сталося з цими людьми? Вони існують і досі. Вони існували завжди. Горацій каже про них: «Ambubaiarum collegia, pharmacopolae, mendici, mimae»,⁴⁸⁸ і поки суспільство буде таким, яким є воно нині, будуть такими, як тепер, і вони. Під темними стелями підземелля вони безперестанку народжуються від того, що проточується з суспільства. Це - завжди одні й ті ж привиди, тільки в них різні імена і різні лики.

Осіб знищують, а плем’я залишається.

У них завжди однакові здатності. Від гульвіси до бродяга раса зберігає свою чистоту. Вони вгадують про наявність гаманця в кишенях; носом чують годинники в жилетах. Золото і срібло мають для них запах. Бувають наівні буржуа, глянувши на яких, можна сказати, що їх треба обікрасти. Ці люди ходять назирцем за такими буржуа. Коли проходить іноземець або провінціал, вони здригаються, мов павук, що побачив в павутинні муху.

Коли зустрінеш їх уночі десь на пустинному бульварі, вони лякають. Це, здається, не люди, а постаті, зроблені з живого туману. Думаєш, що вони становлять одне ціле з мороком, що душа їхня - пітьма, і що тільки на короткий час, аби кілька хвилин пожити потворним життям, відокремились вони від темряви.

Що потрібно, щоб ці привиди зникли? Світло. Потоки світла. Проти світанку не встоїть жоден кажан. Просвітіть низи суспільства.

КНИГА ВОСЬМА.
НЕБЕЗПЕЧНИЙ БІДНЯК

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
МАРІУС, ШУКАЮЧИ ДІВЧИНУ В КАПЕЛЮШКУ, ЗУСТРІЧАЄ ЧОЛОВІКА В КАШКЕТІ

Минуло літо, потім осінь; настала зима. Ні пан Леблан, ні молода дівчина не приходили в Люксембурзький сад. Маріус думав тільки про одне: побачити знову це ніжне, чарівне обличчя. Він шукав увесь час, шукав скрізь і не знаходив нічого. Це не був уже єнтузіастичний мрійник, рішуча, палка твердої волі людина, що сміливо посилала виклик долі; мозок, який будував проекти над проектами; юний розум, повний планів, гордості, ідей і рішучості. Тепер він був, як пес, що загубив свого пана. Маріус засумував. Все скінчено. Робота дратувала його, прогулянки втомлювали, самотність надокучала. Неосяжна природа, виповнена колись таким світлом, стількома голосами, порадами, перспективами, горизонтами, спорожніла тепер для нього. Йому здавалось, ніби все зникло.

Він думав і тепер, бо не міг жити інакше; але думки не тішили його. На їхні постійні, зроблені тихо пропозиції, він незмінно відповідав: навіщо?

І як тільки не дорікав він собі. «Навіщо ходив я слідом за нею? Я ж був такий щасливий самим тим, що бачив її. Вона дивилась на мене. Хіба цього було мало? Вона, здавалось, любила мене. Хіба це не все? Чого ще було мені треба? Більшого ж нема. Я робив дурниці. Це - моя провина» і так далі, і так далі. Курфей- рак, якому Маріус не розповідав нічого (така була в нього натура), але який здогадувався майже про все (така натура була в нього), почав було поздоровляти його з коханням, правда, сам дивуючись цьому. Нарешті ж, побачивши, яка меланхолія огортає Маріуса, він сказав йому: «Ти, бачу, просто скотина. Ходім у Шом’єр».

Довірившись якось гарному вересневому сонцю, Маріус згодився піти з Курфейраком, Боссюе та Грантером на бал у Со, надіючись - яка мрія! - зустріти її там. Звичайно, він не знайшов тієї, кого шукав.

- Але ж тут можна знайти всіх пропащих дівчат! - бурчав Грантер.

Покинувши друзів, Маріус пішки пішов додому сам, втомлений, збуджений. Його приголомшував шум і засліплював порох від «кукушок», повних людей, які поверталися з свята і весело співали. А він ішов сумний і, щоб хоч трохи відсвіжитися, вдихав гострий запах горіхів, що росли на шляху.

Вік усамотнівся ще більше. Розгублений, пригнічений, весь віддаючись тузі, він борсався в своєму розпачі, як вовк у пастці, і, очманілий від кохання, скрізь шукав відсутню.

Одна зустріч справила на Маріуса дивне враження. В маленьких вуличках, сусідніх з бульваром Інвалідів, він розминувся з чоловіком у костюмі робітника і в кашкеті з довгим козирком, спід якого вибивались пасма зовсім сивого волосся. Маріуса вразила краса цієї білої шевелюри, і він пильніше придивився до цього чоловіка, який йшов повільно, начебто занурений у тяжкі міркування. Дивна річ, але Маріусові здалося, що він упізнав у ньому пана Леблана. У чоловіка було таке саме волосся, такий самий профіль, скільки дозволяв його бачити кашкет, ті самі манери: тільки сумніший вигляд. Але чому робітничий одяг? Що воно мало означати? Навіщо це переодягання? Маріус просто розгубився. Коли він опам’ятався трохи, першим його рухом було кинутись услід за цим чоловіком; хто знає, чи не натрапив він нарешті на слід, якого так довго шукав? В усякому разі, він мусив зблизька подивитись на старого й розв’язати цю загадку. Але це вирішення спало йому на думку надто пізно: старого вже не було. Він звернув в одну з бокових вулиць, і Маріус ніяк не міг розшукати його. Ця зустріч інтригувала його кілька днів, а потім він забув про неї. «Зрештою,- казав собі Маріус,- це, імовірно, тільки схожість».

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ЗНАХІДКА

Маріус усе ще жив у хатині Горбо. На інших мешканців її він не звертав жодної уваги.

Правда, на той час в будинку не було мешканців, крім нього та Жондретів, за яких він колись сплатив квартирну плату, ніколи, проте, не сказавши ні слова ні з батьком, ні з матір’ю, ні з дочками. Решта пожильців або переїхали, або померли, або були виселені за несплату.

Якось тієї зими сонце визирнуло вдень, але сталося це другого лютого, на стрітення, коли облудне сонце віщує півторамісячну холоднечу. Цей день навіяв навіть Матьє Ленсбергові вірш, що став справді класичним:

Та хоч як воно блищить і сяє,

А ведмідь в барліг до себе повертає.

Маріус тільки но вийшов з свого барлогу. Надходила ніч. Настав час іти обідати, бо обідати - о, безсилля ідеальних пристрастей! - все ж таки доводилось.

Він переступив поріг своєї кімнати саме тоді, коли мам Бугон, замітаючи коридор, виголошувала такий незабутній монолог:

- А що ж тепер дешево? Все дорого. Тільки муки людські дешеві. Вони, власне, не коштують нічого, ті муки.

Маріус повільно підіймався бульваром до застави, щоб вийти на вулицю Сен-Жак. Ішов він замислившись і опустивши голову.

Рантом він почув, як хтось зачепив його ліктем у тумані. Маріус обернувся й побачив двох молодих дівчат у лахмітті: одну високу, худу і другу - трохи меншу. Вони ледве зводили дух, мали наляканий вигляді, здавалось, тікали. Ідучи назустріч Маріусові, вони не помітили його і штовхнули. Хоч і темно було, але Маріус розгледів їхні посинілі обличчя, розпатлане волосся, їхні жахливі чепчики, їхні подерті спідниці і босі ноги. Біжачи, вони розмовляли поміж собою. Більша низьким голосом сказала:

- А тут з’явились фараони і мало не загарбали мене.

- Я бачила їх,- відповіла друга,- та як припустила бігти, як припустила!

З цього зловісного жаргону Маріус зрозумів, що жандарми або поліція ледве не схопили цих двох дітей і що ці діти тікали від них.

Вони кинулись під дерева бульвару; кілька секунд їхні постаті невиразно біліли в пітьмі, а потім зникли.

Маріус на хвилинку спинився.

Він зібрався йти далі, коли біля своїх ніг, на землі, побачив якийсь сіруватий пакет. Маріус нахилився й підняв його. То було щось схоже на конверт, де, здавалось, лежали папери.

«А, то, напевне, ці нещасні впустили його», подумав він.

Маріус повернувся, покликав дівчат, але вони не озвалися. Гадаючи, що вони вже далеко, він поклав пакет у кишеню й пішов обідати.

Дорогою, в якомусь проході на вулиці Муфтар, він побачив вкриту чорним сукном і поставлену на три стільці дитячу труну, біля якої горіла свічка. Маріус згадав двох дівчат, яких зустрів у пітьмі.

- Бідолашні матері! - сказав він.- Бачити, що їхні діти живуть погано, тяжче, ніж бачити, як вони вмирають.

Потім ці тіні, які змусили його забути своє власне горе, зникли з його пам’яті, і він знову засумував. Він почав згадувати півроку кохання та щастя на вільному повітрі, під прекрасними деревами Люксембурзького саду.

«Яке безрадісне стало моє життя! - думав він.- Мені весь час трапляються на дорозі молоді дівчата. Тільки раніше це були ангели, а тепер вампіри в образі жінки».

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
НА ЧОТИРИ ФРОНТИ

Ввечері, коли Маріус роздягався, збираючись спати, він у кишені свого фрака намацав пакет, який підняв на бульварі. Він уже забув про нього. Йому спало на думку, що корисно було б розгорнути пакет, бо там могла знайтись адреса дівчат, якщо він, справді, належить їм, і в усякому разі - відомості, які допоможуть повернути пакет особі, що загубила його.

Маріус розгорнув пакет.

Він був не запечатаний, і в ньому лежало чотири теж не запечатані конверти.

На конвертах були написані адреси.

Від усіх чотирьох конвертів тхнуло жахливим тютюном.

Перший лист був адресований: «Мадам маркізі де Грушрей, проти палати депутатів, №…»

Сказавши собі, що в листі можуть знайтися потрібні йому вказівки і що до того ж він не запечатаний, Маріус не вважав за нескромність прочитати його.

В листі було написане таке:

«Мадам маркізо,

Найбільше об’єднує людей чеснота милосердя і побожності. Дайте волю вашим почуттям християнки - спочутливим оком гляньте на безталанного іспанця, жертву лояльності й відданості святій справі легітимізму. За оборону її він сплатив своєю кров’ю, віддав усе своє майно і перебуває тепер в страшних злиднях. Він не має сумніву, що така великодушна особа, як ви, допоможе йому зберегти існування, надзвичайно тяжке для військового, що має добре виховання та честь і весь повен ран. Заздалегідь розраховую на людяність, що керує вами, і на симпатію, яку мадам маркіза відчуває до такої нещасної нації. Молитва їхня не буде даремна, і вдячність їх збереже чарівну пам’ять про вас.

З почуттям пошани маю за честь бути,

мадам,

Дон Альварес, іспанський кавалерійський капітан, рояліст, що шукає притулку у Франції, їде на батьківщину і не має коштів продовжувати свою подорож».

Після підпису не було адреси. Маріус сподівався знайти її в другому листі, надписаному так: «Мадам графині де Монверне, вулиця Кассет, № 9».

Ось що прочитав у ньому Маріус:

«Мадам графине,

Пише це нещасна мати родини з шістьох дітей, молодше з яких має тільки вісім місяців. Я хвора після останніх пологів, покинута чоловіком, не маю жодних засобів існування в цьому світі найжахливішої нужди.

В надії на мадам графиню, має вона за честь бути, мадам, з глибокою пошаною

Балізар».

Маріус перейшов до третього листа, благального, як і попередні, і прочитав:

«Панові Пабуржо, виборцеві, негоціанту-трикотажникові,⁴⁸⁹ торгівля гуртом, вулиця Сен-Дені, на розі вулиці О-Фер.

Дозволяю собі вдатися до вас з цим листом, щоб просити зробити мені ласку ваших дорогоцінних симпатій і звернути вашу увагу на письменника, який щойно послав свою драму у Французький театр. Сюжет її історичний, а дія відбувається в Оверні за часів імперії. Стиль її, гадаю, природний, лаконічний⁴⁹⁰ і має, може, якусь вартість. Є там куплети, що їх співають у чотирьох місцях. Комічне, серйозне, несподіване домішуються в ній до різноманітних характерів і до романтичного відтінку, що злегка забарвлює всю таємничу інтригу, яка посувається повільно, розвивається в разючих перипетіях⁴⁹¹ і розв’язується серед багатьох блискучих сценічних ефектів.

Головна моя мета - задовольнити бажання, яке дедалі більше керує людиною нашої епохи, тобто моду, цей примхливий, чудний флюгер, що міняється при майже кожному новому вітрі.

Не зважаючи на всі ці вартості, я маю підстави боятись, що заздрощі і егоізм упривілейованих авторів відлучать мене від театру, бо я знаю, чого доводиться зазнавати молодим авторам.

Пане Пабуржо, ваша справедлива репутація покровителя літераторів осмілює мене послати до вас мою дочку, яка розкаже вам про наше обурливе становище, коли нема ні хліба, ні палива в цю зимову пору. Прохання дозволити мені присвятити вам мою цю драму і інші майбутні доводить вам, наскільки ціную я честь укриватися вашою егідою і прикрашати вашим ім’ям мої твори. Якщо ви ласкаво вшануєте мене хоч найменшою допомогою, я зараз же візьмуся за твір віршами, щоб сплатити вам мою лепту подяки. Цей твір, який я намагатимусь всіма силами зробити найдосконалішим, буде посланий вам перше, ніж його надрукують перед драмою і прочитають зі сцени.

Панові і пані Пабуржо

моя найпочтивіша пошана,

Жанфло, літератор.

P. S. Хоча б сорок су.

Вибачте, що посилаю до вас дочку, а не йду сам, але сумний стан мого туалету не дозволяє мені виходити».

Нарешті Маріус вийняв четвертий лист, адресований: «Панові благодійникові з церкви Сен-Жак-дю-Го-Па». Містилися в ньому такі рядки:

«Благодійнику,

Якщо ви зласкавитесь супроводити мою дочку, ви побачите жахливі злидні, і я покажу вам мої свідоцтва.

Коли ви глянете на ці папери, ваша великодушна душа зворушиться почуттям глибокої доброзичливості, бо справжні філософи завжди переживають гостро.

Як людина спочутлива, ви згодитесь, що навіть у крайніх нестатках дуже боляче, шукаючи допомоги, просити засвідчити це владу, немов не можна страждати і вмерти від виснаження, не чекаючи, поки нам полегшать нашу бідність. Доля дуже фатальна для одних і занадто щедра або занадто захищає інших.

Дожидаю вашої допомоги або вашої присутності, якщо ви зласкавитесь прийти, і прошу вірити в шанобливі почуття до вас, з якими маю за честь залишатися, справді великодушна людина, ваш смиренний і дуже покірний слуга,

П. Фабанту, драматичний артист».

Прочитавши ці чотири листи, Маріус не набагато пішов уперед.

Поперше, в жодному не було адреси їх автора.

Подруге, вони, здавалось, виходили від чотирьох різних осіб: дона Альвареса, якоїсь Балізар, поета Жанфло і драматичного артиста Фабанту, але вражало те, що всі чотири писані були одним і тим же почерком.

Який інший висновок доводилось робити, як не той, що писала їх одна й та ж людина?

Здогадка ставала ще імовірнішою через те, що пожовклий грубий папір листів був однаковий, від усіх чотирьох однаково тхнуло тютюном, і хоч автор їх, очевидно, старався писати в різних стилях, але орфографічні помилки повторювались у них з однаково спокійною впертістю, і літератор Жанфло робив їх не менше, ніж іспанський капітан.

Намагатись розгадати цю маленьку таємницю було б марною працею. Якби Маріус не знайшов ті листи випадково, вони скидались би на містифікацію. Маріус був у занадто сумному настрої, щоб цей жарт випадковості міг розважити його і щоб він став брати участь у грі, яку пропонував йому вуличний брук. Йому здавалось, ніби він грає з цими листами в жмурки, і вони глузують з нього.

Ніщо, проте, не вказувало на належність листів дівчатам, з якими Маріус зустрівся на бульварі. Зрештою, ці папірці, очевидно, не мали жодної вартості.

Маріус знову поклав їх у конверт, конверт кинув у куток і ліг спати.

Щось о сьомій годині ранку, коли він тільки встиг поснідати і збирався сісти працювати, хтось тихенько постукав у двері.

Не маючи ніякого майна, Маріус ніколи не виймав ключа з замкової щілини, крім тих дуже рідких випадків, коли виконував якусь спішну роботу. Навіть виходячи з дому, він залишав ключ у дверях.

- Вас пограбують,- казала йому мам Бугон.

- Що саме? - відповідав Маріус.

А втім, одного дня, на превелике торжество мадам Бюргон, у нього, справді, вкрали таки пару старих чобіт.

В двері постукали вдруге, дуже обережно, як і перший раз.

- Увійдіть,- сказав Маріус.

Двері відчинилися.

- Чого вам, мам Бугон? - спитав Маріус, не зводячи погляду від книг та рукописів на столі.

- Вибачте, пане,- промовив голос, який належав не мам Бугон.

Голос був глухий, розбитий, здушений, хрипкий: голос старика, охриплого від горілки.

Маріус швидко обернувся й побачив молоду дівчину.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
ТРОЯНДА В БІДНОСТІ

На дверях стояла зовсім молода дівчина. Вікно комірчини було якраз проти дверей, і бліде світло з нього падало на дівчину. Це було зморене, кволе, худорляве створіння. Тільки сорочка і спідниця вкривали її голе, тремтяче, задубіле тіло. Замість пояса - шворка; гострі плечі вилазили спід сорочки. Обличчя в неї було лімфатично-бліде, ключиці землястого кольору, кисті рук - червоні, рот - піввідкритий і без багатьох зубів, губи - бліді, очі - тьмяні, зухвалі й короткозорі, форми - нерозвиненої дівчини і погляд старої розпусної жінки; суміш п’ятидесяти й п’ятнадцяти років; одна з істот, водночас слабких і жахливих, які викликають трепет у тих, у кого не викликають сліз.

Маріус підвівся і в якомусь остовпінні дивився на це створіння, дуже подібне до туманних образів, що їх він бачив у своїх мріях.

Найтяжчим було те, що дівчина була колись непогана на вроду. Змалку вона повинна була бути гарненькою. Милість юності ще й тепер змагалася в ній з передчасною огидливою старістю - наслідком розпусти та бідності. Залишки вроди згасали на цьому шістнадцятирічному обличчі, як світанком зимового дня мерхне за важкими хмарами бліде сонце.

Це обличчя не було зовсім незнайомим для Маріуса. Він згадував, ніби десь бачив уже його.

- Чого завгодно вам, мадмуазель? - спитав він.

- Ось лист для вас, пане Маріус,- голосом п’яного галерника відповіла дівчина.

Вона назвала Маріуса на ім’я. Маріус не міг сумніватися, що їй потрібний саме він. Але хто ця дівчина? Звідки знає вона, як його звуть?

Не чекаючи запрошення, дівчина ввійшла. Ввійшла вона рішуче і з якоюсь особливою впевненістю, від якої стискувалось серце, охопила поглядом всю кімнату з незастеленим ліжком. Дівчина була боса. Крізь великі дірки в спідниці виднілися її довгі ноги й худі коліна. Вона дрижала.

В руці в неї, справді, був лист, який вона передала Маріусові.

Розкриваючи лист, Маріус помітив, що величезна оплатка, якою він був заліплений, ще вогка. Його не могли послати здаля. Маріус прочитав:

«Дорогий молодий сусіде,

Я довідався про ваш добрий вчинок і знаю, що ви сплатили за мою квартиру півроку тому. Благословляю вас, молодий чоловіче. Моя старша дочка розповість вам, що ми всі четверо от уже два дні сидимо без шматка хліба і що моя дружина хвора. Якщо не помиляюсь, то можу надіятись, що ваше великодушне серце зглянеться, дізнавшись про це, і підкаже вам бажання допомогти мені невеличким поданням.

Залишаюся з особливою пошаною, належною благодійникам людства.

Жондрет

P. S. Дочка моя чекатиме ваших розпоряджень, дорогий Маріус».

Цей лист освітлив загадкову пригоду, що зацікавила Маріуса напередодні ввечері. Все раптом стало ясним.

Лист був однакового з тими чотирма листами походження. Той самий почерк, той самий стиль, той самий правопис, той самий папір, той самий тютюновий запах.

Було п’ять листів, п’ять історій, п’ять імен, п’ять підписів, а підписувала їх одна особа. Іспанський капітан дон Альварес, нещасна мати Балізар, поет-драматург Жанфло, старий актор Фа- банту - всі четверо звалися Жондретом, якщо й сам він звався Жондретом.

Маріус жив у хатині Горбо вже досить давно, але, як казали ми, лише зрідка мав нагоду, нехай побіжно, бачити свого бідолашного сусіда. Думки його були в іншому місці, а де думки - там і погляд. Він, напевне, не раз зустрічався з Жондретами в коридорі або на сходах, але для нього то були тільки силуети. Він звертав на них так мало уваги, що, зіткнувшись учора з дочками Жондрета на бульварі, не впізнав їх. А то ж, очевидно, були вони, і та, що ввійшла оце в кімнату до нього, викликала в Маріуса, разом з жалем і огидою, неясний спогад зустрічі з нею десь в іншому місці.

Тепер йому стало ясно все. Він зрозумів, що його сусід Жон- дрет експлуатував у своїх злиднях милосердя великодушних благодійників, що він діставав адреси, під прибраним ім’ям писав багатим жалісливим людям листи і посилав з ними своїх дочок на їхній страх і риск. Цей батько піддавав риску своїх дітей: він грав з долею, і ставкою були його дочки. Згадуючи, як вони тікали вчора; судячи з їхнього переляку та з жаргону, який він чув, Маріус зрозумів, що ці нещасні промишляли якоюсь гидкою професією, і що, значить, у суспільстві людському, такому, яким воно є, живуть дві жалюгідні істоти, ні діти, ні підлітки, ні жінки - якісь нечестиві і невинні чудища.

Це - нещасні створіння, без імени, без віку, без статі; для них неможливо вже ні добро, ні зло, і, вийшовши з пори дитинства, вони у цьому світі не мають більш нічого: ні волі, ні чеснотливості, ні відповідальності. Їхні душі, що вчора розвинулись, а сьогодні зав’яли, подібні до квіток, що упали на брук: їх бруднить усяка грязь, перше ніж роздушить якесь колесо.

А молода дівчина, поки Маріус здивовано і сумно дивився на неї, походжала по мансарді з сміливістю привида, зовсім не соромлячись своєї наготи. Іноді подерта сорочка її спадала майже до поперека. Вона пересувала стільці, доторкалась до всього туалетного приладдя на комоді, мацала костюми Маріуса, нишпорила по всіх кутках.

- Диви! - вигукнула вона.- У вас є дзеркало.

І, немов у кімнаті крім неї не було нікого, вона наспівувала уривки з водевілей, сороміцькі куплети, яким її хрипкий, горловий голос надавав зловісності. Під її сміливістю відчувалась якась ніяковість, неспокій, приниженість. Зухвальство - це сором.

Тяжко було бачити, як метушиться вона по кімнаті, рухами своїми нагадуючи пташка, якого лякає світло або в якого зламане крило. Почувалось, що, якби її інакше виховували і вона б жила в інших умовах, то в невимушеній, веселій поведінці дівчини могла би бути і ніжність, і принадність. У тварин горлиця ніколи не може стати орланом. Таке доводиться бачити тільки у людей.

Маріус думав і не перешкоджав їй.

Дівчина підійшла до стола.

- А! - сказала вона.- Книжки!

Якийсь вогник блимнув у її скляному погляді, і тоном, де виявлялося щастя мати змогу похвалитись чимнебудь - риса, властива всім людям - вона промовила:

- Я вмію читати.

Дівчина схопила розгорнену книжку й прочитала досить швидко:

«Генерал Бодуен дістав наказ здобути з своїми п’ятьма батальйонами замок Гугмон, що стояв в центрі рівнини Ватерлоо...»

Тут вона перебила сама себе:

- А! Ватерлоо! Я це знаю. Там був колись бій. Мій батько брав у ньому участь. Мій же батько служив у війську. Ми всі - запеклі бонапартисти. Ватерлоо - це проти англійців.

Дівчина поклала книгу на стіл і взяла перо.

- Я вмію й писати! - скрикнула вона.

Вона вмочила перо в чорнило і, повернувшись до Маріуса, спитала:

- Хочете глянути? Я зараз напишу щось для вас.

І перше ніж Маріус встиг відповісти, дівчина написала на аркуші білого паперу, що лежав на столі: «Там фараони».

Потім вона кинула перо.

- Правописних помилок нема. Можете подивитись. Ми з сестрою дістали освіту. Ми ж не завжди були такі, як тепер. Ми народились не для того, щоб...

Тут вона зупинилась, втупила в Маріуса свої згаслі очі і вибухнула сміхом, примовляючи тоном, де чулась приглушена крайнім цинізмом крайня туга:

- Е! Е! Е!

І вона заспівала на веселий мотив:

J’ai faim, mon père,

Pas de fricot.

J’ai froid, ma mère,

Pas de tricot.

Grelotte,

Lolotte!

Sanglotte,

Jacquot.⁴⁹²

Ледве закінчивши цей куплет, вона спитала:

- А ви буваєте колинебудь у театрі, пане Маріус? Я буваю. У мене є маленький брат, він приятелює з артистами і часто дає мені квитки. Тільки я не люблю сидіти на галереї. Там тісно і погано. Там бувають іноді прості люди; бувають і такі, від яких погано тхне.

Потім вона подивилась на Маріуса, і обличчя її виявило здивування.

- А знаєте, ви ж - гарний хлопець, пане Маріус.

Обоє вони водночас подумали про одне і те ж, і дівчина всміхнулась, а Маріус почервонів.

Підійшовши до нього ближче, вона поклала, йому руку на плече.

- Ви не помічаєте мене, а я знаю вас, пане Маріус. Я зустрічаю вас на сходах, а потім, коли гуляю в тих місцях, іноді бачу, як ви заходите до так званого батька Мабефа, що живе в Аустер- ліці. А вам дуже личить скуйовджене волосся.

Її голос намагався бути ніжним, але йому вдавалось бути тільки дуже низьким. Частина слів зникала на дорозі від гортані до губ, як зникає звук в роялі, де бракує клавіш.

Маріус непомітно подався назад.

- Мадмуазель,- сказав він із звичайного своєю холодною поважністю,- у мене тут є пакет, який, гадаю, належить вам. Дозвольте передати вам його.

І він подав їй конверт з чотирма листами.

Дівчина сплеснула руками, скрикнувши:

- А ми шукали його скрізь!

Вона схопила пакет, розгорнула його і заторохтіла:

- А, боже мій! А ми ж з сестрою шукали скрізь! Так це, значить, ви знайшли його. На бульварі; правда? Він, бачте, впав, коли ми тікали. То моя маленька сестра втнула цю дурну штуку. Повернувшись додому, ми не знайшли його. Ми не хотіли, щоб нас побили, бо це ні до чого, зовсім ні до чого, цілком ні до чого,-і сказали нашим, ніби віднесли листи тим особам, але нам не дали нічого. Ось вони, ці нещасні листи! А звідки ви догадались, що вони - мої? А! По почерку. Виходить, то вас ми штовхнули вчора, коли бігли? Але тоді нічого не було видно. Я ще спитала сестру: «Це - якийсь пан?» А сестра сказала мені: «Здається, якийсь пан».

Тим часом вона розкрила конверт, адресований «панові благодійникові з церкви Сен-Жак-дю-Го-Па».

- О! Це - лист тому старому, що ходить до церкви. І тепер саме час. Понесу йому. Може, він дасть нам на сніданок.

Дівчина знову стала сміятись і додала:

- А знаєте, що означатиме, коли ми поснідаємо сьогодні? Це означатиме, що ми з’їмо наш позавчорашній сніданок, наш позавчорашній обід, наш учорашній сніданок, наш учорашній обід, і все це за одним заходом. Коли воно не до вподоби вам, чорт візьми, то здихайте, собаки!

Це нагадало Маріусові про мету її приходу.

Він порився в жилетній кишені й не знайшов там нічого.

А дівчина торохтіла собі, неначе забувши про присутність Маріуса.

- Часто я виходжу ввечері. Часто не повертаюсь додому. Минулої зими, перед цією квартирою, ми жили під арками мостів. Ми тулились одне до одного, щоб не мерзнути. Моя маленька сестра плакала. Вода... це так сумно! Коли мені хотілось утопитись, я казала собі: «Ні, це занадто холодно». Коли хочу, я ходжу зовсім сама і ночую в рівчаках. Знаєте, коли я йду ввечері бульваром, дерева здаються мені вилами, всі будинки здаються чорними та здоровими, мов башти на Нотр-Дам;⁴⁹³ я уявляю собі, ніби білі мури - це річка, і кажу собі: «А тут же вода». Зірки - неначе лампіони на ілюмінації; вони нібито димлять і їх гасить вітер. Я почуваю тоді себе приголомшеною, неначе у вуха мені дихають коні. Хоч і ніч, а мені все ввижається музика катеринки та дзижчання прядильних машин. Мені здається, ніби в мене кидають камені, я тікаю світ за очі, все крутиться передо мною, все крутиться. Коли не поїси - це дуже чудно.

І вона кинула на Маріуса блукаючий погляд.

Понишпоривши по всіх своїх кишенях, Маріус кінець-кінцем знайшов у них п’ять франків шістнадцять су. В той момент це було все, що він мав.

- Це мені на сьогоднішній обід,- подумав він,- а завтра побачимо.

Маріус залишив собі шістнадцять су, а п’ять франків передав дівчині.

Вона схопила монету.

- Добре! Ось і сонечко прозирнуло! - сказала вона.

І, неначе те сонце розтопило лавину вуличних слів у її мозку, вона зацокотіла:

- П’ять франків! Блискотюха! Монарх! Знаменито! А, ти, ку- цанчик! Преспасибі вам! Браво, голодранці! Матимете на два дні лиготного! Здорово напакуємось! І пляшечку роздушимо!

Вона натягла сорочку на плечі, низько вклонилася Маріусові, потім по-приятельському махнула йому рукою і пішла до дверей з словами:

- До побачення, пане. Піду все ж таки шукати мого старого.

Ідучи повз комод, вона помітила на ньому скоринку сухого, зацвілого й вкритого порохом хліба. Дівчина накинулась на неї, відкусила кусок і пробурмотіла:

- Смачно! Тільки тверде. Так я собі зламаю зуби.

І вона пішла.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
ПОТАЙНЕ ВІКНО

Маріус п’ять років жив у бідності, у нестатках, навіть у крайніх нестатках, але він ніколи не знав справжніх злиднів. Тепер він їх побачив. Страшний привид їх промайнув перед його очима. І дійсно, той, хто бачив у злиднях тільки чоловіка, той не бачив, значить, нічого. Треба бачити злидні жінки. Хто бачив у злиднях тільки жінку, той не бачив нічого. Треба бачити злидні дитини.

Чоловік, дійшовши до крайньої нужди, вдається й до крайніх заходів. Горе беззахисним істотам навколо нього! Роботи, платні, хліба, вогню, сміливості, волі - всього бракує йому відразу. Світло дня погасає, здається, зовні; моральне світло погасає всередині. В цій пітьмі чоловік натрапляє на слабкість жінки й дитини і насильством доводить їх до безчестя.

Тоді можливі стають усі жахи. Відчай - оточений ламкими перегородками, а за ними - або порок, або злочинство.

Здоров’я, молодість, честь, сувора, свята чистота молодого ще тіла, серце, незайманість, сором’язливість - цей епідерміс душі - все це зловісно ламають руки, шукають виходу з скрути, зустрічають ганьбу і миряться з нею. Батьки, матері, діти, брати, сестри, чоловіки, жінки, дочки зливаються в одне, майже як у мінеральній сполуці, в цій туманній суміші статей, кровності, віку, наруги, невинності. Вони тиснуться одне до одного в якомусь приділеному їм долею лігві. Вони жалібно перезираються. О, безталанні! Які вони бліді! Як їм холодно! Здається, вони живуть на планеті, значно дальшій від сонця, ніж наша.

Ця дівчина була для Маріуса неначе посланицею мороку.

Вона показала йому огидний бік темряви.

Маріус майже дорікав собі за те, що його мрії та пристрасті досі не давали йому змоги глянути на своїх сусідів. Сплатити за них квартирну плату - було просто машинальним рухом, який зробив би всякий. Але він, Маріус, мусив би зробити більше. Аджеж тільки стіна відділяла його від цих усіма покинутих істот, що неначе навпомацки жили в темряві, осторонь від решти живих. Він зустрічався з ними, він був, сказати б, останньою ланкою людського роду, до якої вони доторкались: він чув, як вони живуть, або вірніше - конають, біля нього, і не звертав на них уваги. Щодня, щохвилини чув він крізь стіну, як вони ходять, приходять, розмовляють, і не прислухався. А в тих словах був же стогін, і він навіть чув його. Думка його була далеко - в мріях про недосяжне щастя, про неможливе кохання, про безумства. А люди, його брати в Христі, його брати по народу, конали поруч з ним, конали даремно! Він був навіть почасти винним в їхньому нещасті, він збільшував його. Бо якби вони мали іншого сусіда, не такого мрійника і більш уважного, людину звичайну і добросерду, то він, очевидно, помітив би їхні нестатки, звернув би увагу на подавані ними сигнали нещастя і, може, давно вже підібрав би та врятував їх. Безсумнівно, вони, здавалось, були дуже розпусні, дуже розбещені, дуже зледащілі, навіть - відразливі, але рідко хто не ледащіє, упавши. До того ж є точка, де злидарі і порочні люди змішуються в одному фатальному слові - знедолені. І хіба то їхня провина? І хіба найглибше падіння не повинно викликати найбільшого милосердя?

Кажучи це - як усі справді чесні люди, Маріус іноді навчав самого себе й картав себе більше, ніж заслуговував - Маріус дивився на стіну, що відділяла його від Жондретів, так, немов його повний співчуття погляд міг прозирнути крізь неї й зогріти цих нещасних. Стіна та була тоненьким шаром штукатурки, який тримався на дранках та балках і дозволяв прекрасно чути голоси і навіть окремі слова. Тільки такий мрійник, як Маріус, міг досі не помітити цього. Ні з боку Жондретів, ні з боку Маріуса на стіні не було шпалер, і вся її груба побудова впадала в очі. Маріус розглядав її, майже не усвідомлюючи цього. Іноді мрійник дивиться на щось, спостерігає та вивчає, немов мислитель. Раптом Маріус устав. Угорі біля стелі він побачив трикутну дірку між трьома дранками. Штукатурка, що закривала її, обвалилась, і, ставши на комод, крізь цей отвір можна було зазирнути в комірчину Жондретів. Співчуття буває й повинно бути цікавим. Ця дірка могла правити за потайне вікно. Коли хочуть допомогти, тоді дозволено і підглядати.

«Подивимось, що то за люди,- сказав до себе Маріус,- і як вони живуть».

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
ЛЮДИНА-ХИЖАК УДОМА

У містах, як і в лісах, є нори, де ховається все найгірше та найстрашніше. Тільки те, що ховається в містах,- жорстоке, підле та дрібне, тобто погане; а те, що ховається в лісах,- жорстоке, дике і велике, тобто прекрасне. І те, і те - лігва, але лігва звірів усе ж таки кращі за лігва людей. Барліг кращий за вертеп.

Маріус бачив вертеп.

Маріус був бідний, і кімната в нього була скромна. Але бідність його була благородна, а горище його чисте. Нора, в яку він тепер дивився, була гидка, брудна, смердюча, темна, мерзенна. Всі меблі в ній складалися з плетеного стільця, поламаного стола, кількох штук старого череп’я і двох неописанно вбогих ліжок у двох кутках. Освітлювалась кімната маленьким, на чотири шибки, віконцем, затканим павутинням. Давало воно світла саме стільки, щоб обличчя людини здавалося обличчям привида. Стіни мали вигляд прокажених: були вкриті рубцями та шрамами, немов спотворене якоюсь жахливою хворобою обличчя, і гноїлися вологістю. На них видно було грубо зроблені вугіллям непристойні малюнки.

Підлога в кімнаті, де жив Маріус, була з побитих цеглин; підлога в тій кімнаті була не цегляна і не дощана: там ходили просто по вапну, яким колись штукатурили комірчину і яке почорніло під ногами. На цій нерівній долівці, в яку в’ївся порох і до якої не доторкалась тільки мітла, химерними групами лежали старі матерчаті туфлі, стоптані черевики та жахливі ганчірки. Зате там був камін, через що вона й коштувала сорок франків на рік. В каміні були жаровня, казан, поламані дошки, почеплене на гвіздки різне дрантя, клітка для птиці, попіл і навіть трохи вогню. В ньому сумно диміли дві головешки.

Кімната здавалась ще жахливішою через свої великі розміри. В ній були виступи, кутки, чорні дірки, бантини, бухти та миси. У тих гидких бездонних кутках, напевно, таїлися павуки в кулак завбільшки, стоноги в ступню завдовжки і, може, якісь потворні істоти людські.

Одне з ліжок стояло біля дверей, друге - біля вікна. Обидва вони були приставлені спинками до каміна і стояли якраз проти Маріуса.

У кутку проти отвору, крізь який дивився Маріус, висіла на стіні в рамі з чорного дерева кольорова гравюра з написом великими літерами внизу: «Сон». Зображала вона заснулу жінку, що тримає на колінах заснулу дитину, і орла в хмарі з короною в дзьобі; жінка, не прокидаючись, відсувала корону від голови дитини, а в глибині, оточений ореолом, стояв Наполеон, спираючись на синю колону під жовтим капітелем, прикрашену написом:

Маренго

Аустерліц

Ієна

Баграм

Ейлау

Під цією гравюрою стояла на підлозі якась довгаста дошка в рамі. Це скидалось на перевернуту картину, може, з брудним склом на тому боці або на зняте з стіни трюмо, яке чекає, коли його повісять знову.

За столом, на якому Маріус бачив чорнило, перо та папір, сидів чоловік років шестидесяти, маленький, худорлявий, синьо-блідий, похмурий, з хитрим, жорстоким і неспокійним поглядом; тип справжнього негідника.

Глянувши на це обличчя, Лаватер знайшов би в ньому схожість з прокурором і з яструбом. Хижий птах і людина-сутяга спотворювали й доповнювали один одного; сутяга надавав хижому птахові вигляду мерзенства, а хижий птах робив сутягу жахливим.

У чоловіка була довга сива борода. Він був у жіночій сорочці, яка оголяла його волосаті груди й укриті сивим волоссям руки. Під сорочкою виднілися брудні штани і чоботи, з яких вилазили пальці.

В роті у нього була люлька. Він курив. В цій норі не було вже хліба, але був ще тютюн.

Чоловік писав, можливо, листа на зразок тих, що їх читав Маріус.

На столі лежала стара пошарпана книжка в червоній обкладинці. Старовинний формат її у дванадцяту частку аркуша, звичайний для читалень, свідчив, що це був роман. На обкладинці книжки великими літерами було надруковано: «Дюкре-Дюменіль. Бог, король, честь і дами. 1814 рік».

Пишучи, чоловік голосно говорив, і Маріус чув, як він казав:

- І подумати ж тільки, що нема рівності й після смерті! Подивіться на Пер-Лашез. Вельможі, що мають гроші,- вище, на забрукованій алеї з акаціями. Вони можуть під’їхати туди в екіпажі. Маленьких, бідних людей кладуть унизу, де грязюка по коліна, у мокру яму. Кладуть їх туди, щоб вони скорше згнили.

Він зупинився, стукнув кулаком по столу і, скрегочучи зубами, додав:

- О, я з’їв би цілий світ!

Коло каміна сиділа навпочіпки боса огрядна жінка, яка могла мати і сорок, і сто років.

На ній теж були тільки сорочка та в’язана спідниця, залатана клаптями старого простирала. Фартух з грубого полотна наполовину прикривав спідницю. Хоч жінка й скорчилась, але видно було, що вона дуже високого зросту. Поруч з своїм чоловіком вона здавалась якоюсь велеткою. У неї було огидне біляве-руде з сивизною волосся, і вона час від часу підправляла його своїми величезними лиснючими руками з плоскими нігтями.

На підлозі біля неї лежала розгорнута книга такого ж формату, як і на столі; імовірно, той самий роман.

На одному з ліжок Маріус неясно бачив довгу, бліду, майже голу дівчину, що сиділа, спустивши ноги, і начебто нічого не чула, не бачила та й не жила.

Безсумнівно, молодша сестра тієї, що приходила до Маріуса.

Вона мала на вигляд років одинадцять-дванадцять, а коли придивитись пильніше, то можна було дати їй усі п’ятнадцять. Ця дівчина вчора ввечері казала на бульварі: «Я як припустила бігти! Як припустила!»

Вона належала до тієї кволої породи дітей, що надовго запізнюються в своєму розвиткові, а потім виростають раптом і швидко. Ці жалюгідні рослини-люди - плід нестатків. Вони не бувають ні дітьми, ні підлітками, у п’ятнадцять років виглядають дванадцятирічними, а в шістнадцять їм можна дати двадцять. Сьогодні вони - дівчинки, завтра - жінки. В житті вони ступають широкими кроками, щоб швидше покінчити з ним.

Тепер ця істота скидалась на дитину.

У кімнаті не було жодних ознак будьякої праці: ні верстата, ні прядки, ні інструментів. В кутку валялось ламане залізо підозрілого вигляду. То була картина похмурого ледарства - яке йде слідом за відчаєм і передує агонії.

Маріус якийсь час розглядав це зловісне житло, жахливіше ніж могила, бо в ньому, почувалось, билася ще душа і трепетало життя.

Горище, льох, яма, де на самому споді соціальної будови плазують деякі бідаки,- не зовсім ще могила, а тільки місце перед її дверима. Але, як ті багачі, що найкращі дорогоцінності виставляють перед входом до свого палацу, так і смерть, яка зовсім близько, найбільше свої жахи приміщує в тому передпокої.

Чоловік замовчав, жінка не казала ні слова, дівчина, здавалося, не дихала. Чути було тільки, як рипіло перо.

Не кидаючи писати, чоловік бурчав:

- Каналії! Каналії! Скрізь каналії!

При цьому варіанті вигуку Соломона⁴⁹⁴ жінка зітхнула.

- Заспокойся, голубчику! - сказала вона.- Не шкодь собі, любий. Ти занадто ласкавий, що пишеш цим людям, дружинонько.

Злидні, як і холод, змушують людей щільніше тулитись одне до одного тілами, зате серця тоді віддаляються. Ця жінка, очевидно, любила колись свого чоловіка з усією силою любові, яка потім погасла в постійних, взаємних докорах за страшну бідність, що гнітила їх усіх. Тепер від її почуття залишився самий попіл. Але пестливі імена, як то часто буває, вижили. Рот її називав його «любим, голубчиком, дружинонькою» тощо, але серце жінки мовчало.

Чоловік знову став писати.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ.
СТРАТЕГІЯ І ТАКТИКА

З важким серцем Маріус хотів уже було спуститися з свого імпровізованого спостережного пункту, коли якийсь шум притяг його увагу і змусив залишитися на місці.

Двері комірчини раптом відчинилися.

На порозі з’явилась старша дочка.

На ногах у неї були грубі чоловічі черевики, в грязі аж до самих її червоних кісточок, а на плечах - старий, драний плащ, якого годину тому Маріус на ній не бачив. Можливо, вона залишила його за дверима, щоб викликати більше жалю до себе, а вийшовши, одягла знову. Дівчина ввійшла, з грюкотом зачинила двері, звела дух і тоном тріумфу та радості скрикнула:

- Іде!

Батько глянув на неї, мати повернула голову, маленька сестра й не поворухнулася.

- Хто? - спитав батько.

- Пан.

- Той благодійник?

- Так.

- З церкви Сен-Жак?

- Так.

- Старик?

- Так.

- І зараз буде?

- Слідом за мною.

- Ти певна?

- Певна.

- Так правда, іде?

- Їде візником.

- Візником! Це ж - Ротшільд!

Батько встав.

- Чому ти певна? Як могла ти випередити його, коли він їде візником? Чи залишила ти йому принаймні нашу адресу? Роз’яснила йому як слід, що це останні двері по коридору, праворуч? Хоч би вже він не помилився! Ти, значить, застала його в церкві? Він прочитав мого листа? Що він тобі сказав?

- Та, та, та! - відповіла дочка.- Як ти мчиш, приятелю! Ось тобі подробиці: я ввійшла в церкву, він був на своєму звичайному місці, я вклонилась йому й передала лист, а він, прочитавши його, спитав: «Де ви живете, моя дитино?» «Я проведу,- кажу,-вас». А він каже: «Ні, дайте мені вашу адресу. Моя дочка має купити дещо, я візьму візника і приїду в один час з вами». Я й сказала йому адресу. А він, коли почув номер будинку, здається, був здивований, завагався на хвилинку, а потім сказав: «Дарма. Я приїду». Коли служба скінчилась, я бачила, як вони з дочкою виходили з церкви і сідали у фіакр.⁴⁹⁵ Я правильно сказала: останні двері в коридорі, праворуч.

- А чому ти думаєш, що він приїде?

- Я бачила його фіакр на вулиці Малого Банкіра. Тому я й побігла.

- Звідки ти знаєш, що це - той фіакр?

- Та я ж запам’ятала номер.

- Який ?

- 440.

- Гаразд. Ти - розумна дівчина.

Дівчина задирливо глянула на батька й показала на своє взуття.

- Що розумна, то-можливо, але я ніколи більше не носитиму цих черевиків, поперше, дбаючи про своє здоров’я, а по друге - з охайності. Ніщо не дратує мене так, як підошви, що хлюпають усю дорогу. Я краще буду ходити зонам боса.

- Маєш рацію,- відповів батько ласкавим тоном, який контрастував з грубістю дівчини,- але тоді тебе не пустять до церков. Бідні повинні мати черевики. До бога босоніж не ходять,- з гіркотою в голосі додав він, а тоді повернувся до питання, яке цікавило його: - То ти певна, що він приїде?

- Та він їде зовсім слідом за мною.

Чоловік випростався. Якесь натхнення осявало його обличчя.

- Жінко, чуєш? - закричав він.- Благодійник! Загаси вогонь!

Остовпіла мати не ворухнулась.

Батько з спритністю паяца схопив з каміна розбитий горщик з водою і хлюпнув на головешки.

- А ти продави стілець! - скомандував він старшій дочці.

Та не зрозуміла.

Він схопив стілець сам і вдарив п’яткою по сидінню так, що нога його пройшла наскрізь.

Витягаючи ногу, він спитав у дочки.

- А надворі холодно?

- Дуже. Падає сніг.

Батько повернувся до молодшої сестри, що сиділа на ліжку біля вікна, і громовим голосом гаркнув:

- Геть мені зараз же з ліжка, ледащо! Ти ніколи нічого не зробиш. Розбий шибку!

Дівчинка, тремтячи від холоду, сплигнула з ліжка.

- Розбий шибку! - повторив він.

Дівчинка вагалася.

- Чуєш, що я кажу? - крикнув батько.

Дівчинка з полохливою покорою стала навшпиньки й кулаком ударила в шибку. Скло розбилося й з шумом упало.

- Добре! - схвалив батько.

Він був серйозний і рішучий. Погляд його перебігав по всіх кутках комірчини.

Він нагадував генерала, що вживає останніх підготовчих заходів перед боєм, який зараз розпочнеться.

Мати, що досі не промовила ні слова, підвелася й глухим голосом, повільно вимовляючи слова, що неначе застигали в її роті, спитала:

- Що ти хочеш зробити, любий?

- Вкладайся в чіжко! - наказав чоловік.

Інтонація цих слів не припускала заперечень.

В цей час у кімнаті почувся плач.

- Що це таке? - рикнув батько.

Не виходячи з темного кутка, куди вона забилась, молодша дочка показала свій закривавлений кулак. Розбиваючи шибку, вона поранила себе, а тепер підійшла до ліжка матері й мовчки плакала.

- Ось бачиш,- закричала мати,- дурниці, які ти вигадуєш? Розбиваючи твою шибку, вона порізалась.

- Тим краще! - відповів чоловік.- Це було передбачене.

- Як! Тим краще? - не вгамовувалась жінка.

- Тихо! - зупинив її батько.- Я касую свободу друку.

І, розідравши жіночу сорочку, яка була на ньому, він шматком її перев’язав закривавлену руку малої.

Після того Жондрет з задоволенням глянув на свою подерту сорочку.

- Ще й сорочка,- сказав він.- Все це матиме чудовий вигляд.

Крижаний вітер з свистом вдирався в кімнату. Туман знадвору, проходячи в кімнату, слався по ній, мов білувата вата, розтягувана чиїмось невидимими пальцями. Крізь розбиту шибку видно було, що падає сніг. Холод, який провіщало стрітенське сонце, таки настав.

Батько оглянув усю кімнату, неначе хотів пересвідчитись, що не забув нічого, і, взявши старий совок, притрусив попелом мокрі головешки.

Потім він розігнувся і, прихилившись до каміна, промовив:

- Тепер ми можемо прийняти філантропа.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ.
ПРОМІНЬ СОНЦЯ У ВЕРТЕПІ

Старша дочка, підійшовши, поклала свою руку на руку батька.

- Дивись, як мені холодно,- сказала вона.

- Е! - відповів батько.- Мені куди холодніше.

- Ти завжди перевершуєш всіх і в усьому; навіть у поганому! - запальчасто крикнула мати.

- Годі! - озвався її чоловік, глянувши на неї так, що мати замовчала.

У вертепі на момент запанувала тиша. Старша дочка з байдужим виглядом зчищала грязь з подолу свого плаща; молодша схлипувала; мати, взявши в обидві руки її голову, вкривала її поцілунками, пошепки примовляючи:

- Не плач, моє золото, прошу тебе. Це нічого. Не плач, бо ти розсердиш батька.

- Ні! - крикнув чоловік.- Навпаки. Ридай! Ридай! Так буде добре.

Потім він звернувся до старшої:

- А! Не їде. Невже не приїде? Невже я дурно загасив огонь, продавив стілець, пошматував на собі сорочку та вибив шибку?

- І поранив малу,- прошептала мати.

- А в цій бісовій комірчині, знаєте ви, собачий холод. А що, як він не приїде? Він змушує дожидати себе. Вони, мовляв, почекають. Для того вони й зроблені. О, як ненавиджу я цих багатих, всіх цих багачів, всіх цих так званих, таких єлейних, благодійників, які ходять у церкву, захоплюються цими підлими попами! З яким задоволенням, з якою радістю і щастям передушив би я їх усіх. Вони вважають, що вони вищі за нас, і принижують нас. Вони приносять нам одяг, як вони називають це дрантя, не варте й чотирьох су, і хліб. Не треба мені цього, сволота ви! Мені треба гроші. А, гроші? Нізащо. Вони ж кажуть, що ми проп’ємо їх, бо всі ми п’яниці та ледарі. А вони? Хто вони тепер і ким були свого часу? Злодії. Інакше вони не розбагатіли б. О, в суспільства треба було б забрати все та скинути з найвищої гори! Правда, можливо, що все побилося б, але зате ні в кого нічого не буде, і то вже бариш. Але що робить там твоя благодійна мармиза? Чи прийде він? Може, тварюка, забув адресу? Закладаюсь, що ця стара скотина...

В цей момент у двері злегка постукали. Чоловік кинувся до них, відчинив їх і зустрів гостей низькими поклонами та влесливими усмішками.

- Заходьте, пане. Увійдіть ласкаво, шановний мій благодійнику і ваша чарівна панночка...

На порозі кімнати стояли підстаркуватий чоловік і молоденька дівчина.

Маріус не покидав свого місця. Язик людський не спроможний віддати те, що він відчував тоді.

То була вона.

Всякий, хто кохав, знає, скільки променистого змісту в чотирьох літерах слова «вона».

То й справді була вона. Маріус ледве бачив її крізь блискучий туман, що раптом оповив його зір. То була люба відсутня жінка; ця зоря, що півроку світила йому; ті очі, те чоло, той рот, те прекрасне обличчя, яке, зникнувши, занурило все в морок. Видіння зникало. З’являлась вона сама.

І з’явилась вона в цій пітьмі, в цьому гидкому вертепі, серед цього жаху.

Маріус не тямився і тремтів. Невже то вона? Серце його билося так, що заважало йому бачити. Він почував, що може зараз розридатися. Нарешті, після таких довгих розшуків, він знайшов її! Маріусові здавалось, ніби він знайшов свою загублену колись душу.

Вона залишилась та сама, тільки зблідла трохи. Її ніжне личко обрамляв капелюшок з фіолетового бархату, фігуру її приховувала чорна отласна шубка. Спід довгого плаття визирала її маленька ніжка в шовковому черевику.

Як і завжди, її супроводив пан Леблан.

Вона ступила кілька кроків і поклала на стіл досить великий пакунок.

Старша дочка Жондретів стала за дверима і звідти похмуро дивилась на бархатний капелюшок, отласну шубку й чарівне, щасливе личко.

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ.
ЖОНДРЕТ МАЛО НЕ ПЛАЧЕ

В комірчині було так темно, що людям, які прийшли знадвору, здавалось, ніби вони в льоху. Отож, Леблан і його дочка посувалися вперед досить невпевнено і бачили перед собою лише невиразні постаті, тоді як очі мешканців комірчини, звиклих до цієї півтемряви, прекрасно бачили й пильно розглядали їх.

Пан Леблан із завждішнім своїм добродушним і сумним виглядом підійшов до Жондрета.

- Пане,- сказав він,- у цьому пакунку ви знайдете новий одяг, панчохи й шерстяні ковдри.

- Наш ангел-благодійник робить для нас забагато,- схилився аж до землі Жондрет і, поки гості розглядали жалюгідну обстановку їхньої кімнати, шепнув старшій дочці:

- Га! Чи не казав же я? Старі речі. І ні су грошей. Всі вони однакові. До речі, ким був підписаний лист до цього старого бевзя?

- Фабанту,- відповіла дочка.

- Драматичний артист; гаразд.

Таке запитання було дуже вчасним, бо саме в цей момент пан Леблан повернувся до нього і тоном людини, яка намагається згадати ім’я, промовив:

- Ви, я бачу, в жахливому становищі, пане...

- Фабанту,- підказав Жондрет.

- Пане Фабанту. Так, так, пам’ятаю.

- Драматичний артист, пане; який свого часу користувався великим успіхом.

Жондрет, очевидно, визнав цей момент за слушний, щоб обробити «філантропа», і голосом, де бреніли враз і дріб’язкове тщеславство ярмаркового фігляра і смиренність жебрака, гукнув:

- Учень Тальма́, пане, учень Тальма́. Доля колись усміхалась мені. А тепер прийшла черга нещастя. Ви ж гляньте, благодійнику: ні хліба, ні вогню. Бідні мої крихітки сидять без огню. Єдиний мій стілець продавлений. Шибка вибита. І це в таку негоду. Дружина лежить у ліжку. Хвора.

- Бідолашна! - сказав пан Леблан.

- Дитина моя поранена,- додав Жондрет.

Молодша дочка, зацікавлена приходом чужих, заходилась розглядати «панночку» і перестала ридати.

- Плач же! Реви! - шепнув їй Жондрет

Водночас він ущипнув її за порізану руку. І все це було зроблено з спритністю фокусника.

Мала зарепетувала.

Чарівна дівчина, яку Маріус в серці своїм називав «моя Урсула», поспішила підійти до неї.

- Бідолашне, миле дитя! - сказала вона.

- Погляньте, прекрасна мадмуазель,- вів далі Жондрет,- на її закривавлену руку. Цей нещасний випадок трапився з нею, коли вона працювала біля машини, за шість су на день. Можливо, їй доведеться відрізати руку.

- Невже? - збентежено спитав старий пан.

Дівчинка, вважаючи ці слова за правду, зайшлася плачем.

- На горе наше, це так, благодійнику,- відповів батько.

Ось уже кілька хвилин Жондрет якось чудно розглядав «філантропа». Розмовляючи, він допитливо дивився на нього, неначе намагався пригадати щось. Скориставшися з моменту, коли Леблан і його дочка розпитували малу про її поранену руку, Жондрет підійшов до дружини, що з отупінням і дурним виглядом лежала в ліжку, і швидко шепнув їй:

- Придивись добре до цього чоловіка.

Потім, повернувшись до пана Леблана, він знову продовжував бідкатися:

- Ви ж гляньте, пане, весь мій одяг складається з жіночої сорочки, та ще й подертої. І це взимку! Не маючи в що одягтись, я не можу виходити з дому. Якби у мене була хоч якась одежа, я пішов би до мадмуазель Марс. Вона мене знає і дуже любить. Вона ж і досі живе на вулиці Тур-де-Дам? А чи знаєте ви, пане: ми з нею грали колись разом у провінції. Я ділив з нею лаври. Селімена прийшла б допомогти мені, пане! Ельміра подала б милостиню Велізарію.⁴⁹⁶ А у мене нема нічого! Жодного су! Моя жінка хвора - і жодного су! Дочка серйозно поранена - і жодного су! У дружини - припадки задишки. То - від віку, та й нервова система сюди заплуталась. Їй і дочці потрібна поміч. Але чим платити лікареві? Чим платити аптекареві? У нас ні ліара! Я ладний стати навколішки за монету в два су, пане. Ось до чого дійшло мистецтво. І знаєте що, чарівна панно, і ви, мій великодушний благодійнику? Ви, від яких пахне доброчесністю, добротою і церквою, де моя бідолашна дочка, приходячи молитися, бачить вас щодня? Я даю дочкам релігійне виховання, пане... Я не схотів, щоб вони вступали до театру.. А, негідниці, спробуйте ви в мене збочити! Я втокмачую їм правила честі, моралі, доброчесності. Спитайте в них. Вони повинні йти прямим шляхом. У них є батько. Вони не з тих нещасливиць, які починають з того, що не мають родини, а кінчають тим, що виходять заміж за цілий світ. Мадмуазель Ніхто стає мадам Усі. Ні, такого не може бути в родині Фабанту! Я хочу виховувати їх так, щоб вони були доброчесними, були милими й вірили в бота, чорт візьми! Ну, і знаєте ви, шановний мій пане, що станеться завтра? Завтра - четверте лютого; фатальний день, остання відстрочка, яку дав мені домовласник. Якщо сьогодні ввечері я не силачу йому, то завтра моя старша дочка, я сам, моя дружина з своєю пропасницею, моя дитина з своєю раною - всі четверо ми будемо вигнані звідси й викинуті на вулицю, на бульвар, під дощ, під сніг! Ось, пане. Я винний уже за чотири терміни за цілий рік! Тобто шістдесят франків.

Жондрет брехав. Чотири терміни становили б тільки сорок франків, але їх не могло бути й чотири, бо менше ніж півроку тому Маріус сплатив за два.

Пан Леблан вийняв з кишені п’ятифранкову монету й поклав її на стіл.

Жондрет устиг ще шепнути на вухо старшій дочці:

- А, паскуда! Ну що робитиму я з його п’ятьма франками? Це не оплатить мені навіть стільця та шибки. От і роби витрати!

Тим часом пан Леблан зняв з себе коричневе пальто, яке було на ньому поверх синього сюртука, і перекинув його через спинку стільця.

- Пане Фабанту,- сказав він,- при мені тільки п’ять франків, але я проведу мою дочку додому і повернуся сюди ввечері. Ви здається, мусите платити сьогодні ввечері?

Обличчя Жондрета осяяв якийсь дивний вираз.

- Так, шановний мій пане; о восьмій я маю бути у домовласника.

- Я буду тут о шостій і принесу вам шістдесят франків,

- О, благодійнику! - не тямлячись, скрикнув Жондрет.

І тихо додав:

- Добре придивися до нього, жінко.

Пан Леблан узяв під руку дочку і, ідучи до дверей, сказав:

- До побачення, друзі мої. До вечора.

- О шостій? - спитав Жондрет.

- Рівно о шостій.

В цей момент залишене на стільці пальто впало в око старшій дочці.

- Ви забули пальто, пане,- сказала вона.

Жондрет кинув на дочку нищівний погляд і грізно знизав плечима.

Пан Леблан обернувся і, всміхаючись, відповів:

- Я не забув його, а залишив.

- О, мій ласкавець! - скрикнув Жондрет.- Мій великий благодійник! Я втопаю в сльозах. Дозвольте мені провести вас до фіакра.

- Якщо ви будете виходити, то вдягніть це пальто. Надворі, справді, холодно.

Жондрет не став дожидати, щоб йому повторили ці слова, і зараз же одяг коричневе пальто.

Вийшли вони втрьох, і Жондрет ішов спереду.

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ.
ТАКСА КАБРІОЛЕТІВ: ДВА ФРАНКИ ЗА ГОДИНУ

Хоч уся ця сцена відбувалася перед очима Маріуса, але в дійсності він не бачив нічого. Очі його не відривались від молодої дівчини; його серце, сказати б, схопило й обгорнуло її всю, як тільки вона ввійшла в мансарду. Весь час, поки вона була там, Маріус жив тим життям, коли екстаз перериває всі матеріальні відчуття й скеровує всю душу на якусь одну точку. Він споглядав не дівчину, але світло в отласній шубці і в бархатному капелюшку. Якби в кімнату ввійшов Сіріус, він осліпив би Маріуса не більше.

Коли дівчина розв’язувала пакунок, розгортала одіж та ковдри, з співчуттям розпитувала хвору матір і з ніжністю - пора- нену дочку, Маріус стежив за кожним її рухом і намагався почути її голос. Він знав її очі, її лоб, її красу, її фігуру, її манери і не знав звука її голосу. Раз у Люксембурзькому саду йому, здавалось, вдалося схопити кілька сказаних нею слів, але він не був цілком певний цього. Він віддав би десять років свого життя, щоб почути її голос, щоб унести в своїй душі трохи цієї музики. Але жаління та сурмління Жондрета глушили все. І до захвату Маріуса домішувалось щире горе. Погляд його був прикований до молодої дівчини. Він не міг уявити собі, що й справді бачить це божественне створіння в цій огидній норі, оточене цими брудними істотами. Маріусові вона здавалась колібрі серед жаб.

Коли дівчина вийшла, його опанувала єдина думка: іти слідом за нею, не покидати її, поки він не дізнається, де вона живе, не загубити знову, так таємничо знайшовши її. Маріус сплигнув з комода й узяв капелюх, але, поклавши вже руку на ручку дверей, зупинився. Коридор був довгий, сходи - стрімкі, Жондрет любив балакати, пан Леблан, безсумнівно, не сів ще в екіпаж. Якщо десь у коридорі, на сходах або коло під’їзду він обернеться і побачить Маріуса в цьому будинку, то, очевидно, стривожиться, знайде спосіб знову сховатись від нього; і тоді все пропаде знову. Що робити? Заждати трохи? Але тим часом їхній екіпаж може поїхати. Маріус спочатку вагався, а потім наважився і вийшов з кімнати.

В коридорі не було вже нікого. Маріус побіг до сходів. Не було нікого й на сходах. Він швидко зійшов униз і, коли вийшов на бульвар, то встиг тільки помітити, що їхній фіакр, повернувши за ріг вулиці Малого Банкіра, поїхав у напрямі Парижа.

Маріус кинувся слідом за ним. На розі бульвару він знову побачив фіакр, який швидко спускався вулицею Муфтар. Фіакр був уже дуже далеко. Його ніяк не наздогнати. Бігти за ним? Неможливо. Та й з екіпажа безперечно побачать, що хтось женеться за ними, і батько впізнає його. Тут стався неймовірний, дивний випадок: Маріус помітив кабріолет без пасажира, який їхав бульваром. Лишалось одне: сідати в кабріолет і їхати за фіакром. Це був певний, дійсний і безпечний спосіб.

Маріус знаком зупинив візника і закричав йому:

- На години!

Маріус був без галстука, у старому, робочому костюмі без гудзиків, його сорочка була подерта на грудях.

Візник спинився, підморгнув і простяг до Маріуса ліву руку, потираючи вказівний палець великим.

- Ну? - спитав Маріус.

- Платіть уперед! - сказав візник.

Маріус згадав, що має при собі тільки шістнадцять су.

- Скільки? - спитав він.

- Сорок су.

- Я сплачу, коли повернемось.

Замість відповіді, візник засвистав і стьобнув коня.

Маріус блукаючим поглядом дивився на кабріолет, що віддалявся. Через те, що у нього не було двадцяти чотирьох су, він утрачав свою радість, своє щастя, своє кохання; знову занурювався в морок. Він прозрів і знову став сліпим. Він з гіркотою і - треба признатись - з жалем подумав, що сьогодні таки, вранці, віддав п’ять франків тій нещасній дівчині. Мавши тепер п’ять франків, він був би врятований, відродився, вийшов з темряви, самотності, туги. Він знову зв’язав би чорну нитку своєї долі з тією прекрасною золотою ниткою, що тільки но була перед його очима і ще раз увірвалася. Маріус у розпачі пішов додому.

Його могло б заспокоїти те, що пан Леблан обіцяв повернутися ввечері, бо тоді можна буде простежити за ним краще, але захоплений спогляданням своєї Урсули Маріус навряд чи чув цю обіцянку.

Збираючись ступити на сходи, Маріус на протилежному боці бульвару побачив Жондрета. Закутаний у пальто «філантропа», він стояв під муром, що виходив на вулицю Бар’єр-де-Гоблен, і розмовляв з підозрілим на вигляд чоловіком, одним з тих, кого звичайно називають «приміськими бродягами». Обличчя в таких людей не викликають довір’я, розмови - загадкові, думки - лихі, і сплять вони звичайно вдень, тобто працюють уночі.

Ці двоє людей, що розмовляли, стоячи на одному місці в таку завірюху, напевне звернули б на себе увагу поліції, але Маріус ледве глянув на них.

Правда, Маріус, хоч як він був заклопотаний своїм горем, не міг не помітити, що співрозмовник Жондрета був схожий на Паншо, він же Прентаньє, він же Бігренайль, на якого колись указував йому Курфейрак і який мав у кварталі репутацію досить небезпечного нічного бродяги. У попередній книзі ми зустрічали вже його ім’я. Цей Паншо, або Прентаньє, або ж Бігренайль фігурував потім у кількох карних процесах і став згодом славетним негідником. Тоді ж це був тільки видатний негідник. Пам’ять про нього ще й досі збереглася серед бандитів і професіональних грабіжників. Наприкінці останнього королювання⁴⁹⁷ він створив цілу школу. І смерком, коли люди збираються групами й тихо розмовляють, про нього говорили в канцелярії тюрми Ла Форс.⁴⁹⁸ У цій тюрмі під муром, по якому ходять караули, лежить стічна труба з відхідників. Нею, в 1843 році, якимось чудом, серед білого дня втекли тридцять в’язнів, а над кам’яною лядою тих відхідників, на мурі можна прочитати ім’я Паншо, сміливо надряпане ним під час однієї з його спроб втечі. В 1832 році поліція стежила вже за ним, але він тоді не був ще заплутаний у серйозні справи.

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ.
ЗЛИДНІ ПРОПОНУЮТЬ СВОЇ ПОСЛУГИ ГОРЮ

Маріус повільно зійшов по сходах. У ту мить, коли він збирався ввійти в свою келію, він побачив старшу дочку Жондрета, що йшла слідом за ним. Йому ненавидна була ця дівчина, бо то ж їй віддав він свої п’ять франків. Просити повернути їх було надто пізно: кабріолет поїхав, а фіакр був дуже далеко. Та вона й не повернула б тих грошей. Розпитувати ж її про адресу пана Леб- лана була даремна річ; очевидно, вона не знала її, бо підписаний Фабанту лист був адресований: «Панові благодійникові з церкви Сен-Жак-де-Го-Па».

Маріус увійшов у кімнату й потягнув за собою двері.

Двері, проте, не зачинилися. Він обернувся й побачив руку, що затримувала їх.

- Що це таке? - здивувався Маріус.- Хто там?

То була старша дочка Жондрета.

- А, це ви! - майже сердито промовив Маріус.- Знову ви! Чого вам треба від мене?

Дівчина здавалась замисленою і не відповідала. Ранкової своєї впевненості вона вже не мала. Вона не входила в кімнату, а стояла в темному коридорі. Маріус бачив її крізь прочинені двері.

- Чи ж будете ви відповідати? - спитав Маріус.- Чого вам треба від мене?

Дівчина кинула на нього тьмяний погляд, де нібито засвічувалось світло, і сказала:

- Пане Маріус, у вас сумний вигляд. Що з вами?

- Зі мною?

- З вами.

- Нічого.

- Неправда.

- Ні, правда.

- А я кажу, що неправда.

- Дайте мені спокій!

Маріус знову потягнув двері; вона не пускала.

- Послухайте,- сказала дівчина,- ви неправі. Хоч ви й не багата людина, але сьогодні вранці зробили добре діло. Будьте добрим і тепер. Ви дали мені поїсти; скажіть же тепер, що з вами? Ви журитесь, це видно. А я не хотіла б, щоб ви журились. Що треба для цього? Чи можу я придатись вам на щось? Використайте мене. Я не питаю у вас про ваші секрети, вам нема чого розповідати мені про них, але корисною я все ж таки можу бути. Я можу допомогти вам, бо я допомагаю й моєму батькові. Коли треба віднести листи, ходити по квартирах, від дверей до дверей, знайти якусь адресу, простежити за кимнебудь - це роблю я. Ви вільно можете розказати мені все; я не перекажу нікому. Іноді досить буває сказати комусь щонебудь, і все влаштовується. Розпоряджайтеся мною.

Маріусові спала на думку одна ідея. За яку гілку не хапається людина, коли почуває, що падає?

Він підійшов до дівчини:

- Послухай...- почав він.

Іскра радості блиснула в її очах.

- О, так, так! Кажіть мені «ти»,- перебила вона.- Так буде краще.

- Це ти привела сюди того старого пана з дочкою?..

- Так.

- А чи знаєш ти їхню адресу?

- Ні.

- Узнай для мене.

Погляд дівчини з похмурого став веселим, з веселого - сумним.

- Оце вам і потрібно? - спитала вона.

- Так.

- Ви їх знаєте?

- Ні.

- Тобто не знаєте її, але хочете познайомитися з нею.

В цьому «її» замість «їх» була якась гіркота і якийсь глибокий зміст.

- Скажи просто, чи можеш ти зробити це?

- Ви хочете знати адресу гарної панночки?

І в цих словах «гарної панночки» був відтінок, який дратував Маріуса.

- То, зрештою, маловажно. Адресу батька і дочки. Їхню адресу.

Вона пильно подивилась на Маріуса.

- А що ви мені дасте?

- Все, що схочеш.

- Все, що схочу?

- Так.

- Матимете адресу.

Дівчина опустила голову, потім рвучким рухом пустила двері, які зараз же зачинилися.

Маріус залишився сам.

Він упав на стілець, сперся головою й ліктями на ліжко й заглибився в безодню своїх думок, яких не міг вхопити і які па- морочили йому мозок. Всі сьогоднішні події - з’явлення того ангела, зникнення його, слова цієї пропащої дівчини, просвіток надії в тумані відчаю - ось що неясними образами виповнювало його голову.

Раптом мрії Маріуса увірвалися.

Він почув, як високий, різкий голос Жондрета вимовив слова, що чомусь страшенно зацікавили Маріуса:

- А я, кажу тобі, певен і впізнав його.

Про кого говорив Жондрет? Кого впізнав він? Батька «його Урсули»? Невже Жондрет знав його? Невже цим несподіваним способом дістане він відомості, без яких життя його було таким похмурим? Невже він знатиме, нарешті, кого він кохає? Хто ця дівчина? Хто її батько? Чи розвіється тепер густа темрява, що вкривала її досі? Чи розвіється та запона? О, небо!

Маріус буквально стрибнув, а не зліз на комод і вмостився біля свого слухового віконця в стіні.

Він знову бачив вертеп, де жили Жондрети.

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ.
ЯК УЖИТО П’ЯТИФРАНКОВУ МОНЕТУ ПАНА ЛЕБЛАНА

В цій родині зовні нічого не змінилось, коли не вважати на те, що жінка з дочками дістали з пакунка й вдягли на себе шерстяні панчохи та кофти. На ліжках лежали дві нові ковдри.

Жондрет, очевидно, тільки повернувся. Він не встиг ще звести дух після своєї прогулянки. Його дочки сиділи на підлозі біля каміна, і старша перев’язувала руку молодшій. Дружина його, з виразом крайнього здивовання на обличчі, мішком сиділа на ліжку біля каміна. Жондрет широкими кроками ходив по мансарді. У нього був якийсь незвичайний погляд.

Жінка, яка в присутності чоловіка завжди здавалась наляканою й приголомшеною, наважилась спитати:

- Так ти, і справді, певний?

- Певний. Минуло вісім років, але я впізнав його. І впізнав зараз же. Невже це не впало тобі в очі?

- Ні.

- А я ж казав тобі бути уважною. Але це та сама постать, те саме обличчя, тільки трохи постаріле. Є люди, що - не знаю вже, як то вони це роблять - ніколи не старіють. У нього той самий голос. Тільки тепер він краще вдягнений, ось і все. А, старий притайкуватий чорт! Впіймав таки я тебе!

Він зупинився, щоб сказати дочкам:

- Забирайтесь звідси, ви! Дивно, що це не впало тобі в очі.

- У неї ж болить рука,- пробурмотіла мати.

- Повітря допоможе їй,- зауважив Жондрет.- Геть!

Було видно, що цей чоловік належить до категорії людей, яким не заперечують. Обидві дівчини вийшли.

Коли вони переступали поріг, батько затримав старшу за руку і якимось особливим тоном сказав:

- Ви повернетесь сюди рівно о п’ятій. Обидві. Ви будете мені потрібні.

Маріус подвоїв увагу.

Залишившися сам-на-сам з дружиною, Жондрет почав ходити но кімнаті і мовчки, два чи три рази, обійшов круг неї. Потім кілька хвилин він витратив на те, щоб засунути за штани поділ жіночої сорочки, яка була на ньому.

Раптом він повернувся до дружини, схрестив на грудях руки і скрикнув:

- Ну, хочеш, я скажу тобі щось? Панночка...

- Ну! - повторила жінка.- Панночка...

Маріус не сумнівався. Очевидно, говорили про неї. Він прислухався з болісною тривогою. Вся істота його зосередилась у слухові.

Але Жондрет нахилився й говорив на вухо жінці. Потім він випростався і закінчив уголос:

- Вона.

- Оце? - мовила жінка.

- Оце,- ствердив чоловік.

Не можна віддати вираз, з яким мати вимовила слово «оце». Тут було і здивування, і лють, і ненависть, і гнів, що всі змішались і злилися в жахливій інтонації. Досить було кількох сказаних їй чоловіком на вухо слів - безсумнівно чийогось імени - щоб ця сонна жінка прокинулась і з огидної стала страшною.

- Неможливо! - скрикнула вона.- І подумати, що мої дочки ходять босі і не мають жодного плаття. А в неї! Отласна шубка, бархатний капелюшок, ботинки! Більше ніж на двісті франків! Неначе це дама! Ні, ти помиляєшся! Поперше, та була бридка, а ця - непогана. Справді, непогана! Ні, вона не може бути нею.

- А я кажу тобі, що це вона. Побачиш.

На таке категоричне запевнення Жондрет підвела свою біляву голову з червоним обличчям і дико глянула на стелю. В цей момент вона здалась Маріусові ще жахливішою, ніж її чоловік. То була свиня з поглядом тигриці.

- Як! - скрикнула вона.- Так ця мерзенна гарна панночка, що з жалем дивилася на моїх дочок, і є та паскуда! О, я охоче затоптала б її ногами!

Вона схопилася з ліжка, з хвилину постояла розпатлана, з піввідкритим ротом, із стуленими кулаками, а потім знову впала на ліжко. Чоловік продовжував ходити по кімнаті, не звертаючи уваги на свою дружину.

Після кількох хвилин мовчанки він підійшов і, знову схрестивши руки, став перед нею.

- А хочеш, я скажу тобі ще одну штуку?

- Яку?

Жондрет відповів коротко і тихо:

- Ту, що я тепер багатий.

Дружина подивилась на нього поглядом, який промовляв: «невже він збожеволів?»

- Годі,- продовжував Жондрет.- Досить уже сидів я помираючи з холоду та голоду! Досить з мене злиднів! Я не жартую. Годі каламбурів, боже милий! Годі фарсів, отче небесний. Я хочу жерти досхочу, пити досхочу, тріскати, спати, нічого не робити! Нехай прийде і моя черга! Перше ніж здохнути, я хочу пожити трохи мільйонером!

Він обійшов круг кімнати і додав:

- Як і інші.

- Що хочеш ти сказати? - не зрозуміла жінка.

Він похитав головою, підморгнув і підніс голос, немов вуличний фокусник перед черговим номером.

- Що хочу? А ось слухай.

- Тихо,- буркнула жінка. Не так голосно! Це ж, певно, такі справи, про які інші не повніші чути.

- Е! Хто там почує? Сусід? Він щойно, я бачив, вийшов. Хіба ж він чує, цей йолоп? Та він же, кажу тобі, вийшов.

І все ж таки Жондрет інстинктивно стишив голос, не настільки, правда, щоб Маріус не почув його слів. Допомагало Маріусові й те, що випав сніг і приглушував шум від екіпажів, які проїздили бульваром.

Ось що почув Маріус:

- Слухай добре. Крез упіймався. Це - факт. Все влаштовано. Я бачив декого з хлопців. Він прийде сьогодні о шостій. Принесе, каналія, свої шістдесят франків. Бачила ти, як ловко я набазікав: шістдесят франків, домовласник, строк четвертого лютого! Хіба ж це строк, дурню? І він, значить, прийде о шостій, саме коли сусід ходить обідати. Тітка Бюргон миє в місті посуд. У будинку нема нікого. Сусід ніколи не повертається раніше, ніж об одинадцятій. Малі чатуватимуть. Ти нам допомагатимеш. Він скориться.

- А як не скориться? - спитала жінка.

Жондрет зробив зловісний жест.

- Тоді ми його скараємо.

І він розреготався.

Маріус уперше бачив, як він сміється. Сміх його був холодний та тихий і викликав трепет.

З стінної шафи біля каміна Жондрет витяг старий кашкет, почистив його рукавом і одяг на голову.

- Я йду,- сказав він.- Треба ще де з ким побачитися. З добрими людьми. Все буде гаразд. Я швидко повернусь. Гарна вийде штука. Стережи будинок.

Засунувши кулаки в кишені штанів, він на хвилинку замислився, а потім крикнув:

- Щастя все ж таки, що він мене не впізнав! А якби впізнав, то не повернувся б. Він утік би від нас. Мене врятувала моя борода. Моя романтична борідка! Моя гарненька романтична борідка!

І він знову зареготав.

Потім він підійшов до вікна. Сніг падав безнастанно, черкаючи білим сіре небо.

- Яка собача погода! - вказав Жондрет.- Шинель занадто широка,- зауважив він, запинаючи пальто.- Ну та даремно! Старий шельма зробив збіса добре, залишивши її мені. Без неї я не міг би вийти, і все пропало б знову. Від якої дрібниці іноді залежиш!

І насунувши кашкет на очі, він вийшов.

Ступивши кілька кроків, він повернувся, і його хижий, розумний профіль з’явився в отворі дверей.

- Забув,- сказав він.- Ти приготуєш жаровню з вугіллям.

І він кинув дружині на фартух залишену «філантропом» п’ятифранкову монету.

- Жаровню, з вугіллям? - перепитала жінка.

- Так.

- Скільки буасо?

- Два.

- Це коштуватиме тридцять су. А на решту я куплю чим пообідати.

- Е, ні.

- Чому?

- Не витрачай цих сто су.

- Чому?

- Бо маю і я купити дечого.

- Що саме?

- Дещо.

- Скільки тобі треба буде грошей?

- Де тут залізняк неподалеку?

- На вулиці Муфтар.

- Ага! На розі. Я бачив ту крамницю.

- Скільки ж тобі буде треба на твою покупку?

- П’ятдесят су, або три франки.

- Не багато ж лишиться на обід.

- Сьогодні йдеться не про обід. Матимемо щось краще.

- Гаразд, серденько.

Жондрет знову зачинив двері, і Маріус чув, як він ішов по коридору і швидко спускався сходами.

В цю мить на дзвіниці церкви Сен-Медар пробило першу годину.

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ.
SOLUS CUM SOLO IN LOCO REMOTO, NON COGITABUNTUR ORARE PATER NOSTER⁴⁹⁹

Хоч який мрійник був Маріус, але характер мав він твердий і енергійний. Звичка до самотності та мислення, розвинувши в ньому спочутливість, зменшила, мабуть, здатність гніватися, але не зачепила здатності обурюватись. У ньому жили доброзичливість браміна й суворість судді. Він жалів жабу, але роздушив би змію. Отож, тепер очі його бачили зміїну нору, перед ним було кубло чудищ.

- Треба розчавити цих негідників,- подумав Маріус.

Жодна з таємниць, які він сподівався розв’язати, не стала яснішою для нього. Навпаки, всі вони, може, тільки ускладнились. Про гарну дівчину і про чоловіка, якого Маріус називав паном Лебланом, йому було відомо лише те, що їх знає Жондрет. Із сказаних ними туманних слів він ясно зрозумів одне: тут готувалась якась пастка, невідомо яка, але в усякому разі - жахлива; обом їм загрожувала велика небезпека: їй - імовірна, а її батькові - неминуча; отож, треба було рятувати їх; треба було не дати здійснитись огидним планам Жондретів і розірвати павутиння цих павуків.

Маріус кілька хвилин стежив за жінкою. Вона витягла з кутка стару жаровню й рилася в залізному брухті.

Маріус якомога обережно зліз з комода, намагаючись не знімати ні найменшого шуму. Жахаючись того, що готувалося, і весь пройнятий огидливістю до Жондретів, він разом з тим відчував радість, думаючи про те, що йому, можливо, вдасться зробити послугу коханій дівчині.

Але як зробити? Попередити їх? Маріус не знав їхньої адреси. Вони на мить з’явилися перед ним, а потім знову пірнули в бездонні глибини Парижа. Дожидати пана Леблана біля дверей і, коли він прийде, попередити його про пастку? Але Жондрет з спільниками побачать його; місцевість тут - безлюдна; вони - сильніші за нього, знайдуть спосіб або схопити його, або спровадити звідси, і той, кого Маріус хотів урятувати, загине. Тільки но пробило першу годину, напад готувався на шосту. Маріус мав ще п’ять годин.

Йому лишався один лиш вихід.

Він одяг свій новий костюм, пов’язав на шию фуляр, взяв капелюх і вийшов так тихо, немов босоніж ступав по моху.

Правда, і жінка Жондргта все ще порпалася в брухті.

Опинившись на бульварі, Маріус звернув на вулицю Малого Банкіра.

Коло середини її був низенький мур, через який подекуди можна було переступити і за яким лежали пустирі. Заглиблений у свої думки, Маріус повільно йшов уздовж нього; сніг заглушав його кроки. Раптом він почув голоси десь зовсім поблизу. Маріус обернувся. На вулиці не було нікого, проте голоси він чув цілком виразно.

Йому спало на думку глянути поверх муру, попід яким він ішов.

І справді, притулившись до муру спиною, там, просто на снігу, сиділи й тихо розмовляли двоє незнайомих Маріусові чоловіків.

На одному, бородатому, була блуза, другий, розпатланий, був у лахмітті. Голову бородача вкривала грецька феска, другий був без шапки, з снігом у волоссі.

Витягнувши шию так, що голова його була якраз над ними, Маріус міг чути їхню розмову.

Патлатий штовхнув ліктем бородача.

- З Патрон-Мінет діло не може не вийти,- сказав він.

- Ти гадаєш?

- На кожного припаде по п’ятсот кружечків. А найгірше, що може трапитись: п’ять - шість років, десять від сили.

Бородач, дещо нерішуче і чухаючи собі голову під фескою, відповів:

- Оце вже - справа певна. І від такого вже не відвертишся.

- Кажу ж тобі, що діло мусить вийти,- повторив патлатий.- Запряжуть фуру дядька Як-Його.

Потім вони заходились говорити про мелодраму, яку напередодні бачили в театрі «Гете́».⁵⁰⁰

Маріус пішов далі.

Йому здалось, що загадкові слова цих людей, що сиділи на снігу під муром, зв’язані з огидними планами Жондрета. Це, певне, і було то саме «діло».

Маріус попростував до передмістя Сен-Марсо і в першій же крамниці спитав, де знайти поліційного комісара.

Йому вказали на вулицю Понтуаз, номер 14.

Маріус пішов туди.

Проходячи повз пекарню, він купив на два су хліба і з’їв його, передбачаючи, що сьогодні він, може, не обідатиме.

Дорогою Маріус склав подяку долі. Адже якби ранком він не віддав п’яти франків дочці Жондрета, то тоді поїхав би слідом за фіакром пана Леблана, не знав би нічого, ніщо не могло б одвернути пана Леблана від приготованої йому пастки, пан Леблан загинув би, і, безсумнівно, разом з ним загинула б і його дочка.

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ.
ДЕ АГЕНТ ПОЛІЦІЇ ДАЄ АДВОКАТОВІ ДВА ПІСТОЛЕТИ

Дійшовши до номера 14 на вулиці Понтуаз, Маріус піднявся на другий поверх і спитав, чи може він бачити комісара.

- Пана комісара зараз нема,- відповів якийсь канцелярист, але є інспектор, який заступає його. Може, ви поговорите з ним? У вас щось спішне?

- Так,- ствердив Маріус.

Канцелярист увів його до кабінету комісара. Там, за гратами, притулившись до грубки і засунувши обидві руки під поли широкого сюртука англійського крою з трьома комірами, стояв високого зросту чоловік. У нього було квадратне обличчя, тонкі, міцно стулені губи, густі наїжені бакенбарди з сивизною і погляд, який неначе вивертав ваші кишені. Про цей погляд можна було сказати, що він не проникає, а обшукує.

Загальний вигляд у нього був не набагато менш жорстокий і страшний, ніж у Жондрета. Зустрітися з догом буває іноді не менш небезпечно, ніж зустрітися з вовком.

- Чого вам треба? - звернувся він до Маріуса, не додаючи слова «пане».

- Пан комісар поліції?

- Він відсутній. Я заступаю його.

- Справа - дуже секретна.

- То розповідайте.

- І дуже спішна.

- То розповідайте швидше.

Цей спокійний і різкий чоловік водночас і лякав, і заспокоював; викликав і страх, і довір’я. Маріус розповів, що сталося. Якусь знайому йому тільки з вигляду особу мусять заманити сьогодні ввечері в пастку; живучи в сусідній з розбійницьким кублом кімнаті, він - Маріус Понмерсі, адвокат - чув крізь перегородку про замах; негідника, що намислив усе це, звуть Жондрет; він має співучасників, нічних бродяг і між ними так званого Паншо, або Прентаньє, або Бігренайля. Дочки того Жондрета чатуватимуть; попередити людину, якій загрожує небезпека, він не міг, бо не знає її адреси; і все це мусить статися о шостій годині вечора, в найбезлюднішій частині Госпітального бульвару, в будинку № 50-52.

Почувши номер, інспектор підвів голову і спокійно спитав:

- Значить, у кімнаті в кінці коридору?

- Саме там,- ствердив Маріус і додав: - А ви хіба знаєте будинок?

Інспектор трохи помовчав, а потім, гріючи підошву свого чобота проти розкритих дверець грубки, відповів:

- Очевидно.

І, звертаючись більше до себе, ніж до Маріуса, промовив крізь зуби:

- Тут, напевне, заплутана трохи й Патрон-Мінет.

Останні слова вразили Маріуса.

- Патрон-Мінет,- повторив він.- Я й справді чув це ім’я.

І він розказав про розмову між патлатим і бородачем, які сиділи на снігу за муром на вулиці Малого Банкіра.

Інспектор пробурмотів:

- Патлатий, напевне, Брюжон, а бородач - Півліара, абож Два Мільярди.

Він знову опустив повіки і задумався.

- Здогадуюсь і про дядька Як-Його... Ось я й спалив свій сюртук... У цих клятих грубках завжди забагато вогню... номер 50-52... колись належав Горбо.

Потім він глянув на Маріуса.

- Ви бачили тільки того патлатого та бородача?

- І Паншо.

- Не бродив там один маленький чепурун?

- Ні.

- Або здоровенний товстун, що скидається на слона з Ботанічного саду?

- Ні.

- Або типовий такий старий плутяга?

- Ні.

- Є ще й четвертий, невидимий навіть для своїх адьютантів, службовців та прислужників. Не дивно, що й ви не помітили його.

- Не помітив,- сказав Маріус.- Але хто такі всі ці суб’єкти?

- Їм, правда, не прийшла ще година,- замість відповіді мовив інспектор.

Він знову помовчав, а потім вів далі:

- 50-52. Я знаю цей сарай. Заховатись усередині його так, щоб ті артисти не побачили, неможливо. Тоді водевіль не відбудеться, ось і все. Вони ж такі скромні! При публіці вони соромляться грати. Ні, так не підходить. Я хочу чути, як вони співають, і змушу їх потанцювати.

По закінченні монологу інспектор повернувся до Маріуса і, пильно дивлячись на нього, спитав:

- Ви боїтесь?

- Чого?

- Цих людей.

- Не більше, ніж вас,- грубо відповів Маріус, який починав звертати увагу на те, що цей поліцай ні разу не назвав його паном.

Інспектор глянув на Маріуса ще пильніше і повчально-врочистим тоном сказав:

- Ви говорите, як людина смілива і чесна. Сміливість не боїться злочину, а чесність - влади.

- Добре, добре! - перебив його Маріус.- Але що думаєте ви робити?

Інспектор обмежився відповіддю:

- Пожильці вашого будинку мають ключі від вхідних дверей на випадок, коли вони повертаються вночі. Певне, маєте й ви?

- Маю,- ствердив Маріус.

- Він при вас?

- При мені.

- Дайте його мені.

Маріус дістав ключ з жилетної кишені, передав його інспекторові і сказав:

- Якщо ви вірите мені, беріть з собою більше людей.

Інспектор глянув на Маріуса так, як Вольтер подивився б на провінціального академіка, що насмілився запропонувати йому якусь риму. Він ураз сунув обидві свої величезні руки в безмежні кишені свого сюртука і витяг звідти два маленькі стальні пістолети, які називають «стусанами». Передаючи їх Маріусові, він швидко й уривчасто сказав:

- Беріть. Повертайтесь додому. Сховайтесь у своїй кімнаті. Нехай думають, що вас нема. Вони заряджені. Кожен двома кулями. Ви стежитимете. В стіні, казали ви мені, є отвір. Прийдуть ті люди. Дайте їм трохи волі. Коли, по-вашому, дійде до точки, стріляйте. Щоб не було тільки передчасно. Решта - то вже моя справа. Вистрільте раз: у повітря, в стелю, куди схочете. Головне - не занадто рано. Заждіть, поки почнеться екзекуція; ви - адвокат і знаєте, що це означає.

Маріус взяв пістолети й поклав їх у бокову кишеню фрака.

- Ні, так їх видно,- сказав інспектор.- Суньте їх краще в жилетні кишені.

Маріус сховав пістолети в кишенях жилета.

- А тепер ніхто не має права втрачати й хвилини,- мовив інспектор.- Котра зараз година? Пів на третю. Призначено на сьому?

- На шосту.

- Маю ще час, але його тільки вистачить. Не забудьте нічого, що я вам казав. Бах! Один постріл.

- Будьте спокійні - відповів Маріус.

І коли він брався за ручку дверей, інспектор крикнув йому:

- До речі, якщо я вам знадоблюся, прийдіть самі або пришліть когонебудь. Нехай спитають інспектора Жавера.

РОЗДІЛ П’ЯТНАДЦЯТИЙ.
ЖОНДРЕТ КУПУЄ, ЩО ЙОМУ ТРЕБА

Невдовзі після цього, щось о третій годині, вулицею Муфтар випадково проходив Курфейрак у супроводі Боссюе. Сніг падав дедалі густіший і вкривав землю. Курфейрак сказав Боссюе:

- Як подивишся на ці пластівні, то можна подумати, ніби на небі справжній мор білих метеликів.

В цей момент Боссюе побачив Маріуса, що йшов у напрямі застави і мав якийсь незвичайний вигляд.

- О! - вигукнув Боссгое.- Маріус!

- Я теж побачив його,- сказав Курфейрак.- Але не будемо підходити до нього.

- Чому?

- Він заклопотаний чимось.

- Чим?

- А ти не бачиш хіба, який у нього вигляд?

- Який?

- Людини, що йде назирцем за кимось.

- Це правда,- сказав Боссюе.

- Ти глянь, які в нього очі.

- Але за яким чортом іде він слідом?

- За якоюсь бабою в капелюшку. Він закоханий.

- Я не бачу тут ні баби, ні капелюшка,- зауважив Боссюе.

Курфейрак придивився і скрикнув:

- Він стежить за чоловіком.

І справді, кроків на двадцять поперед Маріуса ішов чоловік у кашкеті, з сивою бородою, яку вони встигли розгледіти, дармащо бачили його в спину.

На чоловіку було занадто велике для нього, зовсім нове пальто і жахливі обшарпані штани, аж чорні від грязі.

Боссюе засміявся.

- Що це таке?

- Це? - перепитав Курфейрак.- Це - поет. Поети люблять носити штани торговців кролячими шкурками, а пальто - перів Франції.

- Подивимось, куди йде Маріус? - запропонував Боссюе.- Підемо, може, слідом за ними, га?

- Боссюе! - зойкнув Курфейрак.- Орле з Мо! - Ви- надзвичайна скотина! Переслідувати чоловіка, який переслідує іншого!

І вони повернули назад.

Маріус побачив Жондрета, що йшов вулицею Муфтар, і стежив за ним.

Жондрет ішов уперед, не підозрюючи, що за ним стежать.

Потім він звернув з вулиці Муфтар, і Маріус побачив, як він увіходив у одну з найжахливіших халуп на вулиці Грасьє. Пробувши там з чверть години, Жондрет повернувся на вулицю Муфтар і зайшов до залізної крамниці, яка була тоді на розі вулиці П’єра Ломбара. Через кілька хвилин він вийшов звідти, несучи в руках велике долото з білим дерев’яним держаком, а потім сховав його під пальто. Потім він повернув ліворуч і швидко дійшов до вулиці Малого Банкіра. Вечоріло. Сніг, який було ущух на хвилину, падав знову. Маріус не пішов слідом за Жондретом, а притаївся за рогом вулиці Малого Банкіра, як і завжди безлюдної. І це вийшло на краще, бо, наблизившись до муру, біля якого Маріус бачив бородача і патлатого, Жондрет озирнувся, переконався, що ніхто його не бачить і за ним не стежить, переступив через мур і зник.

Пустир за муром межував з заднім двором каретника, що давав у найми колись екіпажі, зажив поганої репутації, збанкрутував, але мав ще кілька старих екіпажів під повітками.

Маріусові спало на думку, що, користуючись з відсутності Жондрета, йому слід було повернутись додому. До того ж мадам Бюргон, ідучи мити посуд, звичайно зачиняла двері будинку вже смерком. Ключ свій Маріус віддав поліційному інспекторові: отож, йому доводилось поспішати.

Настав вечір. На горизонті і в усьому безкрайому просторі була єдина освітлена сонцем точка - місяць.

Червоний, він сходив за низьким куполом Сальпетрієра.

Маріус поспішив до будинку № 50-52. Коли він підійшов до нього, вхідні двері були ще відчинені. Маріус навшпиньки піднявся по сходах і попід стіною коридору прослизнув до своєї кімнати. Ми пам’ятаємо, що по обидва боки коридору йшли кімнати, які тепер були незаселені й стояли порожні. Мадам Бюргон мала звичку двері їх залишати відчиненими. Проходячи повз одну з таких кімнат, Маріус, здалось йому, побачив у ній чотири нерухомі голови, ледве побілені світлом умираючого дня, що падало крізь віконце. Маріус і не намагався вдивлятися, не бажаючи, щоб його побачили. Йому пощастило добратися до своєї кімнати без шуму і непоміченому. Маріус прийшов вчасно. За хвилину він почув, як виходила мам Бугон і як зачинялися двері.

РОЗДІЛ ШІСТНАДЦЯТИЙ.
ДЕ ЧИТАЧ ЗНАЙДЕ ПІСЕНЬКУ НА АНГЛІЙСЬКИЙ МОТИВ, МОДНУ В 1832 РОЦІ

Маріус сів на ліжко. Було приблизно пів на шосту. Тільки півгодини відділяли його від очікуваних подій. Він чув, як стукає кров у його жилах; так чуємо ми цокання годинника в пітьмі. Він міркував про подвійний рух, який відбувався тепер у темряві: з одного боку посувався вперед злочин, з другого - правосуддя. Маріус не боявся, але не міг без деякого трепету думати про те, що мало статись. Як і кожному, кого раптом захоплює якась незвичайна подія, весь цей день здавався йому сном, і тільки відчуття холоду від двох стальних пістолетів у кишенях доводило Маріусові, що він не марить.

Сніг уже не падав. Місяць дедалі більше звільнявся з туману, і світло його, мішаючись з білим відблиском снігу, надавало кімнаті якогось смеркового вигляду.

У норі Жондретів світилося. Крізь дірку в перегородці Маріус бачив мерехтіння червоного світла, яке здавалось йому кривавим.

Очевидно, давала його не свічка. У Жондретів не почувалося жодного руху; ніхто там не говорив і ніби не дихав. В їхній кімнаті панувала глибока крижана мовчанка; якби не те мерехтіння, можна було подумати, що поруч - могила.

Маріус тихо роззув чоботи і поставив їх під ліжко.

Минуло кілька хвилин. Маріус почув, як повернулися на завісах вхідні двері. Потім на сходах загули важкі, швидкі кроки, пролунали по коридору, клямка дверей вертепа з шумом піднялася. То повернувся Жондрет.

У ту ж мить почулися кілька голосів. У мансарді, значить, була вся родина. Тільки у відсутності хазяїна вона мовчала, як у відсутності вовка мовчать вовченята.

- Це - я,- сказав Жондрет.

- Добривечір, тату,- писнули дочки.

- Ну? - спитала мати.

- Все йде як з маслом,- відповів Жондрет.- Але у мене до чорта померзли ноги. А, оце добре, що ти прибралась! Мусиш викликати довір’я.

- Я зібралась виходити.

- Ти не забудеш нічого, що я сказав тобі? І все зробиш як слід?

- Будь спокійний.

- Річ у тому...- почав Жондрет, але не скінчив фрази.

Маріус чув, як він поклав на стіл щось важке; імовірно, куплене ним долото.

- А ви тут їли? - спитав Жондрет.

- Так,- відповіла його дружина.- Я дістала три великі картоплини та солі й спекла їх.

- Добре,- схвалив Жондрет.- Завтра я поведу вас пообідати зі мною. Буде качка з усіма додатками. Ви пообідаєте, як Карл X. Все йде гаразд.

Потім, стишивши голос, він додав:

- Мишоловка відкрита. Коти тут.

Він стишив голос ще більше і сказав:

- Поклади це на огонь.

Маріус почув шурхіт вугілля, яке перегрібали щипцями або якимось іншим залізним приладом.

- Ти намастила салом завіси на дверях, щоб вони не рипіли? - вів Жондрет далі.

- Намастила.

- Котра тепер година?

- Незабаром шість. Половину недавно пробило на Сен-Медарі.

- А, чорт! - мовив Жондрет.- Малим треба йти караулити. Гей ви, ідіть сюди і слухайте.

За перегородкою зашептали.

- А Бугон пішла? - знову голосно спитав Жондрет.

- Так,- відповіла мати.

- І ти певна, що в сусіда нема нікого?

- Він не повертався вдень, а зараз, ти й сам знаєш, десь обідає.

- Ти певна?

- Певна.

- Однаково не зашкодить піти до нього і подивитися,- сказав Жондрет.- Візьми свічку, доню, та піди туди.

Маріус тихо поповз під ліжко.

Не встиг він притаїтися там, як крізь шпарки в дверях його кімнати блимнуло світло.

- Тату! - пролунав голос.- Він пішов.

Маріус упізнав голос старшої дочки.

- А ти ввійшла в кімнату? - спитав батько.

- Ні, але ключ у дверях. Значить, його нема вдома.

- Ввійди все ж таки! - крикнув Жондрет.

Двері відчинилися, і Маріус побачив у себе в кімнаті старшу дочку з свічкою в руках. Вона була вдягнена як і ранком, тільки при цьому освітленні здавалась ще страшнішою.

Дівчина пішла просто до ліжка, і на мить Маріус відчув невимовну тривогу, але над ліжком висіло дзеркало, яке й привабило її. Ставши навшпиньки, вона розглядала себе. У сусідній кімнаті чути було пересування чогось залізного.

Дівчина пригладила рукою волосся і всміхнулась до себе в дзеркало, наспівуючи своїм надтріснутим, могильним голосом:

Цілий тиждень із ним ми жили і любились.

Та й короткі ж хвилини, як станеш кохати!

Швидко тиждень минув, і ми з ним розлучились.

Без кінця час кохання повинен тривати.

Без кінця він повинен тривати.

Маріус тремтів. Йому здавалось неможливим, щоб вона не чула його дихання.

Дівчина пішла до вікна і глянула в нього, проговоривши з своїм півбожевільним виглядом:

- Який гидкий Париж, коли він одягає свою нічну сорочку!

Потім вона повернулась до дзеркала і знову почала робити перед ним гримаси, дивлячись на себе то en face то в профіль.

- Ну! - крикнув їй батько.- Що ж ти там робиш?

- Зазираю під ліжко та під меблі,- відповіла вона, продовжуючи чепурити свою зачіску.- Нема нікого.

- Дурепа! - заричав батько.- Іди зараз же сюди! І не гаймо часу.

- Іду! Іду! - відповіла вона.- В цьому закаморку ні на що не маєш часу.

Дівчина заспівала:

Покидаєш мене ти, щоб слави здобути,

І я знатиму серцем про кожен твій крок.

Вона кинула останній погляд у дзеркало і вийшла, зачинивши за собою двері.

Незабаром Маріус почув у коридорі кроки босих ніг дівчат і голос батька, який гукав їм услід:

- Будьте ж уважні! Одна з боку застави, друга на розі вулиці Малого Банкіра. Ні на хвилинку не втрачайте з ока дверей будинку, і як тільки помітите щось підозріле - зараз же на всі заставки сюди! У вас є ключ, щоб увійти.

- Карауль його боса на снігу! - пробурчала старша.

- Матимете завтра червоні шовкові ботинки,- обіцяв батько.

Дівчата зійшли вниз по сходах, і за кілька секунд стукіт вихідних дверей сповістив про те, що вони вже на вулиці.

В будинку залишились тільки Маріус та Жондрет і, може, ще ті таємничі істоти, яких Маріус неясно бачив за дверима незасе- леної кімнати.

РОЗДІЛ СІМНАДЦЯТИЙ.
ЯК УЖИТО П’ЯТИФРАНКОВУ МОНЕТУ МАРІУСА

Маріус вирішив, що йому треба знову зайняти свій спостережний пост, і за одну мить, з властивою його вікові спритністю, був уже біля отвору в перегородці.

Він глянув туди.

Кімната Жондрета мала якийсь дивний вигляд, і Маріус зрозумів тепер причину поміченого ним незвичайного світла в ній. У поржавілому свічнику горіла свічка, але то не вона освітлювала кімнату. Освітлювала всю комірчину досить велика жаровня, повна горящого вугілля, що стояла в каміні. Цю жаровню ще зранку приготувала дружина Жондрета. Вугілля палало, жаровня була червона, синій вогонь у ній дозволяв бачити куплене Жондретом долото, яке лежало на вугіллі й розжарилось до червоного. В кутку біля дверей, неначе навмисно приготовані, виднілися дві купи: купа брухту і купа мотузок. Для людини, яка не знала, що тут готується, вся ця картина могла здатись або дуже зловісною, або дуже звичайною. При такому освітленні вертеп скидався більше на кузню, ніж на пекло, але Жондрет у цьому світлі скидався більше на демона, ніж на коваля.

Від вугілля пашіло таким жаром, що свічка на столі топилася з оберненого до жаровні боку. На каміні стояв потайний ліхтар, вартий Діогена, який зробився Картушем.

Через те, що жаровня стояла в каміні, то весь чад ішов у димар, і тому в кімнаті не пахло димом.

Крізь вікно кидав у червону, палаючу мансарду своє бліде світло місяць, і поетична уява Маріуса, який і в такий рішучий момент залишався мрійником, малювала собі думку неба, що змішується з жахливими снами землі.

Свіже повітря, проходячи крізь розбиту шибку, допомагало чадові розвіюватись, а жаровні ставати непомітною.

Барліг Жондрета, як ми казали вже, описуючи хатину Горбо, був чудовою сценою для якогонебудь лихого вчинку і рамкою для злочину. То була остання кімната в найбільш ізольованому будинку на найбезлюднішому бульварі Парижа. Якби пасток не існувало, їх неодмінно вигадали б саме там.

Вся ширина будинку і ціла низка незаселених кімнат відділяли цей вертеп від бульвару, а єдине вікно в ньому виходило на пустирі, оточені мурами та парканами.

Жондрет запалив люльку, сів на продавлений стілець і почав курити. Його дружина говорила йому щось.

Якби Маріус був Курфейраком, тобто людиною, що сміється у всяких обставинах, він засміявся б, побачивши жінку Жондрета. На ній був чорний капелюшок з перами, схожий на капелюхи герольдів при коронуванні Карла X, величезна картата шаль поверх в’язаної спідниці і чоловічі черевики, якими ранком погребувала її дочка. Цей туалет і спричинився до зауваження Жондрета: «А! Оце добре, що ти прибралась. Мусиш викликати довір’я».

Сам Жондрет і досі був у подарованому паном Лебланом новому, занадто широкому для нього пальто, і костюм його звертав на себе увагу тим контрастом між пальто і штанами, що, на думку Курфейрака, становив ідеал поета.

Раптом Жондрет підніс голос:

- До речі. Ось що спадає мені на думку. В таку погоду він приїде візником. Засвіти ліхтар і піди з ним униз. Ти стоятимеш там за дверима. Як почуєш, що фіакр зупинився, зараз же відчиниш двері. Наш благодійник зайде. Ти світитимеш йому на сходах і в коридорі, а коли він зайде в кімнату, швиденько збіжиш на вулицю, заплатиш візникові і відпустиш його.

- А гроші? - спитала дружина.

Жондрет пошукав у кишені штанів і дав їй п’ять франків.

- Звідки це?- здивувалась вона.

- Цього монарха дав сьогодні ранком сусід. А знаєш, треба сюди ще два стільці,- додав він.

- Навіщо.

- Щоб сидіти.

Маріус відчув, як його обсипало морозом, коли жінка спокійно відповіла:

- Ну що ж. Я візьму їх у сусіда.

Вона рвучким рухом відчинила двері й вийшла в коридор.

Маріус не мав часу злізти з комода, добратись до ліжка й сховатися під ним.

- Візьми свічку!- крикнув Жондрет.

- Вона мені перешкоджатиме,- відповіла жінка.- Я ж нестиму два стільці. Та й місяць світить.

Маріус чув, як важка рука її навпомацки шукала в темряві ключ у його дверях. Нарешті двері відчинилися. Він, остовпівши від хвилювання, прикипів до місця.

Жінка ввійшла.

Місячний промінь пробився крізь віконце мансарди і світлою стежкою лежав між двома широкими смугами тіні. Одна з таких смуг цілком укривала стінку, до якої тулився Маріус.

Жінка підвела очі і, не побачивши Маріуса, взяла два стільці - у нього й було тільки два - і вийшла. Двері з грюкотом зачинились за нею.

- Ось стільці,- сказала вона, ввійшовши до себе.

- А ось ліхтар,- промовив її чоловік.- Іди швиденько!

Вона зараз же пішла, і Жондрет залишився сам.

Він поставив стільці по обидва боки стола, перевернув долото на жаровні, поставив перед каміном старі ширми, які закрили жаровню, пішов у куток, де лежала купа мотузок, і нахилився, немов розглядаючи щось. Тільки тоді розібрав Маріус, що це зовсім не безформна купа, а дуже добре зроблена мотузяна драбина з дерев’яними щаблями і двома гаками, щоб чіпляти її.

Цієї драбини і кількох великих залізних інструментів, що лежали за дверима серед брухту, не було там уранці. Їх, очевидно, принесли, коли Маріус був відсутній.

- Це ковальські інструменти,- подумав Маріус.

Якби Маріус був трохи досвідченіший у питаннях такого роду, він зрозумів би, що це не ковальські інструменти, а прилади, призначення яких - розбивати замки, виважувати двері і т. д.

Камін і стіл з двома стільцями стояли якраз проти Маріуса. Після того, як жаровню сховали, кімнату освітлювала лише свічка. Кожен черепок на столі або на каміні кидав довгу тінь. Тінь від розбитого горщика з водою закривала половину стіни. У кімнаті панував якийсь загрозливий, огидний спокій. Почувалось очікування чогось страшного.

Люлька Жондрета погасла - вірна ознака заклопотаності, і він сів знову. Свічка підкреслювала жорстокі вугли його розумного обличчя. Подеколи він насуплював брови й робив рвучкі жести правою рукою, немов відповідаючи на якийсь власний похмурий монолог. Під час однієї з таких реплік самому собі він похапливо висунув з стола шухляду, взяв звідти довгий кухонний ніж і спробував лезо його на своєму нігті. Потім він поклав ніж назад і засунув шухляду.

Маріус і собі видобув з кишені пістолет і зарядив його.

Пістолет, коли його заряджали, видав ясний, сухий звук.

Жондрет здригнувся й наполовину підвівся з стільця.

- Хто там? - закричав він.

Маріус затаїв подих. Жондрет послухав трохи, а потім засміявся.

- Ну, та й дурний же я! - сказав він.- Це ж тріщить перегородка.

Маріус не випустив пістолета з руки.

РОЗДІЛ ВІСІМНАДЦЯТИЙ.
СТІЛЬЦІ МАРІУСА СТОЯТЬ ОДИН ПРОТИ ОДНОГО

Раптом шибки віконця задеренчали: то меланхолійно дзвонив далекий дзвін на церкві Сен-Медар. Пробило шосту.

Кожен удар Жондрет супроводив кивком голови, а після шостого зняв пальцями нагар з свічки.

Потім він почав ходити по кімнаті, прислухався, чи не почує чого в коридорі, знову ходив, знову прислухався.

- Аби прийшов! - буркнув він, підійшовши до стільця.

Не встиг Жондрет сісти на нього, як двері відчинилися.

Відчинила їх його дружина, яка залишалась сама в коридорі, кривлячи жахливу, але, на її думку, люб’язну гримасу, освітлювану знизу світлом, що виходило з щілини в потайному ліхтарі.

- Увіходьте, пане! - мовила вона.

- Увіходьте, благодійнику мій! - повторив, схоплюючись з стільця, Жондрет.

У кімнату ввійшов пан Леблан.

Ясний вираз лежав у нього на обличчі, і це надавало йому надзвичайно поважного вигляду.

Він поклав на стіл чотири луїдори.

- Пане Фабанту,- сказав він,- ось вам за квартиру й на перші потреби. А далі побачимо.

- Нехай бог поверне їх вам сторицею, щедрий мій благодійнику! - сказав Жондрет і, підійшовши до дружини, шепнув:

- Відпусти візника.

Поки чоловік її впадав коло пана Леблана й запрошував його сісти, жінка зникла з кімнати. За хвилину вона повернулась і сказала йому на вухо:

- Готово.

Сніг, що падав з самого ранку, лежав таким глибоким шаром, що не чути було, ні як під’їхав, ні як під’їхав фіакр.

Пан Леблан уже сидів.

Жондрет сів на другому стільці проти нього.

Щоб краще бачити сцену, що відбулася потім, нехай читач уявить собі морозну ніч, вкриті снігом пустирі Сальпетрієра, білі під світлом місяця, мов безмежний саван; червонувате, як у нічника, мерехтіння ліхтарів, що ледве освітлювали ці трагічні бульвари з довгими рядами чорних берестів; цілковиту відсутність прохожих, може, на чверть льє кругом; мовчазну, жахливу, темну хатину Горбо серед цих пустирів і цього мороку; обширу мансарду, освітлену свічкою, а в цьому вертепі: за столом двох людей - пана Леблана, спокійного, і Жондрета, з усмішкою на устах і страшного, в кутку - вовчицю-матір Жондрет і за перегородкою - Маріуса, який, невидимий ніким, з пістолетом у руці, стояв, не кажучи жодного слова, стежачи за кожним рухом.

Маріус, треба сказати, відчував обурення, а не страх. Він стискував ручку пістолета і був спокійний. «Я зупиню цього негідника, коли схочу», думав він.

Він знав, що десь неподалеку ховаються поліцаї, які чекають умовного сигналу й готові зробити своє діло.

Він надіявся також, що ця бурхлива зустріч Жондрета з паном Лебланом з’ясує все, що йому цікаво було знати.

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТНАДЦЯТИЙ.
ТРЕБА ЗВЕРТАТИ УВАГУ НА ТЕМНІ КУТКИ

Сівши, пан Леблан зараз же глянув на порожні ліжка.

- Як почуває себе ваша маленька поранена? - спитав він.

- Погано,- відповів Жондрет з надзвичайно сумною і вдячною усмішкою.- Дуже погано, шановний мій пане. Старша сестра повела її на перев’язку до лікарні. Ви ще побачите їх, вони скоро повернуться.

- А мадам Фабанту, здається мені, покращало? - вів далі пан Леблан, кинувши оком на дивовижний туалет жінки, що в загрозливій і майже бойовій позі стояла між ним і дверима, немов заступаючи вихід.

- Вона майже помирає,- сказав Жондрет.- Але, мушу відзначити, має силу мужності. Це - не жінка, а бугай.

Зворушена таким компліментом, жінка відповіла, манірнічаючи, як чудище:

- Ти завжди занадто добрий до мене, Жондрет.

- Жондрет? - повторив пан Леблан.- Ви ж, здається, Фабанту?

- Фабанту,- поспішив ствердити Жондрет.- Це - моє театральне прізвище.

І знизавши на адресу дружини плечима, чого пан Леблан не бачив, він продовжував урочистим і разом з тим підлесливим тоном:

- О, ми завжди були дружною парою з моєю любою бідолашечкою. Та й що залишалось би нам без цього? Ми - такі нещасні, дорогий пане. Руки в нас є, а роботи нема. Бажання скільки хочете, а праці ніякої. Не знаю просто, як улаштовує все це уряд. Я не якобінець, пане, і не маю нічого проти нього, але, якби я був тими міністрами, слово честі, воно було б інакше. Ось вам приклад. Я хотів, щоб мої дочки навчились робити картонажі. Як? Щоб вони стали ремісницями? - скажете ви. А так! Ремісницями! Звичайними ремісницями. Для заробітку на шматок хліба. Яке падіння, мій благодійнику! Який занепад після всього того, чим ми були колись! На жаль, від часів нашого багатства нам не лишилось нічого. Нічого, крім однієї речі - картини, яку я дуже люблю, але якої хотів би позбутись, бо треба ж жити. Так, треба жити!

Поки Жондрет говорив - говорив, очевидно, досить безладно, зберігаючи, проте, розумний і проникливий вираз на фізіономії - Маріус підвів очі і в глибині кімнати побачив чоловіка, якого раніше не було там. Чоловік увійшов так тихо, що навіть не чути було, як поверталися на завісах двері. На ньому був в’язаний, фіолетового кольору, жилет, старий, у плямах, приношений, подертий, з дірками на кожній складці, широченні плисові штани і гамаші на ногах. Він не мав сорочки, шия в нього була гола, руки - голі й татуйовані, обличчя - замазане чорним. Схрестивши на грудях руки, він мовчки сидів на ліжку. Перед ним стояла Жондрет, і його було ледве видно.

Магнетичний інстинкт, який керує нашим поглядом, змусив пана Леблана повернутись майже водночас з Маріусом. Рух подиву, що від нього він не міг стриматися, не залишився непоміченим Жондретом.

- А! - скрикнув Жондрет, застібуючись з задоволеним виглядом.- Ви дивитесь на ваше пальто, я бачу. Воно до лиця мені, їй-богу, до лиця.

- Хто такий цей чоловік? - спитав пан Леблан.

- Цей? - перепитав Жондрет.- Сусід наш. Не зважайте на нього.

Вигляд у сусіда був досить незвичайний. Але в передмісті Сен-Марсо багато фабрик хемікалій, і в багатьох робітників можуть бути почорнілі обличчя. Отож, вся постать пана Леблана дихала щирим, що не знає страху, довір’ям.

- Вибачте; що казали ви мені, пане Фабанту? - спитав він.

- Я казав вам, пане і дорогий благодійнику,- відповів Жондрет, спираючись ліктями на стіл і дивлячись на пана Леблана ніжним і пильним поглядом, подібним до погляду боа,- я казав вам, що в мене є картина на продаж.

Коло дверей почувся легкий шум. У кімнату ввійшов і сів на ліжко позаду дружини Жондрета ще один чоловік. Як і в першого, у нього були голі руки і ніби маска з чорнила або сажі на обличчі.

Хоч він буквально прослизнув крізь двері, пан Леблан усе ж таки помітив його.

- Не звертайте уваги,- мовив Жондрет.- Вони з цього будинку. Я казав, що маю картину, картину дуже цінну... Та ось подивіться самі.

Жондрет підвівся, підійшов до стіни, біля якої стояла дошка в рамі, що про неї ми говорили, перевернув її, але залишив біля стінки. Це справді була якась подоба картини, ледве освітлювана свічкою. Маріус ніяк не міг розібрати, що вона зображала, бо між ним і картиною стояв Жондрет. Він бачив тільки якусь мазанину і щось схоже на головну дійову особу, розмальовану кричущими фарбами, як малюють полотна для ярмарку або для ширм.

- Що це таке? - спитав пан Леблан.

- Робота майстра, надзвичайно дорога картина, мій благодійнику,- пояснив Жондрет.- Вона дорога для мене, як мої дівчата, бо з нею в мене зв’язані різні спогади. Але, я казав вам і не відмовляюсь від своїх слів, нещастя змушує мене позбутися неї...

Чи то випадково, чи то починаючи вже непокоїтись, пан Леблан, розглядаючи картину, подивився в глибину кімнати. Там було тепер аж чотири чоловіка: троє сиділи на ліжку, а один стояв біля одвірку; у всіх були голі руки і замазані чорним обличчя.

Один з тих, що сиділи на ліжку, заплющивши очі, спирався на стіну і неначе спав. То був старик; його біле волосся на фоні чорного обличчя справляло страшне враження. Двоє інших здавались молодими. Один був бородатий, другий - патлатий. Ні на кому з них не було черевиків. Дехто не мав навіть туфель.

Жондрет помітив, що пан Леблан розглядає цих людей.

- Це - наші друзі,- сказав він.- Сусіди. Працюють з вугіллям і через те брудні. Грубники. Не звертайте на них уваги, благодійнику, і купіть у мене картину. Згляньтесь на мої злидні. Я вам продам її недорого. У скільки ви її оціните?

- Але,- зауважив пан Леблан, дивлячись Жондретові просто в очі, як людина, що починає стерегтися,- це ж - вивіска з якогось шинку.

- Чи при вас ваш бумажник? - лагідно спитав Жондрет.- Я задовольнився б тисячею екю.

Пан Леблан випростався, прихилився до стіни й швидким поглядом перебіг по кімнаті. Ліворуч від нього, з боку вікна, був Жондрет; праворуч, з боку дверей,- жінка і четверо чоловіків. Чоловіки сиділи нерухомо і, здавалось, нічого не бачили. Жондрет заговорив знову, і тон його був такий жалісний, а погляд - такий блукаючий, що пан Леблан легко міг подумати, ніби має справу з людиною, збожеволілою від бідності.

- Якщо ви не купите в мене картини, благодійнику,- казав Жондрет,- то я залишуся без нічого, і мені доведеться кинутися в ріку. І подумати, що я хотів навчити моїх дочок робити картонажі, гарненькі бонбоньєрки! Але для цього потрібний стіл з спеціальною дошкою, щоб скло не падало на землю; треба спеціальну піч, горщик з трьома відділами для різних сортів клею, залежно від того, що клеїш: дерево, папір чи матерію; ніж, щоб різати картон, молоток, пензлики, ще казна-що. І все це, щоб заробити чотири су на день. А працюють по чотирнадцять годин, і кожна бонбоньєрка проходить через руки тринадцяти робітниць. А змочувати папір! А не зробити жодної цяточки! А щоб клей був завжди теплий! Кажу ж вам, чотири су на день! Як його можна жити?

Говорячи це, Жондрет не дивився на пана Леблана, який спостерігав його. Очі пана Леблана були втоплені в Жондрета, а очі Жондрета - в двері. Маріус, страшенно хвилюючись, уважно стежив за тим і за другим. Пан Леблан, здавалось, запитував себе: «Чи не ідіот це»? Жондрет три, а то й чотири рази протяг на різні тони жалібним голосом: «Мені залишається тільки кинутися в ріку. Я вже зійшов якось по трьох східцях біля Аустерліцького моста».

І раптом огидне полум’я спалахнуло в його погаслих очах; цей маленький чоловік, випроставшись, став страшний. Він ступив крок, до пана Леблаиа і громовим голосом крикнув:

- Але справа не в цьому. Чи впізнаєте ви мене?

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТИЙ.
ПАСТКА

Двері мансарди раптом відчинились, і на порозі її з’явились троє людей в синіх полотняних блузах і в масках з чорного паперу. В руках у одного, худорлявого чоловіка, була обкована залізом дубина, другий, справжній колос, ніс різницьку сокиру, тримаючи її за топорище й лезом униз. Третій, плечистий, не такий худорлявий, як перший, і не такий масивний, як другий, стискував у кулаку величезний ключ, може, украдений від якихось тюремних дверей.

Здавалось, що Жондрет тільки й чекав їх, і між ним та чоловіком з дубиною зараз же зав’язалась жвава розмова.

- Все готово? - спитав Жондрет.

- Так,- ствердив той.

- А де ж Монпарнас?

- Наш перший любовник затримався побалакати з твоєю дочкою.

- З котрою?

- З старшою

- Фіакр дожидає?

- Дожидає.

- Фура запряжена?

- Запряжена.

- Парою добрих коней?

- Чудових.

- Чекає там, де я казав?

- Так.

- Добре,- мовив Жондрет.

Пан Леблан був дуже блідий. Він роздивлявся на все, що оточувало його у вертепі, як людина, що розуміє, куди вона потрапила, і обличчя його, повільно повертаючись по черзі до всіх, було здивоване та уважне, але в погляді його не було нічого схожого на страх. Ця людина, що лише хвилину тому мала вигляд добродушного старика, раптом перетворилася на борця і, стоячи за столом, мов в окопі, загрозливим жестом опустила на спинку стільця свій могутній кулак.

Цей старий, такий непохитний і такий мужній перед лицем небезпеки, належав, здавалося, до тих натур, сміливість яких - така ж природна та проста, як і їхня добрість. Батько коханої жінки ніколи не буває для нас чужим, і Маріус пишався цим незнайомим.

Троє чоловіків з голими руками, яких Жондрет назвав недавно грубниками, підійшли до купи брухту. Один узяв з неї величезні ножиці, які вживаються, щоб різати метал, другий - щипці, третій - молоток, і всі вони мовчки стали на дверях. Старий залишився на ліжку й тільки розплющив очі. Жондрет сів поруч з ним.

Гадаючи, що за кілька секунд йому доведеться втрутитись, Маріус підніс угору праву руку, готовий вистрілити в стелю.

Закінчивши свою розмову з чоловіком, який мав обковану залізом дубину, Жондрет знову повернувся до пана Леблана й повторив запитання, супроводячи його своїм тихим, стриманим і жахливим сміхом:

- Ви, значить, не впізнаєте мене?

Пан Леблан глянув йому в обличчя і відповів:

- Ні.

Тоді Жондрет підійшов до стола. Він нахилився над свічкою, схрестив на грудях руки, наблизив до спокійного обличчя пана Леблана свої вугласті, хижі щелепи, якомога ближче підсунувшись до нього, і, прибравши позу готового схопити свою здобич звіря, закричав:

- Я не Фабанту і не Жондрет, а Тенардьє! Я - корчмар з Мон- фермейля. Чуєте? Тенардьє! Тепер ви мене впізнаєте?

Ледве помітний рум’янець на мить почервонив чоло пана Леблана, але він відповів, як завжди, лагідно та тихо, і голос його не тремтів:

- Не впізнаю й тепер.

Маріус не чув цієї відповіді. Той, хто міг би бачити його в такій темряві, побачив би, який розгублений, приголомшений і нестямний має він вигляд. Коли Жондрет промовив: «Я - Тенардьє», Маріус задрижав усім тілом і сперся на перегородку, немов відчувши, що холодне лезо меча пронизало йому серце. Потім його права рука, готова висе дати умовний сигнал пострілом, повільно опустилася, і в той момент, коли Жондрет повторював: «Чуєте? Тенардьє!», ослаблі пальці Маріуса ледве не впустили пістолета. Відкривши своє справжнє ім’я, Жондрет ані трохи не вплинув на пана Леблана, але розворушив усю душу Маріуса. Ім’я Тенардьє, здавалось, незнайоме для пана Леблана, було добре відомо Маріусові. Нехай читач згадає, чим було воно для цього. Це ім’я він носив у своєму серці, воно було написане в заповіті його батька, Маріус зберігав його в глибині своєї думки, в глибині своєї пам’яті! пам’ятаючи святий для нього наказ: «Тенардьє врятував мені життя. Якщо мій син зустріне колись його, він зробить для нього все, що зможе». Це ім’я, ми пам’ятаємо, було однією з святинь Маріуса, і в своєму культі батька він з’єднував його з ім’ям полковника Понмерсі. Як? То це, значить, той Тенардьє, той корчмар з Монфермейля, якого він так довго й так марно шукав! Нарешті він знайшов його, і що ж? Цей рятівник його батька - бандит. Людина, якій Маріус мріяв віддати все, що мав, була справжнім чудищем. Той, хто врятував полковника Понмерсі, готувався зробити злочин... Маріус неясно уявляв ще собі, який саме, але, очевидно, вбивство. І на кого готувався замах! Яка фатальність! Яке гірке глузування долі! З своєї могили батько наказував йому зробити для Тенардьє все можливе; протягом чотирьох років Маріус думав тільки про те, щоб сплатити борг батька; і саме тоді, як він збирався віддати до рук правосуддя розбійника, доля гукнула йому: «Це - Тенардьє!» Він нарешті мусив сплатити за життя батька, врятованого під градом картечі на героїчному полі Ватерлоо; і сплатити ешафотом. Маріус завжди казав собі, що, знайшовши того Тенардьє, він кинеться йому до ніг. І ось він знайшов його, щоб віддати катові. Батько казав йому: «Допомагай Тенардьє», а він, відповідаючи на цей обожуваний, святий для нього голос, губив Тенардьє. Батько його, лежачи в своїй труні, знатиме, що людину, яка, рискуючи своєю головою, врятувала йому життя, скарають на майдані Сен-Жак, скарають з допомогою його сина, того Маріуса, якому він заповів дбати про Тенардьє. І яка насмішка! Так довго носити на своїх грудях писану рукою батька останню його волю, щоб зробити якраз навпаки! А з другого боку,- бути свідком цього злочину і не стати на перешкоді здійсненню його. Віддати на смерть жертву і врятувати вбивцю! Хіба ж можна відчувати якусь вдячність до такого негідника? Все, про що думав Маріус останні чотири роки, було знищене цим несподіваним ударом. Він тремтів. Все залежало від нього В руках його була доля всіх цих істот, що діяли тут перед його очима. Якщо він вистрілить, пан Леблан буде врятований, а Тенардьє пропаде; якщо не вистрілить - принесе в жертву пана Леблана, і Тенардьє, може, вислизне з рук поліції. Штовхати в безодню одного чи дати впасти другому? Сумління дорікало йому й за те, і за те. Що робити? Що вибрати? Зректися найдорожчих спогадів, найсвятіших обов’язків, покладених на себе самим собою; не виконати заповіт батька або дати здійснитись злочинові?

Маріусові здавалось, ніби він чує голос «своєї Урсули», яка благає його врятувати батька, і голос полковника, який наказував йому допомагати Тенардьє. Він почував, що божеволіє. Ноги під ним гнулися. І він не мав навіть часу поміркувати, бо події перед його очима відбувались з шаленою швидкістю. То був неначе вихор, що заносив Маріуса, який вважав, ніби керує ним. Він міг от-от зомліти.

Тенардьє - віднині ми не називатимемо його інакше - ходив тим часом перед столом, майже збожеволілий від свого тріумфу.

Він схопив свічник і з такою силою поставив його на камін, що свічка мало не загасла, а лій оббризкав стіну.

Потім він повернувся до пана Леблана і, страшний на вигляд, швидше виплюнув, ніж викрикнув:

- Підсмажимо! Закоптимо! Зробимо рагу!

І він знову почав ходити, запальчасто вигукуючи:

- А! Знайшов таки я вас, пане філантроп! Пане залатаний мільйонер! Пане, що дарує ляльки! Старий плутяга! То ви мене не впізнаєте? То це не ви були в моїй корчмі в Монфермейлі вісім, років тому, на різдво 1823 року? Це не ви забрали в мене дитину Фантіни - Жайворонка? То не на вас був жовтий англійський сюртук? Ні? І в руках у вас не було пакунка, повного старого одягу, як той, що ви приносили сюди сьогодні ранком? Знаєш, жінко, то така в цього старого милостивця примха - приносити пакунки з шерстяними панчохами. Чи не маєте ви крамниці їх, пане мільйонер? Ви роздаєте бідним ваші запаси, свята ви людина! Ах ти блазень! То ви, значить, не впізнаєте мене? Ну, а я вас упізнав. Упізнав зараз же, як ви сунули сюди вашу пику. А! Ви побачите таки, що не завжди можна безкарно вдиратись до чужої господи, тому, що це корчма: в дранті, удаючи з себе бідняка, якому треба подати су, дурити людей, прикидатися великодушним, відбивати заробітки, загрожувати в лісі, а потім, коли люди зубожіють, відбуватися занадто широким пальто і двома госпітальними ковдрами; старий ти обшарпанець, крадій дітей!

Тенардьє на хвилину спинився і, здавалося, щось обдумував. Лють його зникла, як зникає Рона, падаючи в якусь печеру, а потім, немов закінчуючи вголос те, що тільки но тихо говорив собі самому, він стукнув кулаком по столу і закричав:

- Та ще прибираючи простацького вигляду! Чорт візьми! Ви колись насміялися з мене. Ви - причина всіх моїх нещасть. Ви за півтори тисячі франків забрали в мене дівча, яке, безперечно, походило з заможної родини, принесло вже мені багато грошей і з якого я мав витягти стільки, щоб забезпечити себе на ціле життя. Ця дівчина надолужила б мені все, що я втратив на тому клятому шинку, де вічно стояв гамір і де я проїв усі мої гроші, мов дурень. О, я хотів би, щоб усе випите в мене вино обернулось на отруту для тих, хто його пили! Ну та дарма! А скажіть, ви, певне, мали мене за йолопа, коли пішли від нас з Жайворонком? При вас же була в лісі ваша дубина. Ви були дужчий. Тепер я беру реванш. Козирі сьогодні в мене. Ви вклепались, добродію. О, та й попосміюся ж я! Він таки і дійсно вклепався! Я сказав йому, що я - актор, звуся Фабанту, грав колись у театрі разом з мадмуазель Марс; що мій домовласник вимагає сплатити за квартиру завтра, четвертого лютого, а він і не подивився, що строк восьмого січня, а зовсім не четвертого лютого. Ото ідіот! Приніс мені оці чотири паскудні золоті. Каналія! Не роздобрився хоча б на сто франків! І як він повірив моїй безглуздій балаканині? Це смішило мене. «А, дурню,- казав я собі,- впіймав я тебе нарешті. Ранком я лижу тобі лапи, а ввечері згризу твоє серце».

Тенардьє спинився. Йому забило дух. Його вузенькі груди підіймалися і опускалися, як ковальський міх. Очі його горіли низьким щастям недолугої, хижої й підлої істоти, яка має нарешті змогу розтоптати того, кого боялась, і образити того, кому лестила; горіли радістю карлика, який поставив ногу на голову Голіафа; радістю шакала, який починає гризти хворого бика, досить мертвого, щоб не захищатися, і досить живого, щоб страждати.

Пан Леблан не перебивав його і тільки, коли Тенардьє спинився, сказав:

- Я не розумію вас. Ви помиляєтесь. Я - людина бідна і зовсім не мільйонер. Вас я не знаю. Ви вважаєте мене за когось іншого.

- Ага! - прохрипів Тенардьє.- Гарна вигадка! Вам подобається цей жарт? Ви заплутались, старий. Так ви не пригадуєте? Не бачите, хто я такий?

- Вибачте, пане,- відповів пан Леблан ввічливим тоном, що в такий момент бренів якоюсь дивною силою,- я бачу, що ви - бандит.

Хто не помічав, що підлі люди - вразливі, а чудища - легко ображаються? При слові «бандит» дружина Тенардьє зірвалася з ліжка, а сам він схопив стілець, немов хотів зламати його.

- Сиди смирно! - крикнув він жінці і звернувся до пана Леб- лана: - Бандит! Так; я знаю, що так називаєте ви нас, панове багатії. Ну що ж. Це - правда; я збанкрутував, я ховаюсь, у мене нема хліба, нема ні су грошей, і я бандит. Ось уже три дні, як я нічого не їв; і я - бандит. А ви грієте собі ноги, носите легкі туфлі; на вас - підбиті ватою сюртуки, як у архієпіскопа; ви їсте трюфелі, їсте спаржу й платите за неї по сорок франків пучок у січні; ви їсте зелений горошок, ви обжираєтесь, а коли хочете знати, чи холодно надворі, то дивитесь на термометр або в газету. А ми - самі собі термометр. А нам, щоб знати скільки градусів, нема чого ходити дивитись на градусник на набережній: ми почуваємо, як застигає кров у наших жилах, як продирається в наше серце холод, і ми кажемо собі: «Нема бога». А ви приходите до нас у наші лігва - так, лігва! - і називаєте нас бандитами. Але ми, нещасна біднота, ми з’їмо вас, ми вас пожеремо, пане мільйонер! І знайте, я мав непогане становище, брав патент, був виборцем, був буржуа. Ось хто я! А ви... невідомо ще, хто ви; може, зовсім не буржуа.

Тенардьє ступив крок до людей, що стояли на дверях, і, здригаючись, додав:

- А він розмовляє зі мною, немов з якимось шевчуком.

Потім він з новою люттю знову звернувся до пана Леблана:

- І знайте також, пане філантроп, що я не яканебудь підозріла особа. Я не з тих людей, ім’я яких - невідоме, і які викрадають дітей з будинків. Я старий французький солдат і мусив би дістати орден. Я був під Ватерлоо і врятував під час бою одного генерала, якогось там графа. Він сказав мені своє прізвище, але таким слабким голосом, що я не дочув. Я чув тільки: «Мерсі». Але я волів би краще мати його прізвище, ніж його подяку. Це допомогло б мені знайти його. Чи знаєте ви, кого зображає ця картина, яку малював Давід у Брюсселі? Мене. Давід хотів увінчати мій подвиг. На спині в мене той генерал, і я несу його під градом картечі. Ось як воно було. А той генерал ніколи не зробив для мене нічого. Він був не кращий за інших. А я ж урятував його життя, рискуючи своїм, і маю повні кишені свідоцтв про це. Я солдат Ватерлоо, чорт візьми! А тепер, коли я все розповів вам, будемо кінчати. Мені потрібні гроші, багато грошей, сила грошей, або я, свідчуся богом, знищу вас.

Маріус опанував трохи свою тривогу і слухав. Остання можливість сумніву зникла. Це й справді був Тенардьє, про якого згадувалося в заповіті. Маріус здригнувся, почувши докір за невдячність, адресований його батькові; докір, справедливість якого він фатально збирався довести. Збентеження Маріуса ще збільшилось. Зрештою, в усіх цих словах Тенардьє, в його тоні, жестах, погляді, де при кожному слові спалахував огонь; в цьому вибуху низької натури, що виявляв її всю цілком; в усій суміші хвастощів та підлоти, пихатості та дріб’язковості, люті та дурості; в цьому хаосі щирих жалінь і фальшивих почуттів; у цій безсоромності злої людини, яка знаходить насолоду в жорстокості; в цій неприхованій зухвалості низької душі; в цьому палкому сполученні всіх страждань з усією ненавистю - було щось огидне, як зло, і колюче, як правда.

Картина пензля Давіда, що її Тенардьє пропонував купити в нього панові Леблану, була - читач уже вгадав це - ніщо інше, як вивіска на його корчмі, намальована ним самим; єдине, що залишилось після катастрофи в Монфермейлі.

Він одійшов трохи вбік, і Маріус міг тепер розпізнати в цій мазанині зображення бою і посеред диму людину, що несла на спині іншу. То були Тенардьє і Понмерсі, сержант-рятівник і врятований полковник. Маріус неначе сп’янів: ця картина немов оживляла його батька. То була вже не вивіска харчівні, а якесь воскресіння, на ній відкривалася могила, і з могили вставав привид. Маріус почував, як стукає йому у виски кров; у вухах його гуркотіли ватерлооські гармати; закривавлений отець, намальований на тій дошці, лякав його, і йому здавалось, що безформний силует батька пильно дивиться на нього.

Передихнувши, Тенардьє втупив у пана Леблана налиті кров’ю очі і тихим, уривчастим голосом спитав:

- Що маєш ти сказати перед тим, як тебе візьмуть на муки?

Пан Леблан мовчав. Посеред загальної тиші з коридору долинув хрипкий голос, що з зловісним сарказмом гукав:

- Якщо треба нарубати дров, то я тут.

Це жартував чоловік з сокирою.

У той же час у двері виткнулось його вкрите щетиною, землисте обличчя, скривлене усмішкою, яка виявляла в його роті не зуби, а ікла.

- Навіщо зняв ти маску? - розлюченим тоном крикнув йому Тенардьє.

- Щоб посміятися,- відпов в чоловік.

Пан Леблан деякий час нібито стежив за кожним рухом Тенардьє, який, засліплений власним гнівом, ходив по мансарді, певний, що вхідні двері охороняють і що проти однієї неозброєної людини їх дев’ятеро, навіть як рахувати Тенардьєршу за одного. Розмовляючи з чоловіком з сокирою, він повернувся спиною до пана Леблана.

Скориставшись з цієї нагоди, пан Леблан ногою відштовхнув стілець, рукою стіл і одним скоком з незвичайною спритністю опинився біля вікна, перше ніж Тенардьє встиг озирнутися. Відчинити вікно, стрибнути на підвіконня, перекинути через нього ноги було справою однієї секунди. Він наполвину вже виліз, коли шість міцних рук схопили його і втягли назад у вертеп. То були три «грубники», що накинулись на нього. Дружина Тенардьє водночас схопила його за волосся.

Почувши тупіт, прибігли з коридору й інші бандити. Навіть старий, який здавався п’яним, зліз з ліжка й, похитуючись, підійшов до них з молотком шосейника в руці.

Один з «грубників», замазане сажею обличчя якого освітлювала свічка і в якому, не зважаючи на цю маску з сажі, Маріус впізнав Планшо-Прентаньє-Бігренайля, підніс над головою пана Леблана залізну штабу з двома свинцевими кульками на кінцях.

Маріус не міг знести цього видовища. «Вибач мені, батьк!», подумав він, і палець його став шукати курок пістолета. Мав уже пролунати постріл, коли Тенардьє закричав:

- Не бийте його!

Ця відчайдушна спроба жертви втекти не роздратувала Тенардьє, а заспокоїла. В ньому жило дві людини: хижа і хитра. До цього моменту, в захопленні тріумфу перед здобиччю, що була збита з ніг і не рухалася, гору брала хижа людина; коли ж жертва стала пручатись і, здавалось, хотіла боротися, з’явилася й перемогла людина хитра.

- Не бийте його! - повторив він.

І, сам того не підозрюючи, він не дав вистрілити пістолетові й паралізував Маріуса, який, бачачи, що події вступають у нову фазу, не мав потреби негайно втручатися й визнав за можливе заждати ще. Хто знає, чи не з’явиться можливість уникнути жахливої альтернативи: або дати загинути батькові Урсули, або погубити рятівника полковника?

Розпочалась боротьба велетнів. Ударом кулака в груди пан Леблан одкинув старого на середину кімнати, потім звалив ще двох нападників і притиснув їх колінами до підлоги. Негідники харчали під цим жахливим пресом, немов під жорном, але четверо інших схопили страшного старика за руки й за шию й пригнули його над двома «грубниками». Отож, перемігши одних і переможений іншими, душачи тих, що були під ним, і задихуючись у руках тих, що насідали на нього, та даремно намагаючись звільнитися від них, пан Леблан зникав у цій жахливій групі бандитів, як зникає вепр у купі догів і хортів.

Нарешті їм пощастило звалити його на ближче до вікна ліжко й тримати його в такому становищі. Дружина Тенардьє не випускала його волосся.

- Не плутайся, ти! - сказав їй Тенардьє.- Шаль собі подереш.

Жінка скорилась, як кориться вовкові вовчиця: з гарчанням.

- А ви обшукайте його! - наказав Тенардьє.

Пан Леблан нібито відмовився від опору. Його обшукали. При ньому був тільки шкіряний гаманець з п’ятьма франками і хусточка.

Хусточку Тенардьє поклав собі в кишеню.

- А бумажника хіба нема? - спитав він.

- Ні бумажника, ні годинника,- відповів один з «грубників».

- Дарма! - голосом черевовіщуна пробурчав замаскований з ключем.- Це - здоровенний старий.

Тенардьє підійшов до дверей, узяв з кутка вірьовку й кинув їм.

- Прив’яжіть його до ліжка,- сказав він і, помітивши старого, який, звалений ударом кулака пана Леблана, недвижно лежав на відлозі, спитав:

- Чи не вмер Булатрюель?

- Ні,- відповів Бігренайль,- він п’яний.

- Заметіть його в куток! - звелів Тенардьє.

Двоє «грубників» ногами відштовхнули п’яницю до купи брухту.

- Навіщо привів ти їх стільки, Бабе? - тихо спитав Тенардьє у людини з дубиною.- Це ж непотрібне.

- А що ти хочеш? - відповів той,- їм усім хотілося брати участь. Сезон тепер поганий. Справ нема.

Ліжко, на яке звалили пана Леблана, нагадувало госпітальне й стояло на чотирьох ледве обтісаних ніжках. Пан Леблан не пручався. Розбійники змусили його встати й міцно прив’язали до спинки ліжка, найдальшої від вікна й найближчої до каміна.

Коли вони затягли останній вузол, Тенардьє взяв стілець і сів майже проти пана Леблана. Тенардьє став зовсім інший: за кілька секунд вираз шаленої люті на його обличчі змінився виразом спокійної, лукавої лагідності. В чемній усмішці конторського службовця Маріусові важко було впізнати майже звірячий рот, запінений ще хвилину тому. Він, остовпілий, спостерігав цю химерну й небезпечну метаморфозу і відчував те, що відчував би всякий, бачивши, як тигр перетворюється на адвоката.

- Пане...- почав Тенардьє.

І, жестом усуваючи розбійників, які все ще тримали пана Леблана, сказав їм:

- Одійдїть трохи; мені треба побалакати з ним.

Коли всі відступили до дверей, Тенардьє знову звернувся до полоненого:

- Ви, пане, зробили помилку, бажаючи вистрибнути з вікна. Ви ж могли зламати собі ногу. А тепер поговоримо спокійно. Насамперед дозвольте поділитися з вами одним зробленим мною спостереженням: ви досі ні разу не крикнули.

Тенардьє мав рацію. То була характерна деталь, не помічена, проте, схвильованим Маріусом. Пан Леблан промовив лише кілька слів, не підносячи голоса, і, навіть борючись біля вікна з шістьма бандитами, зберігав найглибше і найдивніше мовчання.

- Боже мій! - вів далі Тенардьє.- Я зовсім не вважав би за непристойне і не образився б, якби ви крикнули: «Грабують!» або «Вбивають!», як робиться в таких випадках. Цілком природно, що, опинившися в товаристві осіб, які не викликають довір’я, люди знімають трохи гамору. Вам не перешкоджали б, якби схотіли погаласувати й ви. Вам навіть не заткнули б рота. І я зараз поясню вам, чому. Справа в тому, що з цієї кімнати нічого не чути. Це єдина її вартість. Це - льох якийсь. Тут можна кинути бомбу, а на найближчому поліційному посту подумають, що хропе п’яний. Звідси ледве почули б і гармату, і грім. Помешкання вигідне. Але ви не кричали; це ще краще, і я вітаю вас з цим. А тепер я скажу, які роблю з цього висновки. Хто приходить на крик? Поліція. А після поліції? Судові. Ну, а ви не кричали. Значить, ви не хотіли приходу ні поліції, ні судових. Тобто - я давно вже думаю це - вам треба ховатися з чимось. Треба це й нам. Отож, ми можемо порозумітись.

Кажучи все це й не спускаючи з ока пана Леблана, Тенардьє, здавалося, гострим поглядом намагався прозирнути в совість свого полоненого. А мова його, пройнята помірною й глузливою задирливістю, була пристойна і майже добірна; почувалось, що цей негідник, який зараз був розбійником, «готувався колись стати священиком».

Мовчання полоненого; його обережність, що доходила до зневажання небезпеки і втримувала від природного пориву: закричати,- все це, після зауваження Тенардьє, дуже дивувало Маріуса і справляло на нього тяжке враження.

Це цілком справедливе зауваження ще більше згустило для Маріуса таємничий морок, який огортав поважну й загадкову постать того, кому Курфейрак приклав прізвисько «пана Леблана». Та хоч хто там він був, але й тепер, зв’язаний, оточений катами, наполовину заритий у яму, яка щохвилини глибшала під його ногами, і перед люттю, і перед лагідністю Тенардьє чоловік цей залишався незворушним, і Маріус не міг не захоплюватись його велично-сумним у такий момент обличчям.

Душа його, очевидно, була недоступна страхові й не знала, що таке розгубленість. Він належав до тих людей, що володіють собою і в найбезнадійніших становищах. Хоч яка близька була криза і неминуча - катастрофа, але в нього не помічалось ознак агонії втопаючого, що розплющує під водою повні жаху очі.

Тенардьє встав, спокійно підійшов до каміна, відсунув ширму до сусіднього ліжка і відкрив таким чином жаровню з вугіллям, де полонений міг чудово бачити розжарене до білого долото, на якому подекуди виблискували червоні іскорки.

Після того Тенардьє знову сів біля пана Леблана.

- Іду далі,- промовив він.- Ми можемо порозумітись. Давайте полагодимо справу миром. Я був неправий, що так погарячився. Не знаю просто, як це сталось; я не подумав, зайшов занадто далеко, наговорив зайвого. Я, наприклад, вимагав від вас грошей, багато грошей, безліч грошей, бо ви, мовляв, мільйонер. То було нерозумно. Що з того, що ви - багаті? Але у вас є свої витрати; у кого їх нема? Я не хочу розоряти вас; я, зрештою, не якийнебудь судовий пристав. Я не належу до тих людей, які використовують переваги свого становища і стають смішні. Так ось, я йду вам назустріч і приношу жертву й з свого боку. Мені потрібні тільки двісті тисяч франків.

Пан Леблан не вимовив ні слова.

- Як бачите,- продовжував Тенардьє,- я дуже зменшив свої вимоги. Мені невідомо, наскільки ви багатий, але я знаю, що ви не дорожите грошима, і такому благодійникові не важко буде дати двісті тисяч франків батькові нещасливої родини. Ви - досить розумні і не подумаєте, звичайно, ніби я докладав стільки клопоту та влаштовував усе це - і влаштовував, на думку всіх цих панів, непогано - тільки для того, щоб попросити у вас на пляшку червоного вина та на кусок телятини в ресторані. Це коштує двісті тисяч франків. Як тільки ви витягнете з кишені цю дрібничку, все, гарантую вам, буде скінчено, і ви можете нічого вже не боятись. Ви скажете, що не маєте при собі двохсот тисяч франків. О, я й не вимагаю неможливого. Я попрошу вас тільки про одне. Будьте ласкаві написати те, що я вам диктуватиму.

Тут Тенардьє зупинився і, з усмішкою поглядаючи на жаровню, з притиском додав:

- Я не припускаю думки, попереджаю вас, щоб ви не вміли писати.

Такій усмішці міг би позаздрити сам великий інквізитор.⁵⁰¹

Тенардьє підсунув ближче до пана Леблана стіл, дістав з шухляди в ньому чорнильницю, перо та аркуш паперу. Шухляду, де блищало довге лезо ножа, він залишив піввідкритою.

- Пишіть,- сказав Тенардьє, поклавши папір перед паном Ле- бланом.

Тільки тепер полонений заговорив.

- Як же я буду писати прив’язаний? - спитав він.

- Правда ваша, вибачте,- сказав Тенардьє і, звертаючись до Бігренайля, звелів: - Розв’яжіть панові праву руку.

Паншо, або Прентаньє, або ж Бігренайль виконав цей наказ. Коли полоненому звільнили праву руку, Тенардьє вмочив перо в чорнило й подав панові Леблаиу.

- Занотуйте собі, пане, що ви - у наших руках, в нашій владі, цілком у нашій владі, що жодна сила людська не може витягти вас звідси, і що ми, справді, будемо в розпачі, якщо нам доведеться вдаватись до неприємних крайностей. Я не знаю ні вашого імени, ні вашої адреси, але попереджаю вас, що ви залишатиметесь прив’язаним, доки особа, якій доручено буде віднести ваш лист, повернеться сюди. А тепер, прошу, пишіть.

- Що? - спитав полонений.

- Я диктуватиму.

Пан Леблан узяв перо.

«Доню»...- почав Тенардьє.

Полонений здригнувся й підвів очі на Тенардьє.

- Напишіть: «Люба доню»,- сказав Тенардьє.

Пан Леблан скорився.

«Приїжджай зараз же»,- продовжував Тенардьє.- Ви ж кажете їй «ти»? - перебив він себе.

- Кому?

- А чорт! - вигукнув Тенардьє.- Та малій же. Жайворонкові.

- Я не розумію, що ви хочете сказати,- без найменшого видимого хвилювання мовив пан Леблан.

- Підемо далі,- сказав Тенардьє.- «Приїжджай зараз же. Ти мені конче потрібна. Особі, що передасть цього листа, доручено привезти тебе до мене. Я дожидаю. Приїзди, не бійся».

Пан Леблан написав усе.

- Ні, закресліть «приїзди, не бійся». Це може звести на думку, що справа не така проста і що є причини побоюватися.

Пан Леблан закреслив три останні слова.

- А теперь підпишіться,- сказав Тенардьє.- Як вас звати?

Полонений поклав перо на стіл і спитав:

- Для кого цей лист?

- Ви й самі гаразд це знаєте,- відповів Тенардьє.- Для малої. Я тільки но попереджав вас.

Тенардьє, очевидно, уникав називати молоду дівчину, про яку йшла мова. Він казав «мала», казав «Жайворонок», але не вимовляв її імени. Обачність спритної людини, яка береже секрет від своїх співучасників. Сказати ім’я - означало б розкрити перед ними всі карти й розповісти їм більше, ніж вони повинні були знати.

- Підпишіться,- повторив Тенардьє.- Як вас звуть?

- Урбен Фабр,- відповів полонений.

Тенардьє сунув руку собі в кишеню й витяг звідти відібрану в пана Леблана хусточку. Він знайшов на ній мітку і підніс хусточку до свічки.

- У. Ф. Правильно. Урбен Фабр. То підписуйтесь У. Ф.

Полонений підписав.

- Щоб згорнути лист, потрібні дві руки. Дайте я згорну.

Тенардьє згорнув лист.

- А тепер пишіть адресу: «Мадмуазель Фабр» і ваша квартира. Я знаю, що ви живете десь близько, коло церкви Сен-Жак-дю Го-Па, бо туди ви щодня ходите слухати месу. Не знаю тільки вулиці. Становище своє, я бачу, ви розумієте, і як не збрехали, назвавши ваше ім’я, так не скажете неправди й про адресу. Напишіть її самі.

Полонений на мить замислився, потім узяв перо й написав:

«Мадмуазель Фабр, квартира Урбена Фабра, вулиця Сен-Домінік д’Анфер».

Тенардьє схопив листа з гарячковою поривчастістю.

- Жінко! - гукнув він.

Та підбігла до нього.

- Ось тобі лист. Ти знаєш, що маєш робити. Внизу стоїть візник. Поїжджай негайно і негайно повертайся. А ти,- звернувся він до чоловіка з молотком,- супроводитимеш її, бо ти скинув свою маску. Ти знаєш, де фура?

- Так,- відповів той.

І, поставивши в куток свій молоток, пішов за жінкою.

Коли вони вже вийшли, Тенардьє висунув голову в прочинені двері й крикнув їм услід:

- Головне, не загуби листа. Не забувай, що при тобі двісті тисяч франків.

Хрипкий голос жінки відповів:

- Будь спокійний. Я поклала його за пазуху.

Не минуло й хвилини, як в кімнаті почули ляскання бича, що швидко завмерло.

- Добре,- пробурчав Тенардьє - їдуть вони швидко. Їдучи таким галопом, наша дама повернеться через три чверті години.

Він підсунув до каміна стілець й сів на нього, схрестивши на грудях руки та простягти до жаровні свої брудні чоботи.

- Ноги замерзли,- сказав він.

У кімнаті з Тенардьє і полоненим залишились тільки п’ятеро бандитів. Ці люди, яким маски або замазані сажею обличчя, залежно від міри страху, надавали вигляду вуглярів, негрів або демонів,- похмуро мовчали. Почувалось, що злочин для них - звичайна робота, і виконують вони її спокійно, без гніву, без жалю, навіть нудьгуючи. Вони збились у кутку, мов звірі. Тенардьє грів собі ноги. Полонений знову поринув у мовчання. Похмура тиша заступила дикий гамір, що виповнював мансарду кілька хвилин тому.

Свічка, на якій утворився гриб нагару, ледве освітлювала величезну кімнату, жаринки примеркли, і всі голови відкидали на стіни та на стелю потворні тіні.

Чути було тільки спокійне дихання старого п’яниці, який спав.

Маріус чекав, і тривога його все збільшувалась. Загадка стала ще незбагненнішою. Хто була та «мала», яку Тенардьє називав ще й Жайворонком? Чи не його «Урсула»? Але на полоненого слово «Жайворонок» не справило ні найменшого враження, і він цілком природним тоном відповів: «Я не розумію, що ви хочете сказати». З другого боку, з’ясувались літери У. Ф.: то був Урбен Фабр, і Урсула звалась уже не Урсулою. Це було для Маріуса найбільш ясним. Якісь жахливі чари затримували його на місці, звідки він стежив за всією сценою. Він стояв там, майже нездатний ні думати, ні рухатись, немов розчавлений баченим ним огидним видовищем. Він чекав, надіючись на якийсь щасливий випадок, неспроможний зібрати докупи свої думки і не знаючи, на що наважитись.

- В усякому разі,- казав він собі,- якщо Жайворонок,- це вона, то я мушу побачити її, коли Тенардьє привезе її сюди. Тоді все буде вирішено. Я віддам усю мою кров і моє життя, але визволю її. Тоді вже ніщо мене не зупинить.

Так пройшло з півгодини. Тенардьє заглибився в якісь похмурі міркування. Полонений не ворушився, хоч Маріусові здавалось, ніби час від часу він чує якийсь легенький шум, що долинав з його боку.

Раптом Тенардьє звернувся до полоненого:

- Однаково буде, коли я скажу вам це й зараз, пане Фабр.

Ці слова начебто передували якомусь роз’ясненню. Маріус насторожився.

- Моя дружина незабаром повернеться,- вів далі Тенардьє.- Заждіть ще хвилинку. Жайрононок, я гадаю, справді, ваша дочка, і, по-моєму, цілком природно, щоб вона залишалась при вас. Послухайте тільки ось що. Маючи ваш лист, моя жінка знайде її. Я сказав їй убратись так, як ви бачили, і ваша панночка не побоїться поїхати разом з нею. Обидві вони сядуть у фіакр, а мій товариш стане позаду. В одному місці за заставою стоїть фура, запряжена парою дуже добрих коней. Панночку підвезуть туди. Вона вийде з фіакра, мій товариш сяде разом з нею у фуру, а моя дружина приїде сюди сказати нам: «Готово». Щодо вашої дочки, то їй не зроблять нічого поганого, фура відвезе її туди, де їй буде добре, і вам повернуть її, як тільки ви дасте мені оті нікчемні двісті тисяч франків. Якщо через вас мене заарештують, мій товариш пристукне Жайворонка. О!

Полонений не вимовив ні слова. Помовчавши трохи, Тенардьє продовжував:

- Це - просто, як бачите. Якщо ви схочете, щоб не трапилось лиха, то жодного лиха не трапиться. Я розповів вам усе й попередив вас, щоб ви знали.

Він зупинився; полонений не порушив своєї мовчанки, і Те- нардьє додав:

- Як тільки моя дружина повернеться й скаже мені: «Жайворонок у дорозі», ми вас пустимо, і ви зможете йти спати до себе. Як бачите, ми не маємо лихих намірів.

Страшні картини пролинули в уяві Маріуса. Як? То, значить, дівчину, по яку поїхали, не привезуть сюди? Одне з цих чудищ завезе її невідомо куди? Куди?... А коли це - вона? Але ж ясно, що то вона. Маріус відчув, як сецдце його перестало битись. Що робити? Вистрілити? Віддати до рук правосуддя всіх цих негідників? Але той гидкий чоловік з сокирою і молода дівчина з ним будуть усе ж таки недосяжні для поліції. І Маріус згадував слова Тенардьє і передбачав їх криваве значення: «Якщо через вас мене заарештують, мій товариш пристукне Жайворонка».

Тепер від пострілу утримував його не тільки заповіт полковника, а й власне його кохання і небезпека, що загрожувала тій, кого він любив.

Жахливе становище, яке тривало вже понад годину, мінялось щомить. У Маріуса вистачило духу зробити мислено, одне по одному, найгірші припущення. Він хотів заспокоїти себе надією, шукав її, але не знаходив. Збентеження в його думках контрастувало з зловісною тишею у вертепі.

Тишу порушив шум вхідних дверей, що відчинились, а потім зачинилися знову.

Полонений поворухнувся в своїх путах.

- От і мадам,- сказав Тенардьє.

Ледве встиг він вимовити ці слова, як у кімнату вбігла його дружина, багряна, задихана, з горящими очима, і, ляскаючи себе своїми ручищами по стегнах, закричала:

- Невірна адреса!

Бандит, її супутник, увійшов слідом за нею й зараз же взяв свою сокиру.

- Невірна адреса? - повторив Тенардьє.

- Нікого! - репетувала вона.- В номері сімнадцятому на вулиці Сен-Домінік - нікого, ніякого пана Урбена Фабра! Його там ніхто не знає.

Вона спинилась, звела дух і продовжувала:

- Слухай, Тенардьє! Цей старий пошив тебе в дурні. Ти маєш занадто добре серце. Тобою бувши, я для початку розкраяла б йому мармизу, а якби він пручався, то підсмажила б його живцем. Треба змусити його заговорити; хай він скаже, де дочка; хай скаже, де його гроші. Ось як зробила б я! Правду кажуть, що чоловіки дурніші за жінок. В сімнадцятому номері - нікого! Просто великі ворота. На вулиці Сен-Домінік - жодного пана Фабра. А я мчала! А я дала на чай візникові! Я розмовляла з воротарем і з його дружиною, гарною, огрядною жінкою. Вони нічого не знають.

Маріус зітхнув з полегшенням. Вона, Урсула або Жайворонок; словом, та, імени кого він не знав, була врятована.

Поки розсатаніла жінка галасувала та лаялась, Тенардьє сів на стіл і кілька хвилин просидів мовчки, колихаючи правою ногою і хижим, замріяним поглядом дивлячись на жаровню.

Нарешті він повільно і якимось особливо жорстоким тоном звернувся до полоненого:

- Невірна адреса. На що ж ти надіявся?

- Виграти час! - гримнув полонений.

В ту ж мить він струхнув з себе пута; вони, виявилось, були перерізані. Тепер він був прив’язаний до ліжка тільки за ногу.

Перше ніж семеро чоловіків устигли отямитись та накинутись на нього, він нахилився над каміном, простяг руку до жаровні і випростався. Тенардьє з дружиною і бандити, які з несподіванки відскочили в глибину кімнати, остовпіло дивились, як він, майже вільний, загрозливо підніс над головою розжарене до червоного долото, що іскрило зловісним світлом.

Судове слідство, проведене згодом у хатині Торбо, виявило, що поліція знайшла в кімнаті Тенардьє монету в одне су, розпилену й оброблену особливим способом. Ця монета була одним з чудес мистецтва та терпіння, виробом каторги для темряви і в темряві; дивовижним знаряддям для втечі. Ці огидні та тендітні вироби найтоншого мистецтва займають у ювелірному мистецтві таке саме місце, як метафори злодійського жаргону в поезії. Зустрічаються й на каторзі свої Бенвенуто Челліні, як у мові бувають Війони. Нещасливець, прагнучи волі, спромогається, іноді, без ніяких інструментів, з допомогою якогось старого ножа, розпиляти су на дві тоненькі пластинки, видовбати їх, не пошкодивши зовні, і скріпити гвинтиком. Виходить ящичок, який можна згвинчувати та розгвинчувати. В цю скриньку ховають пружину від годинника, яка, коли вміти, може розрізати манільські канати і залізні штаби. Люди вважають, ніби в безталанного каторжника нема нічого, крім того су. Нічого подібного: він має волю. Таке розкрите на дві половинки су знайшла поліція й під ліжком біля вікна в кімнаті Тенардьє. Знайдено було й маленьку стальну пилку, яку легко було сховати в тій монеті. Можливо, коли бандити обшукували свого полоненого, він якось сховав су в правій руці, а потім, мавши руку вільну, розгвинтив монету й перепиляв вірьовки, чим, може, і пояснювався легенький шум, що його чув Маріус.

Не мавши змоги нахилитись, щоб не притягти до себе уваги, він не розрізав пут на лівій нозі.

Бандити тим часом отямились від першого подиву.

- Не турбуйся,- звернувся Тенардьє до Бігренайля.- Він прив’язаний ще за ногу і не втече. За це я ручуся. То ж я примощував йому лапу.

Тут підніс голос і полонений.

- Ви - негідники,- сказав він,- але життя моє не варте того, щоб його так захищати. А коли ви думаєте, що змусите мене говорити, писати або казати те, чого я не хочу, то...

Він засукав рукав на лівій руці й додав:

- Дивіться.

Він простяг руку і приклав до голого тіла розжарене долото, тримаючи його за дерев’яний держак.

Чути було, як шкварчало обпалене м’ясо; в комірчині поширився властивий катівням запах. Охоплений жахом, Маріус заточився, навіть розбійники здригнулися, а обличчя дивного старика ледве скривилось і, тоді як розпечене залізо в’їдалось у димучу рану, він спокійно і майже врочисто дивився на Тенардьє своїм прекрасним поглядом, де не було ненависті і де мука зникала у величній ясності.

У великих, високих натур тілесні й душевні страждання виявляють душу, що виступає вперед, як полководець під час заколоту у війську.

- Негідники! - сказав він.- Не бійтесь мене, як я не боюся вас.

І видерши з рани долото, він жбурнув його у відчинене вікно; жахливе палаюче знаряддя, крутячись, зникло в темряві, упало десь далеко в сніг і погасло там.

- Робіть зі мною, що хочете! - крикнув полонений.

Він був обеззброєний.

- Схопіть його! - наказав Тенардьє.

Двоє розбійників поклали йому руки на плечі, а замаскований з голосом черевовіщуна став перед ним, готовий при першому ж русі розкраяти йому голову ключем.

В той же час Маріус почув під собою, але так близько від перегородки, що він не міг бачити бесідників, таку тиху розмову :

- Залишається тільки одне.

- Уколошкати його.

- Іменно.

То радився чоловік з своєю жінкою.

Тенардьє повільно підійшов до стола, висунув шухляду й узяв ніж.

Маріус стискував у руці пістолет. Він був у неймовірному замішанні. Ось уже цілу годину він чув у своєму сумлінні два голоси. Один з них вимагав виконати заповіт його батька, другий кричав, щоб він прийшов на поміч полоненому. Ці два голоси безперестанку змагалися між собою і мучили Маріуса. До цього моменту він невиразно надіявся, що знайде спосіб примирити якось ці два свої обов’язки, але нічого з того не вийшло. Тим часом загроза ставала ближчою, чекати далі було не можна, за кілька кроків від полоненого з ножем у руці стояв, обмірковуючи щось, Тенардьє.

Маріус в останній машинальній розпачливій спробі озирнувся навколо і раптом здригнувся.

Повний місяць ясно освітлював і неначе вказував йому на клапоть паперу на столі, під його ногами. На цьому клапті він прочитав написану сьогодні ранком старшою дочкою Тенардьє фразу:

«Фараони тут».

Блискуча ідея спала на думку Маріусові. Це ж був спосіб, якого він шукав, розв’язання проблеми, що його мучила: пощадити вбивцю й урятувати жертву. Він опустився навколюшки на комоді, простиг руку, схопив папірець, обережно відколупав з перегородки кусок штукатурки, загорнув його в папір і кинув крізь отвір на середину вертепу.

Це було зроблено вчасно. Тенардьє переміг останні свої побою вання або останні муки сумління і пішов до полоненого.

- Щось упало! - крикнула його дружина.

- Що це? - спитав Тенардьє.

Жінка нахилилась, підняла загорнений у папір кусок штукатурки і передала чоловікові.

- Звідки воно з’явилось? - спитав Тенардьє.

- А звідки ж, як не з вікна? - відповіла жінка.

- Я бачив, як воно летіло,- сказав Бігренайль.

Тенардьє похапливо розгорнув папір і підніс його до свічки.

- Почерк Епоніни. Чорт! - вигукнув він.

Він жестом покликав жінку; коли та підійшла, показав їй написаний рядок, а тоді приглушеним голосом наказав:

- Мерщій драбину! Залишмо сало в пастці і тікаймо!

- Не перерізавши горла цьому? - спитала його дружина.

- У нас нема часу.

- Куди тікати? - спитав Бігренайль.

- У вікно,- сказав Тенардьє.- Раз Поніна кинула камінь крізь вікно, значить, будинок з того боку - не оточений.

Замаскований з голосом черевовіщуна поклав на підлогу свій ключ і, не кажучи ні слова, тричі підніс угору руки і зблизив долоні.

То було немов сигналом тривоги на судні. Розбійники, що тримали полоненого, кинули його. Драбина через мить висіла за вікном, міцно прикріплена залізними гаками до підвіконня.

Полонений не звертав ні на що уваги і, здавалось, розмишляв або молився.

Закріпивши драбину, Тенардьє крикнув:

- Іди сюди, жінко!

І кинувся до вікна. Але коли він хотів перелізти, Бігренайль грубо схопив його за комір.

- Е, ні, старий блазню! Після нас.

- Після нас! - рикнули бандити.

- Ви - мов діти,- сказав Тенардьє.- Ми ж гаємо час. Гончаки наступають нам на п’яти.

- Киньмо тоді жереб, кому вилазити першому,- запропонував один з бандитів.

- Ви - божевільні! - крикнув Тенардьє.- От йолопи! Втрачати час; правда? Кидати жереб хочете? Як? Мокрим пальцем? На соломинці? Може, напишемо наші імена та покладемо записки в нічний ковпак?

- Чи не скористаєтесь ви з мого капелюха? - спитав голос з порога.

Всі обернулися. То був Жавер.

В руках він тримав капелюх і, усміхаючись, простягав його до них.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ПЕРШИЙ.
ТРЕБА БУЛО Б ЗАВЖДИ ПОЧИНАТИ З АРЕШТУ ПОТЕРПІЛИХ

Коли стало вечоріти, Жавер розставив на постах своїх людей, а сам сховався за деревами на вулиці Гобленовської Застави, якраз проти хатини Горбо, по той бік бульвару. Дії свої він почав з того, що «розкрив кишеню», щоб сунути туди обох дівчат, яким доручено було караулити підступи до вертепу. Але «злапав» він тільки Азельму. Епоніни ж на її посту не було, вона кудись зникла, і Жавер не міг захопити її. Потім Жавер почав прислухатись до умовного сигналу. Він бачив, як приїздив та від’їздив фіакр, і це дуже схвилювало його. Нарешті Жавер не витримав і певний, що будинок - кубло злочинців (бо він упізнав кількох бандитів, коли ті входили туди), певний успіху, вирішив увійти, не дожидаючись пістолетного пострілу.

Ми пам’ятаємо, що в нього був ключ Маріуса від вхідних дверей.

З’явився він вчасно.

Перелякані бандити метнулись до зброї, яку вони, збираючись тікати, покидали по всіх кутках кімнати. Менше ніж за секунду ці страшні на вигляд семеро чоловіків згуртувались, готові захищатися. В одного був у руках ключ, у другого - сокира, у третього - дубина; решта озброїлись долотами, кліщами, молотками; Тенардьє стискував ніж. Дружина його схопила величезний бру- ковий камінь, який лежав біля вікна й правив за табурет для її дочок.

Жавер знову надів капелюх, ступив на два кроки вперед і став, схрестивши руки, тримаючи під пахвою палицю й не видобуваючи шаблі з піхов.

- Стійте! - мовив він.- Ви вийдете не крізь вікно, а крізь двері. Так буде краще для вашого здоров’я. Вас - семеро, а нас п’ятнадцятеро. Не будьмо хапати один одного за комір. Будьмо милі.

Бігренайль витяг спід блузи захований там пістолет і, передавши його Тенардьє, шепнув йому на вухо:

- Це - Жавер. Я не наважуся стріляти в нього. Може, ти спробуєш?

- Ще б пак!

- Ну, то стріляй!

Тенардьє узяв пістолет і націлився.

Жавер, що стояв за три кроки від нього, пильно глянув на Тенардьє і тільки сказав:

- Не стріляй. Твій пістолет дасть осічку.

Тенардьє натиснув курок. Пістолет не вистрілив.

- Я ж тебе попереджав,- мовив Жавер.

Бігренайль кинув свій кастет до ніг Жавера.

- Ти - імператор усіх диаволів. Здаюсь.

- А ви? - удався Жавер до інших бандитів.

- І ми теж, відповіли вони.

- Оце добре,- спокійно схвалив Жавер.- Я казав, що ви - милі люди.

- Я прошу тільки, щоб мені не відмовляли в тютюні, коли я сидітиму в одиночній камері,- сказав Бігренайль.

- Згода,- відповів Жавер.

Потім він повернувся назад і гукнув:

- Увіходьте тепер!

Загін поліцаїв, з шаблями наголо, з кастетами та дубинами, кинувся в кімнату. Бандитів зв’язали. Цей натовп, ледве освітлюваний свічкою, виповнив тіньми всю комірчину.

- Наручні на всіх! - крикнув Жавер.

- А підійдіть но трохи! - пролунав голос, що не належав чоловікові, але який ніхто не міг би назвати голосом жінки.

То рикнула Тенардьє, що стояла в кутку біля вікна.

Поліцаї відступили.

Вона скинула шаль, але залишалась у капелюшку. Чоловік, зщулившися за нею, майже зовсім зникав під шаллю, а вона, прикриваючи його собою й піднявши над головою камінь, вимахувала ним, мов велетка, що збирається жбурнути скелю.

- Бережіться! - крикнула вона.

Всі відступили аж до дверей. Середина мансарди спорожніла. Тенардьє глянула на бандитів, які дозволили зв’язати себе, і хрипким, горловим голосом пробурмотіла:

- Підлі боягузи!

Жавер посміхнувся й виступив на середину кімнати.

- Не наближайся! Геть звідси, або я розчавлю тебе! - гукнула вона.

- Що то за гренадер! - сказав Жавер.- Ну, матінко, у тебе борода, як у чоловіка, а пазурі, як у жінки.

І він продовжував іти вперед.

Розпатлана, жахлива жінка розкарячила ноги, відхилила назад тулуб і кинула камінь у голову Жавера. Жавер нахилився. Камінь пролетів над ним, ударився в стінку, відбив від неї великий кусок штукатурки і, відскочивши рикошетом, упав біля Жавера.

В ту ж мить Жавер підійшов до обох Тенардье. Одна з його дужих рук опустилась на плече жінки, друга - на голову чоловіка.

- Наручні! - крикнув він.

Натовп поліцаїв знову виповнив мансарду, і через кілька секунд наказ Жавера був виконаний.

Приголомшена Тенардьє, глянувши на свої руки й на руки чоловіка, впала на підлогу і, плачучи, зарепетувала:

- Доні мої!

- Вони в безпечному місці,- заспокоїв її Жавер.

Тим часом поліцаї знайшли за дверима заснулого п’яницю й трусили його, поки той не прокинувся, бурмочучи:

- Що? Все скінчено, Жондрет?

- Скінчено,- відповів йому Жавер.

В кімнаті стояли шестеро зв’язаних бандитів, що й досі виглядали якимись привидами: троє були в масках, у решти були вимазані в чорне обличчя.

- Не скидайте масок,- мовив Жавер.

І оглядаючи їх поглядом Фрідріха II на параді в Потсдамі, він сказав трьом «грубникам»:

- Добривечір, Бігренайль! Добривечір, Брюжон! Добривечір, Два Мільярди!

Звертаючись до замаскованих, він сказав чоловікові з сокирою:

- Добривечір, Гельмер!

Чоловікові з дубиною:

- Добривечір, Бабе!

І черевовіщунові:

- Привіт, Клаксу!

Тільки тепер помітив він полоненого, який від моменту приходу поліції не промовив ні слова і стояв, нахиливши голову.

- Розв’яжіть цього пана! - звелів він.- І щоб ніхто мені не виходив з кімнати!

Сказавши це, він велично сів за стіл, де стояли ще свічка й чорнильниця, дістав з кишені аркуш гербового паперу й почав складати протокол.

Написавши перші рядки, завжди шаблонні, він підвів голову:

- Підведіть сюди пана, якого прив’язували ці люди!

Агенти його озирнулись навколо.

- Ну! Де ж він? - спитав Жавер.

Полонений бандитів, пан Леблан, пан Урбен Фабр, батько Урсули або Жайворонка, зник.

Двері охороняли, а вікно - ні. Як тільки його розв’язали і поки Жавер писав протокол, він скористався з замішання, колотнечі, темноти і, коли ніхто не звертав на нього уваги, втік через вікно.

Один з поліцаїв підбіг до вікна й подивився. Нікого не було видно.

Мотузяна драбина ще гойдалась.

- А, чорт! - пробурмотів крізь зуби Жавер.- Цей, напевне, був найцікавіший.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ДРУГИЙ.
ХЛОПЕЦЬ, ЯКИЙ КРИЧАВ У ДРУГІЙ ЧАСТИНІ

На другий день після подій у будинку на Госпітальному Бульварі правою алеєю його йшов від Аустерліцького моста в напрямі до застави Фонтенебло якийсь хлопець. Настав уже вечір. Цей хлопець, блідий, худорлявий, обшарпаний, був, не зважаючи на лютий, одягнений в полотняні штани і співав на весь голос.

На розі вулиці Малого Банкіра, в купі покидьків рилась при світлі ліхтаря стара зігнута жінка. Хлопець штовхнув її, проходячи повз неї, і відскочив, скрикнувши:

- Диви! А я думав, що це - здоровий, здоровий пес.

Слово «здоровий» він вимовив удруге з таким глузливим притиском, який можна досить вірно віддати хіба тільки великими литерами: здоровий, ЗДОРОВИЙ пес.

Розлючена стара трохи випросталась.

- Ах ти, шибеник! - забурчала вона.- Не стояла б я тоді нахилившися, то знайшла б місце, куди дати тобі доброго штурхана.

Хлопець був уже на чималій віддалі від неї.

- Цуцю! - сказав він.- Я таки, здається, не помилився.

Задихуючись від обурення, стара випросталася зовсім, і червонувате світло ліхтаря осяяло її синьо-бліде, порите борознами обличчя, все в зморшках, що сходились біля кутків її рота. Тулуб жінки залишався в тіні, і видно було саму голову, яка здавалась маскою Дряхлості, що визирала з мороку. Хлопець подивився на неї.

- Ваша врода, мадам,- сказав він,- не до смаку мені.

І він пішов своєю дорогою, співаючи:

Le roi Coupdesabot

S’en allait à la chasse,

A la chasse aux corbeaux…⁵⁰²

Проспівавши ці три рядки, хлопець зупинився. Він підійшов до будинку № 50-52. Двері його були зачинені, і він почав бити в них ногою. Це були сильні, лункі удари, які личили більше чоловічим черевикам, що були на ньому, ніж дитячим ногам, які він мав.

Та сама стара, яку хлопець щойно зустрів на розі вулиці Малого Банкіра, бігла за ним, відчайдушно вимахуючи руками і горлаючи:

- Що це таке? Що це таке? Господи боже! Виважують двері! Завалюють будинок!

Удари ногою не припинялися.

Стара аж надсажувалась.

- Хіба можна тепер поводитися так з будівлями?

І раптом, впізнавши хлопця, вона спинилась:

- А! Це той сатана!

- А! Це та стара! - вказав хлопець.- Добривечір, Буркотушище. Я прийшов подивитись на моїх предків.

Стара з гримасою, де відбивались і ненависть, і її старість, і її бридкість, і яка, на жаль, пропала в пітьмі, відповіла:

- Нема нікого, грубіяне.

- Ого! А де ж батько? - спитав хлопець.

- В тюрьмі Ла Форс.

- А мати?

- В Сен-Лазарі.

- А сестри?

- В Мадлонет.

Хлопець почухав собі за вухом, глянув на мам Бюргон і сказав:

- Ага!

Потім він перекрутився на одній нозі, і за хвилинку стара чула з порога його чистий, юний голос, який співав під чорними берестами, що тремтіли від зимового вітру:

Le roi Coupdesabot

S’en allait à la chasse,

A la chasse aux corbeaux,

Monté sur des échasses.

Quand on passait dessous

On lui payait deux sous⁵⁰³

____________

СЛОВНИК

ВЛАСНИХ ІМЕН, ГЕОГРАФІЧНИХ НАЗВ ТА ДЕЯКИХ ІСТОРИЧНИХ ТЕРМІНІВ

д’Аваре, Клод-Антуан, маркіз (1740-1829) - французький аристократ, особливо близький до короля Луі XVIII.

Абукір - портове місто на північному єгіпетському березі. На його рейді в 1798 р. англійський флот під командою адмірала Нельсона розбив флот французький. В 1799 р. коло Абукіра Наполеон Бонапарт розбив турецьку армію.

Августін - церковний діяч доби раннього християнства (III-IV ст. н. е.), автор кількох богословських творів, дуже поширених за середньовіччя.

Авентінський горб - один з семи горбів, на яких розташований Рим; Авентінський горб за часів громадянських воєн у стародавньому Римі в II-І ст. до н. е. був збірним пунктом для т. зв. популярів, що боролись проти римської аристократії. Звідси його порівняння з Сент-Антуанським передмістям, вогнищем революційної енергії Парижа.

Аврелій Марк, Марк Аврелій Антоній (121-181 н. е.) - римський імператор, автор філософського твору. «Міркування про себе самого». В цьому творі він розвиває ідеї грецького філософа Епіктета, що навчав стійкості в нещастях і мужнього, але безнадійного ставлення до життя.

Агора - центральний майдан у стародавніх грецьких містах, де відбувались урочисті збори народу чи його представників. Агора була також місцем пожвавленої торгівлі.

Адамастор - казковий велетень з поеми португальського поета Камоенса (1525-1580) «Лузіада».

Аж’є, П’єр Жан (1799-1823) - політичний діяч доби буржуазної французької революції, член Конвенту, ворог якобінців. Крім того Аж’є відомий як письменник з законодавчих питань і перекладач уривків з біблії.

Александр VII - папа римський, глава католицької церкви протягом 1655-1667, мав дипломатичний конфлікт з королем Франції Луі XIV, що закінчився умовою, дуже ганебною для папи. Удавав з себе покровителя мистецтв і науки.

Амфіарай - в легендах стародавніх греків - воїн, що мав дар пророцтва; провістив поразку навіть у тій війні, яка принесла йому загибель.

Ангулемський, Луі Антуан де Бурбон, герцог (1775-1844) - син короля Франції Карла X. Один з найзапекліших контрреволюціонерів серед французької еміграції, боровся проти французького народу в арміях інтервентів. Повернувся на батьківщину лише в епоху реставрації. Командував французькою армією в Іспанії під час французької інтервенції 1823 р.

Алкесімарх - молодий чепурун з комедії Плавта «Шкатулка»; Аргіріпп і Діаболус - такі ж типи з його комедії «Осли», Редромус - сатиричний персонаж з комедії «Куркуліо» («Паразит»), чепурун і гульвіса.

Анкона - назва провінції й міста в Італії. Анкона, важливий порт на Адріатичному морі, належала папській державі. В 1805 р. Анкона була зайнята французами, які звільнили її від австрійської окупації. Повернута в 1814 р. папі, Анкона в 1832 р. була знов окупована французькими військами. Обидва рази краща частина анконського населення вітала французів, бо вони вводили в місті й провінції новий лад, далеко прогресивніший, ніж за часів папського або австрійського панування.

Антіной - красивий юнак, улюбленець римського імператора Адріана (II ст. н. ери).

Аполлон - в давньогрецькій міфології бог світла й сонця, таємниць землі й віщування, покровитель музики, танців і поезії.

Апулей - римський письменник II ст. н. е., автор сатирично-пригодницького роману «Золотий осел». З окремих епізодів роману дуже популярне вставне оповідання про Амура й Псіхею.

Араго, Домінік (1786-1853) - видатний французький математик, ліберал за переконаннями, що йому не завадило в 1848 р. на чолі колони солдатів атакувати барикади паризьких робітників. Член тимчасового уряду 1848 р.

д’Аржан, маркіз (1704-1741) - французький письменник, автор кількох філософсько-сатиричних творів, з яких найвідоміший «Єврейські листи». Входив до гуртка Вольтера при дворі короля Прусії Фрідріха II.

Арістогітон - афінянин, який разом з своїм другом Гармодієм вбив тирана афінського Гіппарха (514 р. до н. е.).

Арістотель - славетний грецький філософ (384-322 до н. е.), учень Платона (див.), вихователь Александра Македонського, засновник філософського гуртка в Афінах. Арістотелю належить цілий ряд науково-філософських творів, які охоплюють найрізноманітніші питання життя й природи. Арістотелеві належить також перша теорія літератури, т. зв. «Поетика». Не тільки антична філософія багато чим зобов’язана Арістотелеві, але й європейські філософи часів середньовіччя й Відродження старанно вивчали Арістотеля.

д’Арк, Жанна (1412-1431) - народна героіня Франції, народилась у селянській сім’ї. Брала велику участь у боротьбі з англійською навалою в епоху «Сторічної війни» (війна XIV-XV ст. між Англією і Францією). Стояла на чолі війська, що звільнило обложений Орлеан (1429), через що була прозвана Орлеанською Дівою. Потрапивши в руки англійців, була засуджена духовним судом і спалена за «єресь» і «чаклунство».

д’Арленкур, Віктуар (1789-1836) - французький письменник, відомий своєю безпринципністю (до 1814 р. був бонапартистом, потім став прибічником Бурбонів), автор ура-патріотичної і монархічної поеми «Карл Великий». Писав під великим впливом письменника-монархіста Луі Маршанжі (1782-1826). Твори обох цих письменників не мають ніякого художнього значення.

Арно, Антуан Венсен - (1766-1834) - французький письменник став відомим під час революції (у 1791 р. написав трагедію з стародавньої римської історії - «Марій в Мінтурнах»). Відомі сатиричні байки Арно й ряд творів з історії Франції (зокрема «Політичне і військове життя Наполеона», за яке він дістав, за заповітом Наполеона, сто тисяч франків). Займав урядові пости за часів Наполеона I. В 1814-19 рр. був в еміграції.

Артаксеркс - цар стародавньої Персії. Артаксеркс Мнемон (14 ст. до н. е.) запрошував до свого двору відомого грецького лікаря Гіппократа, але Гіппократ відмовився.

д’Артуа, граф - титул Карла Філіппа Бурбона, згодом короля Франції Карла X.

Аттіла - вождь кочового народу гуннів (V ст. до н. е.), званий «бичом божим». Під своєю владою Аттіла об’єднав цілий ряд народів, на чолі яких він вів боротьбу проти Західної й Східної Римської імперії. Виходячи з своєї стоянки, яка містилась на території сучасної Угорщини, Аттіла робив далекі грабіжницькі походи, руйнуючи Галлію, Італію, балканські провінції. Розірвавши дипломатичні стосунки з Маркіаном, східноримським імператором, і Валентініаном, імператором західноримським, Аттіла вдерся на територію Галлії, але був розбитий у рішучій битві при Каталаунах (451 р. до н. е.).

Бабеф, Франсуа Ноель (1760-1797) - прозваний Гракхом на честь римських трибунів Гракхів (див.). Після термідоріанського перевороту 1794 р. (див.) У своїй газеті «Народний трибун» виступає проти реакції. Буржуазному хижацтву термідоріанців Бабеф протиставив гасло усуспільнення землі і засобів виробництва, як шлях до соціальної рівності, до комунізму. Бабеф гадав, що людство прийде до комунізму через комуни, в яких концентруватиметься національна власність. На думку Бабефа, розвиток цих комун, після певного переходового періоду, зробить непотрібним приватне виробництво. Не усвідомлюючи до кінця класового характеру суспільства, Бабеф у своїй боротьбі проти реакції хотів спертися на «бідноту» в цілому.

Бабеф створив таємну організацію - «Таємну директорію громадського порятунку», скеровану проти термідоріанського уряду. Організація ця була викрита, і Бабефа разом з його прибічником Дарте гільйотинували.

Баву (1774-1848) - французький юрист і громадський діяч.

Байрон, Джордж Гордон (1788-1824) - великий англійський поет, найвидатніший представник революційного романтизму. Цькування з боку англійської аристократії примусили Байрона залишити батьківщину. Живучи в Італії, Байрон був тісно зв’язаний з італійськими революціонерами - карбонаріями. В 1824 р. Байрон став до лав повстанської грецької армії, яка боролась за незалежність Греції проти турецького султана. Того ж таки року Байрон загинув від пропасниці в обложеному м. Міссолунгі. Твори Байрона - особливо «Каїн», «Подорож Чайльд-Гарольда», «Бронзовий вік» - мають виключно важливе значення для світової літератури. Борець проти феодальної реакції, Байрон у деяких творах виступав навіть проти буржуазії, захищаючи англійський пролетаріат.

Бако - «треба написати Бако» - специфічний вираз, вживався у розумінні: треба про щось сповістити таємні терористичні організації роялістів.

Балатрон - у творах римського поета I ст. до н. е. Горація Флакка так зветься огидний базікало, паразит вельможі Мецената.

Барбаросса («Рудобородий») - прізвисько імператора германського Фрідріха I (1123-1190).

Барберіні - римська князівська родина, з якої вийшов папа Урбан VIII (XVI ст.). Щоб розчистити місце для нових розкішних будівель, папа Урбан VIII наказав зруйнувати деякі архітектурні пам’ятки античного Рима. Обурені римляни склали з приводу цього прислів’я: «Що не зробили варвари, зробив Барберіні» (варвари по-італійському «барбарі»).

Барух - за біблійною легендою, учень «пророка»⁵⁰⁴ Єремії. Барухові приписується кілька творів релігійного змісту.

Батхерст, Генрі (1762-1834) - англійський дипломат, друг керівника англійської тогочасної політики Пітта, ворог Франції й Наполеона. Батхерст склав суворий розпорядок життя Наполеона I у засланні на острові св. Елени.

Беккаріа, Чезаре (1738-1794) - відомий італійський філософ, публіцист і юрист, автор твору «Про злочин і кару», в якому це питання розглядалося по-новому, набагато гуманніше й науковіше, ніж доти. Буржуазні юристи XIX ст. значною мірою використали цю працю Беккаріа, спрямовану проти беззаконства італійських феодалів і інквізиції.

Бекон, Рожер (1214-1294) - видатний учений і філософ середньовіччя. Будучи сам ченцем, Бекон гостро критикував розбещеність монастирів і подекуди виступав проти католіцизму. Особливо за це, а також і за наукові заняття Бекона з фізики й хемії, церква почала переслідувати вченого. Йому було заборонено викладання, а згодом було заборонено й читати його твори. Кілька разів папська влада кидала Бекона в тюрму.

Бельяр, Огюстен, граф (1769-1832) - спершу офіцер армії французької республіки, згодом генерал Наполеона I, перейшов на бік Наполеона I під час «ста днів», брав активну участь у липневій революції 1830 р., після якої займав дипломатичні пости.

Бем, Йосиф (1795-1850) - спершу артилерійський офіцер у польських частинах армії Наполеона I (1812 р.). Бем брав активну участь у польському повстанні 1830-31 рр., під час якого мав чин генерала й командував артилерією армії повстанців. В 1848 р. керував захистом революційного Відня проти військ імператорського уряду. Після здачі Відня був запрошений на пост головнокомандувача угорської армії, на чолі якої стійко боровся до 1849 р. проти з’єднаних російсько-австрійських сил. Після придушення революції в Угорщині Бем утік до Туреччини, де перейшов у магометанство під імя’м Амурат-паші.

Берк, Едмунд (1730-1797) - англійський політичний діяч, спершу ліберал; з 1789 р. запеклий ворог французької революції й прибічник нещадної війни проти революційної Франції.

Беркен Арно (1749-1791) - французький письменник, автор ліричних віршів і творів, написаних для молодого читача («Друг дітей»). Під час революції багато зробив для поширення освіти, редагуючи газету «Сільський листок».

Беррійський, Шарль Фердінанд, герцог (1778-1820) - син короля Карла X, запеклий ворог революції. Боровся проти французького народу в лавах інтервентських армій, повернувся до Франції після 1814 р. В 1820 р. його забив робітник-лимар П’єр Луі Лувель, якого за це було страчено. Смерть герцога Беррійського була важливою політичною подією: її сприйняли, як народну помсту за білий терор.

Бернард Клервоський (1091-1153) - церковний діяч доби середньовіччя, фанатичний переслідувач «єресей», відомий своєю виключною нетерпимістю.

де Берюлль, П’єр (1575-1629) - кардинал, міністр короля Франції Луі XIII.

Бершу Жозеф (1765-1839) - французький поет, автор поеми «Гастрономія» (чому він і подобається Толомієсові більше, ніж Беркен).

Біготіні, Емілі (кінець XVIII ст.) - французька балерина.

фон Блюхер, Гебгард Лебрехт (1742-1819) - пруський полководець, учасник воєн 1806, 1813, 1814, 1815 рр. У битві при Ватерлоо вирішив перемогу, вчасно прибувши на поле бою і атакувавши французів.

Боден-Суланж, Жан (1805-1868) - відомий французький агроном і ботанік.

Бомарше, П’єр (1732-1799) - відомий французький письменник. Дотепний і серйозний публіцист, Бомарше відомий здебільшого як автор комедії «Весілля Фігаро». Устами її головного героя - Фігаро - Бомарше критикував тогочасні порядки. Під час французької революції дуже популярна була п’єса Бомарше «Та- рар», в якій він оспівував повалення королівського уряду.

Боріес, Жан Леклерк (1795-1822) - один з «чотирьох сержантів Ла Рошелі», як називали таємне революційне товариство, засноване Боріесом в полку, де він служив. Метою товариства була боротьба проти монархії Луі XVIII. Викриті у своїй роботі, Боріес і три його приятелі були гільйотиновані.

Боссюе, Жак Бенінь (1627-1704) - французький проповідник, історик і богослов. Почав свою церковну діяльність у 1657 р. каноніком у м. Меці. В 1669 р. був призначений єпіскопом.

Бостон - головне місто штату Массачузетс (США), одне з найстаріших міст США, важливий порт. В 1774 році (а не в 1779. Очевидно, В. Гюго помилився, або це коректорська помилка, що йде з видання у видання) у Бостоні американська буржуазія організувала бурхливу антианглійську демонстрацію, яка стала початком революційної війни США проти Англії.

Боцаріс, Марко (1728-1823 р.) - походив з родини грецьких патріотів, з якої п’ять чоловік відомі як борці за волю грецького народу. Під час французької окупації Марко служив у греко-французькій адміністрації, створеній Наполеоном I. В 1822 р. став одним з найактивніших учасників війни за незалежність Греції. У 1822-23 рр. Боцаріс захищав місто Міссолунгі, а влітку 1823 р. вмер смертю героя, атакувавши вдесятеро більший турецький загін.

де Брое (1643-1720) - французький богослов, відомий своїм листуванням з Боссюе (див).

Броун, Джон (1800-1859) - американський політичний діяч. Народився у сім’ї фермера. В 1858 р. став на чолі таємної політичної організації, яка вела боротьбу проти рабовласництва. Після невдалої спроби повстання в південному штаті Віргінія Дж. Броун і купка його друзів були захоплені в полон у м. Гарнер-Феррі. В 1859 р. Броуна було повішено.

Брут, Марк Юлій (85-42 р. до н. е.) - один з останніх захисників сенатсько-аристократичної республіки проти диктаторської влади імператорів, носієм якої був Гай Юлій Цезар. В 44 р. Брут узяв участь у змові проти Цезаря, яка закінчилась убивством Цезаря. Після цього Брут став на чолі армії, яка боролась проти спадкоємців Цезаря, але в 42 р. був розбитий цезаріанцем Марком Антонієм і позбавив себе життя. Численні історичні легенди змальовують Брута суворим бездоганним республіканцем, до кінця вірним своїм принципам.

Брюг’ер де Сорсюм, Антуан (1773-1823) - французький письменник, відомий здебільшого як перекладач і поет.

Брюно Матюрен - син французького шевця, видавав себе за Луї XVII, тобто за сина страченого короля Луі XVI. Звістка про самозванця дуже налякала Луі XVIII, що був тоді королем, і він ув’язнив Брюно.

Буонапарте, маркіз - у шкільних підручниках в епоху Луі XVIII так називали колишнього імператора Франції Наполеона Бонапарта.

Буффлер, Марі-Франсуаза (1711-1787) - французька аристократка, звана за свою розбещеність «мадам Хтивість».

де Бюс, Сезар (1544-1607) - типовий представник французької придворної аристократії свого часу, Бюс був то солдатом, то придворним, поки на тридцятому році життя не пішов в ченці. Заснував «конгрегацію братів християнського учення». Сезар де Бюс, Берюлль, Бургойн, Жондрен, Сено, Сен-Марс - французькі богослови XVI-XVII ст.

Вадебонкер - кумедний солдат-хвалько з французьких водевілів та пісень кінця XVIII - початку XIX сг.

Вандермейлен, Антуан Франсуа - голландський художник, відомий своїми картинами з воєнного життя XVII ст.

Вандея - велика провінція па заході Франції, розташована по узбережжю Атлантичного океану. У XVIII ст Вандея була однією з найвідсталіших провінцій Франції, в якій вплив феодалів і попів зберігався у більшій мірі, ніж десь в інших провінціях. Тому Вандея стала базою для роялістського повстання, організованого дворянами, попами й куркулями проти революції. Глибока культурна відсталість населення, дика місцевість і регулярна допомога з боку Англії зробили боротьбу проти вандейців дуже складним воєнно-політичним завданням. Проте, в 1796 р. повстання було ліквідоване.

Варавва - за християнською легендою, розбійник, який був звільнений від страти замість Ісуса Христа.

Виасафанта - маг, відомий з фантастично-пригодницьких романів кінця XVIII - початку XIX ст.

Вашінгтон, Джордж (1732-1799) - головнокомандувач американських військ у боротьбі проти Англії за незалежність. Перший президент США.

Веянус - римський атлет і гладіатор з сатир Горація (див).

Веллінгтон, Артур Уольслей, герцог (1769-1852) - видатний англійський полководець і державний діяч. Керував воєнними діями проти французьких військ в Іспанії і в Португалії. В 1815 р., будучи головнокомандувачем англійської армії, розбив Наполеона I при Ватерлоо.

Венера - в давньоримській міфології, богиня краси і кохання. Венера Медицейська - антична статуя Венери, названа так тому, що у ХV-ХVI ст. вона належала флорентійській аристократичній родині Медічі.

Венсени - місто й східне передмістя Парижа, відоме королівським замком, збудованим у ХII ст. Раніш королівська резиденція, Венсенський замок став у ХVII-ХVIII ст. тюрмою, де тримали політичних в’язнів.

Віргілій - великий римський поет (70-19 рр. до н. е.), написав поему про заснування Рима - «Енеїду», «Буколіки» («Пастушачі пісні») і «Георгіки» («Селянські пісні»).

Верньо, П’єр (1753-1793) - член Конвенту, жірондист, видатний оратор. Виступав проти Робесп’єра й проти представників паризьких народних мас. Після вигнання жірондистів з Конвенту Верньо був гільйотинований.

Вібіск Вар - незначний римський поет I ст. до н. е.

де Вівони, Луї, герцог (1636-1688) - маршал Франції, віце-король Сіцілії, один з придворних Луі XIV.

Відок, Ежезнь Франсуа (1775-1857) - відомий французький детектив, раніш сам злочинець.

де Віллель, Жозеф (1773-1854) - французький політичний діяч, реакціонер. Брав участь у підготовці інтервенції до Іспанії, провів постанову про виплату емігрантам грошей, які б покрили їх збитки під час революції, активно підтримував єзуїтів.

Вільгельм Пруський (1783-1851) - принц пруський, син короля Фрідріха Вільгельма II, брав участь у кампаніях 1813 і 1815 рр. при штабі Блюхера (див.).

Вільгельм II Оранський - принц Оранський і згодом король Нідерландів, брав активну участь у війнах проти Наполеона I.

Віон Арнуль, Габрієь Бюселен, Трітем, Мавролікус, Люк д’Ашері - богослови кінця середньовіччя й доби Відродження.

де Вобланн, Венсанн (1755-1845) - французький письменник і політичний діяч, один з активних провідників реакційної політики у роки реставрації.

Вольтер Франсуа (1694-1778), справжнє прізвище Аруе - славетний французький письменник і філософ. У своїх творах (зокрема «Кандід», «Орлеанська діва») дав різку критику абсолютизму й католицької церкви. Проповідник віротерпимості й гуманності, Вольтер втручався в судові процеси свого часу, захищаючи невинно засуджених проти беззаконства феодалів і попів.

Галатея - за старою грецькою казкою, скульптор Пігмаліон, вирізьблюючи з мармуру постать прекрасної молодої жінки, закохався в свою скульптуру. Боги дали життя його статуї, яка стала жінкою на ім’я Галатея.

Галілей, Галілео (1564-1642) - великий італійський фізик і астроном. Галілей - автор численних праць з математики, фізики й астрономії. Роботи його мали величезне значення для розвитку європейської науки. Продовжуючи роботу Коперніка, Галілей довів, що земля рухається навколо сонця, а не навпаки. Відкриття Галілея розбивали християнську легенду про створення світу, й тому римський папа жорстоко цькував і переслідував Галілея.

Ганнібал, Барка (247-183 до н. е.) - талановитий політичний діяч і полководець Карфагенської держави, запеклий ворог римлян. Протягом багатьох років вів проти Рима боротьбу на території Іспанії, Італії й Африки. Розбитий римським полководцем Сціпіоном у битві при Замі (202 р.) втік з батьківщини, але продовжував боротьбу проти Рима. Позбавив собі життя (отруївся), коли до відався, що останній його спільник (цар Прузія Віфінський) видав його римлянам.

Гарібальді, Джузеппе (1807-1882) - відомий демократ, борець за незалежність італійського народу й за національне об’єднання Італії, герой визвольних воєн італійського народу проти Австрії, ворог феодальної монархії й церкви.

Гармодій - афінський політичний діяч, разом з Арістогітоном убив афінського тирана Гіппарха (514 до н. е.).

Гассенді, П’єр (1592-1655) - французький учений і філософ-матеріаліст, відомий своєю критикою філософії Арістотеля й прогресивними на той час думками щодо історії людства.

Геллій, Авл - римський письменник II ст. н. е. Твір Геллія «Аттічні ночі» являє собою збірник вибраних місць з відомих письменників античності й запис розмов з ученими й філософами - його сучасниками.

Генріх ІV, де Бурбон (1553-1610) - спершу король Наварри (колись держава на кордоні Франції і Іспанії). В 1594 р. Генріх IV став королем Франції і почав династію Бурбонів. Завдяки тому, що урядування Генріха IV принесло Франції порівняний політичний спокій, до певної міри обмежило феодальне беззаконня й зміцнило державні кордони, цей король був популярний серед французького народу набагато більше, ніж його попередники. В 1610 р. Генріх IV був убитий підкупленим його ворогами фанатиком-єзуітом Равальяком.

Гермоген, Тігеллій (I ст. до н. е.) - римський музикант і співець, придворний імператора Октавіана Августа.

Гімар-Гімардінетт, Марі Маделен (1738-1814) - популярна балерина.

Гіппократ (460-377 до н. е.) - славетний медик стародавньої Греції. Погляди Гіппократа мали вплив на розвиток медицини до XIX ст.

Гоббс, Томас (1588-1679) - англійський філософ і математик, у своєму творі «Левіафан» обгрунтовував необхідність абсолютизму. Відомий також як автор кількох богословських творів.

Гомер - геніальний поет стародавньої Греції, якому приписуються поеми «Іліада» і «Одіссея». Точних відомостей про життя Гомера наука не має.

Горацій Флакк (65-8 до н. е.) - видатний римський поет, автор «Ода», «Сатир» і «Послань».

Гофман, Б. (1760-1828) - французький літератор і критик, за часів реакції був змушений писати під псевдонімом.

Гракхи, брати (Тіберій і Гай) - політичні діячі римської республіки II ст. до н. е., народні трибуни. Тіберій Гракх боровся за перерозподіл землі, провів закон, за яким земля, незаконно захоплена аристократами, мала бути роздана малоземельним. Був убитий аристократами. Гай Гракх продовжував справу брата, провів закон про дешевий продаж хліба народові, намагався розширити права селянства. Аристократи, добившись провалу Гая Гракха на перевиборах в трибуни, спровокували його прибічників на збройне повстання. Оточений військом, Гай Гракх, щоб не потрапити в полон, наказав рабу вбити себе.

де Грамон - старий французький дворянський рід, з представників якого тут згадано, очевидно, Антуана Аженора де Грамон (1789-1854), придворного Луі XVIII.

Грегуар, Анрі, граф (1750-1831) - священик, член Конвенту. Під час реставрації Грегуара цькували за його прогресивні погляди.

Григорій XVI (1754-1846) - папа римський.

Грамо де ла Рейнієр, Балтазар (1758-1837) - незначний французький письменник. Видав кілька книжок, присвячених питанням гастрономії («Альманах гурманів»).

Гро, Антуан Жан (1771-1835) - французький художник, відомий кількома картинами на сюжети з наполеонівських воєн.

Гугеноти - так називали у Франції людей, які відкололися від католицтва й прийняли віровчення так званої протестантської церкви. В той час як у Германії головну роль відогравали послідовники Лютера - лютерани, у Швейцарії і Франції діяли послідовники женевського проповідника Кальвіна. Гугеноти - перекручене у Франції німецьке слово «ейдгеноссен», тобто члени спілки кальвіністів.

Гушар, Жан Ніколя (1738-1793) - один з генералів революційної французької армії, гільйотинований за навмисне невдале командування й розтрати.

Давід, Луі (1748-1825) - видатний французький художник епохи французької буржуазної революції. Згодом став придворним художником Наполеона I. Серед картин Давіда особливо відома «Смерть Марата».

Давід Анжерський, або д’Анже, П’єр Жан (1788-1856) - французький скульптор.

Дама, Гіацент (1785-1862) - за часів революції емігрант, згодом офіцер російської гвардії, Дама в 1823 р. став військовим міністром Франції, а в 1824 р.- міністром закордонних справ.

Дамазіпп, Ліціній - римський громадянин, відомий з творів Ціцерона й Горація, колекціонер статуй і спекулянт землею, який згодом, збіднівши, став пишатися своїми злиднями й учив спокійного ставлення до неприємностей і втрат.

Данте Алігьєрі (1265-1321) - великий італійський поет, автор «Божественної Комедії». Данте брав активну участь у політичній боротьбі в своєму рідному місті Флоренції і у своїх творах картав нечестя пап, змальовував жахливі картини життя Італії, роздертої феодальними війнами.

Дантон, Жорж Жак (1759-1794) - член Конвенту, до революції адвокат. Зробив чимало послуг революції, працюючи у Комітеті громадського порятунку й організуючи оборону Франції, але показав себе примиренцем у боротьбі проти контрреволюційної політики Жіронди. І це, і те, що Дантон у липні 1793 р. виступив проти якобінців, позбавило його довір’я мас: в 1794 р. Дантон був гільйотинований разом з групою своїх прихильників. Це було закономірним фіналом його кар’єри, бо Дантон фактично намагався вести політику, вигідну великій буржуазії.

Дезоже, Марк Антуан (1772-1827) - французький драматург і поет, автор пісень і мелодрам, популярних у двадцятих роках XIX ст. Особливо уславився як автор водевілів та пародій.

Деказ, Елі, герцог (1780-1860) - за часів Луі XVIII міністр поліції. Деказ був одним з найліберальніших міністрів Луі XVIII, за що його ненавиділи ультрароялісти.

Декарт, Рене (1596-1650) - французький філософ, фізик і математик, основоположник т. зв. раціоналістичної філософії.

Делавердрі і Трогофф - реакціонери, прибічники ультрароялістської партії графа д’Артуа (див).

Делало, Шарль (1772-?) - французький публіцист і політичний діяч. Делало був на чолі контрреволюційного повстання 1795 р., але був помилуваний. За часів реставрації Делало приєднався до ліберальної опозиції. З творів Делало відома «Суть і основні закони французької монархії».

Делез, Жан Філіпп (1753-1835) - французький природознавець, прихильник Месмера (див.) й захисник його лжевчення.

Деліль, Жак (1738-1813) - французький поет, перекладач Віргілія і Мільйона. Оригінальні вірші Деліля досить бліді і беззмістовні.

Дельвенкур (1762-1831) - французький юрист, автор кількох праць з питань законодавства. Під час революції 1830 р. мусив подати у відставку як одвертий прибічник Карла X.

Демаре, Ніколя (1650-1721) - французький фінансист, міністр фінансів при Луі XIV.

Демулен, Камілл (1760-1794) - відомий французький адвокат, журналіст і оратор. На початку великої французької буржуазної революції - активний її учасник, закликав народ на штурм Бастілії, брав участь у повстанні 10 серпня 1792 р. Але з 1793 р. Демулен примкнув до групи Дантона і разом з ним протестував проти революційного терору, виступав проти якобінців. Демулена гільйотинували разом з Дантоном.

Дідро, Дені (1713-1784) - видатний французький письменник і філософ-матеріаліст, у своїх творах виступав проти церкви й феодалізму.

Діоген - (404-323 до н. ери) - відомий старогрецький філософ, вважав непотрібною всю сучасну йому культуру, бо, на його думку, вона суперечила природі людини. Про Діогена є ціла низка анекдотів, в яких його змальовано, як людину, що проповідує презирство до всіх умовностей життя, бо умовності ці заважають людині бути дійсно вільною, дійсно спокійною.

Додона - місцевість в Епірі (тепер Албанія), де був храм, присвячений Зевсові. Храм цей відомий був у стародавній Греції через його оракула. Отже слово «Додона» вживалось у розумінні - додонський оракул.

Доміціан, Тіт Флавій (51-96 н. е.) - римський імператор. Стародавні римські джерела приписують йому надзвичайну жорстокість. Доміціан був убитий в наслідок придворної змови.

Друо, Антуан (1774-1847) - генерал Наполеона I.

Дюбаррі, Марі-Жанна (1741-1793) - коханка короля Луі XV. Втручалась у політику, переслідуючи своїх особистих ворогів. Під час революції була зв’язана з емігрантами й жірондистами, за що її було страчено з наказу Робесп’єра (див.)

Дюкло Шодрюк - авантюрист кінця XVIII ст. Дюкло був запеклий рояліст і сподівався зробити кар’єру при Луі XVIII. Це йому не вдалось, і він доживав свій вік у злиднях, розважаючи парижан політичним злослів’ям. Саме за це його й називали «новим Діогеном».

Дюкрее-Дюмініль, Франсуа (1761-1819) - французький письменник, автор плаксивних романів дуже низької якості.

Дюмарсе, Сезар (1676-1756) - французький учений, знавець античної й французької літератури, авторитет у питаннях мови й літератури. Збирав народні прислів’я й дотепи.

Дюпюітрен, Гільйом (1777-1835) - видатний французький хірург, патолог-анатом; часто дискутував з іншим відомим медиком тогочасної Франції - Рекам’є (1774-1852).

де Дюра, Клер, герцогиня (1778-1828) - французька романістка, автор «творів для жінок і дівчат».

Дюфур, Гільйом (1787-1875) - швейцарський генерал на службі у французькій армії, видатний фахівець з питань фортифікації, автор кількох праць з цієї галузі й з математики.

Дюшен - «Отець Дюшен» - назва газети, яку видавав Жак Ебер (1757-1794), що стояв на чолі лівих якобінців. Газета «Отець Дюшен» користувалась особливою любов’ю широких мас паризького трудового населення.

Евріпід (480-406 до н. е) - великий грецький драматург, представник найбільш реалістичного напрямку в античній грецькій трагедії. З трагедій Евріпіда особливо відомі «Федра» і «Медея».

Егрфейль - французький авантюрист XVIII ст., близький до буржуазного політичного діяча Камбасереса (див.).

Ездра (V ст. до н. е.) - давньоєврейський політичний діяч, законодавець та реформатор давньоєврейського суспільства. Ездрі приписуються три книги з так зв. «Святого письма».

Езоп (VI ст. до н. е.) - давньогрецький байкар. За легендою, був довгий час рабом. Письменники середньовіччя й нових часів часто позичали теми байок в Езопа. В. Гюго порівнює Езопа з Майє, улюбленим героєм французьких карикатур 30 х рр. XIX ст. Майє - тип горбатого зухвалого клоуна, який гостро критикував політику реставрації. (Подібні риси в Езопа та Майє - ті, що обидва горбаті й обидва висміювали свою сучасність).

Еклезіаст - грецька назва книги повчального змісту, яку легенда приписує іудейському цареві Соломону.

Елеонора - героїня любовних віршів відомого французького поета XVIII ст. Е. Парні. Тут - взагалі як образ героїні, яку оспівує поет.

Епікур - грецький філософ IV ст. до н. е., у творах якого знаходимо чимало матеріалістичних ідей.

Ерігона - дочка Ікарія, легендарного прибічника давньогрецької релігії Діоніса - бога вина. На честь цієї Ерігони пізніше улаштовувалися свята в Афінах.

«Ернані» - назва п’єси В. Гюго, з приводу якої, після першої її постановки в 1830 р., між прибічниками класицизму і романтизму розгорілися бурхливі суперечки.

Ергазіл - тип паразита з комедії римського письменника Плавта (III-II ст до н. е.) «Полонені».

Ергафіл - чаклун, відомий з творів античної літератури.

Есквілін - один з семи горбів, на яких розташований Рим. Раніш частина Есквіліна була кладовищем, що належало найбіднішій частині римського населення.

Есхіл (525-456 до н. е.) - великий грецький драматург, автор трагедій, що поклали основу стародавньої грецької драматургії й стали подекуди зразком для нової. З трагедій Есхіла особливо відомі «Прометей прикутий», «Перси» і «Орестейя». Есхіл був одним з улюблених письменників К. Маркса.

Ефес - за античної доби місто в Малій Азії, колись грецька колонія, згодом належало Римській імперії.

Жанліс, Фелісіте де Сент-Обен, графиня (1746-1830) - французька письменниця. Написала мемуари, в яких зводила наклепи на французьку революцію. Особливо була відома через свої сентиментальні солоденькі романи, як побутові, так і історичні.

Жеріко - В 1817 р. з вини капітана Шомаре загинув біля Африки французький фрегат «Медуза». Незначна частина екіпажу врятувалася на плоті, але голод і спрага під час жахливої мандрівки по морських хвилях спричинилися до кошмарних сцен: люди їли трупи своїх товаришів, пили їх кров. Це відбив у своїй картині «Пліт з фрегата Медузи» французький художник Жеріко (1791-1824), який здобув цим собі славу талановитого майстра.

Жеро, Едмонд (1780-1831) - французький поет, автор численних елегій, співробітник консервативної преси.

Жоффруа Сент-Ілер, Етьєн (1772-1874) - французький природознавець. Супроводжував, з науковою метою, Наполеона I в його поході до Єгіпта.

Журдан, Матьє (1749-1794) - мав прізвисько «Рубай голову», активний учасник великої буржуазної революції у Франції, особливо відзначився своєю діяльністю в Авіньйоні, де вів запеклу боротьбу проти ворогів революції.

Жюсьє і Лінней - відомі ботаніки XVIII ст. Жюсьє - французький, Лінней - шведський.

Іов - за біблейною легендою, Іов зазнав в своєму житті, спершу квітучому, ряд нещасть, які швидко зруйнували його господарство, погубили його родину й зробили його самотнім жебраком. В літературі це ім’я прикладалось до осіб, що за короткий час зазнали багато горя і втрат.

Ірод Антіпа - цар іудейський з 4 р. до н. е. до 39 р. Християнські легенди зображують його виключно жорстокою людиною.

Ісайя (IX ст. до н. е.) - один з так званих «пророків» єврейського народу. «Пророцтва» Ісайї були своєрідною критикою сучасного йому іудейського царства.

Калас, Лабар і Сірвен - невинні жертви дореволюційних судів у Франції. Фальшиві обвинувачення проти них виставлені були тому, шо в цих людях бачили противників католицизму. Письменник Вольтер намагався їх реабілітувати й боровся за їх звільнення.

Калібан - потвора з п’єси великого англійського драматурга В. Шекспіра «Буря». У літературі Калібан став зразком потворності й брутальної дикості.

Каліостро, Джузеппе (1743-1795) - італійський авантюрист, тісно зв’язаний з придворними колами Европи. Удавав з себе лікаря, алхеміка, ясновидця. Помер у тюрмі, ув’язнений з наказу папи Пія VI.

Камарго, Марі Анна (1710-1770) - відома паризька балерина, виступала здебільшого в Паризькій Опері. Ла Салле - її конкурентка.

де Камбасерес, Жан (1753-1821) - французький політичний діяч. Урядовець за старого режиму, Камбасерес в 1792 р. був обраний до Конвенту, де став одним з керівників антиякобінської зграї. Наполеон I зробив Комбасереса в 1799 р. другим консулом, а згодом архіканцлером імперії.

Камбронн, П’єр (1770-1842) - французький генерал. Камбронн відзначився своєю сміливістю під час наполеонівських воєн, не присягав на вірність Луі XVIII, в бою при Ватерлоо командував старою гвардією. Переживши полон в англійців, Камбронн у 1820 р. повернувся до військової служби.

Канаріс, Константін (1790-1877) - один з героїв визвольної боротьби греків проти турецького султана. Був призначений морським міністром Греції, згодом міністром-президентом.

Канідія - римська ворожка, відома з творів Горація. Тому В. Гюго порівнює її з мадемуазель Ленорман, що була відомою ворожкою за його часів.

Канюєль, О’Магоні, Шапделен - французькі політики, близькі до графа д’Артуа, згодом короля Карла X.

Карно, Лазар Ніколя (1752-1823) - член Конвенту, якобінець, талановитий організатор армій французької республіки. Військовий міністр Наполеона I, під час «100 днів» - міністр внутрішніх справ. Умер у Німеччині.

Карно, Лазар Іпполіт (1801 -1883) - син Лазаря Ніколя Карно, французький публіцист і політичний діяч, у Національних Зборах 1848 р.- представник лівих республіканців, за часів Наполеона III (1851-1870) - представник групи, ворожої до імператорського уряду.

Карон, Поль (1776-1851) - французький церковник і письменник на релігійні теми.

Кар’єр, Жан Батіст (1756-1794) - член Конвенту, в 1793 р. керував боротьбою проти контрреволюції в Нанті. В 1791 р. був гільйотинований як прибічник Робесп’єра.

Кастен, Едм (1797-1823) - французький лікар, досвідчений отруйник, гільйотинований за свої злочини.

Катон, Марій Порцій (237-142 до н. е.) - римлянин, відомий своєю моральною твердістю, чесністю й відданістю батьківщині.

Квірога, Антоніо (1784-1841) - іспанський полководець, один з соратників Рієго, вождя іспанської революції в 1820 р.

Кір (VI ст. до н. е.) - цар Персії. При Кірі влада в державі остаточно закріпилась у руках військово-землевласницької аристократії, яка підкорила собі великі території занепалого Ассіро-Вавілонського царства, Палестіни і Малої Азії.

Клавдій, Друз (10 р. до н. е. - 54 р. н. е.) - римський імператор.

Клеопатра (60-30 до н. е.) - цариця Єгіпта. Тогочасні історичні джерела обвинувачують Клеопатру в розпусті, тому ім’ям її стали називати розпусних жінок.

Клозель де Кусерг (Жан Клод) та Клозель де Монталь (Клод Іпполіт), брати - французькі реакціонери, що полемізували один з одним з деяких питань релігійної політики.

де Коліньі, Гаспар (1519-1572) - французький адмірал, один з вождів гугенотів, досвідчений полководець і дипломатичний діяч. Був забитий під час т. зв. Варфоломіївської ночі.

Кольне, Шарль Жозеф (1768-1832) - французький письменник і журналіст, автор кількох сатир на сучасні йому літературні кола та їх звичаї. Найбільш відома була жартівлива поема Кольне «Вміння обідати по-письменницькому».

Комартен, Франсуа (1558-1733) - французький філолог, знавець старих мов, автор релігійних трактатів.

Конвент - виборний орган революційної Франції, фактично був її урядом. Створення Конвенту було перемогою революційних мас Парижа, здобутою в наслідок повстання 10/VIII 1792 р. Саме Конвент оголосив республіку і скасував королівську владу (21/IX 1792 р.).

Але класова боротьба продовжувалася й в стінах Конвенту. Прогресивна його частина, якобінці, виразники настроїв дрібної буржуазії, що спиралися на повсталий народ, виступили проти жірондистів, за якими стояла велика торговельно-промислова й спекулянтська буржуазія. Якобінці у союзі з «шаленими» (представниками тогочасного пролетаріату й паризької бідноти) вигнали жірондистів з Конвенту, взяли владу до своїх рук (2/VI 1793).

Аж до термідоріанського перевороту (див.), який скинув якобінську диктатуру (27/VII 1794 р.) Конвент залишався якобінським, «був саме диктатурою низів, тобто найнижчих шарів міської й сільської бідноти» (Ленін, т. IX, стор. 217).

Конгріон - персонаж з комедії «Скарб» римського письменника Плавта (III-II ст. до н. е.). Тип дурня-ненажери.

де Кондорсе, Антуан Ніколя, маркіз (1743-1794) - видатний французький математик, член Паризької академії наук. Взяв активну участь у революції 1792 р. Президент Законодавчих Зборів. За своїми переконаннями - жірондист. Співучасник їх контрреволюційної змови, Кондорсе був заарештований і отруївся в тюрмі.

Констан де Ребек, Бенжамен (1767-1830) - французький письменник, один з представників ліберальної партії, автор відомого роману «Адольф».

Константін Погонат - імператор Візантійський з 668 по 685 рік. В 680 р. скликав «вселенський собор» у Константинополі. Цей собор мав особливе значення, бо на ньому Візантійська церква відокремилась від церкви західноримської.

Констанцій (317-361 н. е.) - імператор Рима, за царювання якого було кілька воєн проти германського племени аламанів.

Корб’єр, Жак (1767-1831) - французький політичний діяч, в епоху реставрації один з найреакційніших депутатів, цькував передових студентів і професуру Паризького університету. Революція 1830 р. поклала кінець його кар’єрі.

Корнель, П’єр (1606-1684) - великий французький драматург, автор численних трагедій, серед яких особливо відома трагедія «Сід».

Костюшко, Тадеуш (1746-1817) - вождь польського національно-визвольного руху, керівник повстання у 1794 р. Розбитий російськими військами, потрапив у полон. Був ув’язнений у Петропавловській фортеці до смерті Катерини II. Останню частину життя провів у Швейцарії.

Куркуліо - тип паразита з комедії «Куркуліон» римського письменника Плавта ст. до н. е.).

Куртіллій - прізвище одного з ненажер в сатирі римського поета Гора-ція (кн. II, сат. 8).

Кур’є, Поль (1772-1825) - французький письменник, знайшов у Флоренції й видав повний примірник відомого античного роману «Дафніс і Хлоя» Лонга. У своїх публіцистичних статтях виступав проти дворянства і духівництва.

Кусту, Гільйом (1678-1746) - видатний французький художник і скульптор, уславився мармуровою статуєю римської богині Юнони.

Кюв’є, Жорж (1773-1838) - геніальний французький природознавець, один з засновників геології й палеонтології. На підставі кількох кісток вимерлих тварин Кюв’є створив блискучі гіпотези про тварин далеких від нас епох, коли людина ще не існувала.

Кюньє де Монтарло, Клод Франсуа (1778-1824) - французький політичний діяч. Під час революції двічі був ув’язнений за організацію таємного революційного товариства і за свій твір «Переконання й протести». В 1822 р. Кюньє виїхав до Іспанії, де став до лав армії т. зв. «лібералів» (антифеодальний тимчасовий уряд) і мужньо захищав Іспанію від французьких інтервентів. Був захоплений в полон і в 1824 р. розстріляний.

де Ламене, Фелісіте (1782-1854) - французький письменник-богослов.

Ламуньйон-Бавіль, Ніколя (1648-1724) - французький урядовець, відомий жорстоким переслідуванням гугенотів.

Лаплас, П’єр (1749-1827) - геніальний французький астроном і математик.

де Лафаєт, Марі Жозеф, маркіз (1757-1834) - французький політичний діяч. Брав участь у війні за незалежність США проти Англії. У перші роки буржуазної революції у Франції Лафаєт, перебуваючи на посту командуючого національною гвардією, показав себе дворушником: удавав з себе прибічника народу, а насправді мав таємні зв’язки з королем.

Після 10 серпня 1792 р. Лафаєт, якому довірили командування однієї з армій, що боролися проти інтервентів, виступив на захист поваленої монархії. У наслідок цього Лафаєт примушений був залишити Францію й повернувся до неї тільки після 18 брюмера. Під час реставрації Лафаєт брав участь у таємних політичних організаціях, скерованих проти монархії, але фактично розвалював ці організації, діючи виключно в своїх інтересах. У дні революції 1850 р. Лафаєт знов втрутився в політичні події, видаючи себе за прибічника ліберально-конституційної монархії. Саме Лафаєт, очоливши національну гвардію Парижа в 1830 р., сприяв обранню Луі-Філіппа.

Лафіт, Жак (1767-1844) - французький банкір і політичний діяч.

Лафон, П’єр (1778-1847) - відомий французький актор-трагік, суперник Тальма, видатного артиста (1763-1824). Тальма був далеко талановитіший за Лафона, але роялістська частина глядачів і роялістська преса цькували його, бо пам’ятали, що Тальма активно служив своїм мистецтвом революції, а потім був у близьких стосунках з Наполеоном I.

Лейбніц, Готфрід (1646-1716) - відомий німецький філософ-ідеаліст і учений. Разом з французьким філософом Боссюе мріяв про з’єднання церкви католицької і протестантської.

Леон - острів у Кадікській затоці (Іспанія), важливий стратегічний пункт, у 1820 р. місце революційного повстання.

Лета - у віруваннях стародавніх греків і римлян, річка в царстві мертвих, назва якої означає «Забуття». За легендою, той, хто випив з Лети, забував усе минуле.

Летельє, Мішель (1603-1685) - французький політичний діяч, міністр короля Луі XIV, ворог гугенотів.

Лінч, Жан-Батіст, граф (1749-1835) - французький політичний діяч. Зрадив Наполеона у 1814 р. Зробив кар’єру за часів Луі XVIII, до уряду Луі-Філіппа ставився негативно. Автор публіцистичних статтей та розвідок з історії Франції.

Лопец, Жоакен (1802-1855) - учасник боротьби за конституцію в Іспанії, в 1823 р. бився проти французьких інтервентів.

Лоу Гедсон (1769-1844) - англійський офіцер, губернатор о-ва св. Елени під час заслання Наполеона I.

Луазон, Шарль (1791-1820) - французький поет і публіцист роялістських поглядів, прибічник Луі XVIII. У тогочасних літературних колах ходило багато анекдотів про його погані вірші і безсоромні плагіати.

Луі, Жозеф (1755-1837) - колись абат, згодом міністр фінансів за Луі XVIII та Луі-Філіппа.

Де Лувуа, Франсуа, маркіз - з 1668 військовий міністр короля Франції Луі XIV. Лувуа провів велику роботу по організації французької королівської армії. Відзначився своєю жорстокістю під час переслідувань гугенотів.

Лукрецій Кар (98-55 до н. е.) - геніальний римський поет і філософ, автор поеми «Про природу речей». У цій поемі Лукрецій виступає, як прибічник матеріалістичного погляду на світ.

Мазе, Андре (1793-1821) - французький лікар, відзначився своєю мужністю у боротьбі проти епідемії віспи в Іспанії й помер від цієї хвороби в Барселоні.

Майяр (гільйотинований 1794), активний учасник буржуазної французької революції, відзначився мужністю під час штурму Бастілії в 1789 р.

Маккавеї - аристократична родина в стародавній Іудеї, відома кількома видатними політичними діячами. Іуда, Сімон і Йонафан Маккавеї були видатні полководці, що очолили боротьбу єврейського народу проти сірійського панування (II ст. до н. е.).

Манін, Даніель (1804-1857) - італійський патріот, енергійний борець за національне визволення Італії від влади австрійців і папи. Діяльність Маніна розвивалась здебільшого у Венеції, диктатором якої він був в 1848-49 рр.

Манон Леско - героіня одноіменного роману французького письменника Прево (1697-1763). Манон Леско живе тим, що продає своє кохання. Разом з тим вона ніжно кохає увесь час кавалера де Гріє, юнака з старої дворянської родини.

Перипетії цього кохання, якому безоглядно віддається молодий де Гріє (хоч він і усвідомляє свій стан при Леско) обриваються трагедією: вислана за проституцію до американських колоній, Манон Леско вмирає в пустині, а де Гріє, що супроводжує її в це вигнання, повертається з розбитим серцем додому.

Ману. У «Ведах», стародавньому релігійно-міфологічному пам’ятнику індійської літератури, Ману - прородитель людства, основоположник побутово-релігійних законів у стародавній Індії. В стародавній Індії була відома збірка законів, релігійних, громадських і моральних. Вважали що її склав Ману.

Марат, Жан-Поль (1743-1793) - один з найвидатніших діячів французької революції, вождь якобінців, член Конвенту, видавець газети «Друг Народу». Марат користався виключною популярністю серед паризької бідноти, яка цілком справедливо вбачала в ньому найпослідовнішого захисника своїх інтересів. Запеклий ворог буржуазії й аристократії, Марат вимагав нещадної боротьби проти ворогів народу і обстоював терор, як засіб оборони народу від контрреволюції. 13 липня 1793 р. контрреволюціонерка Шарлота Корде вбила Марата.

Марія-Антуанетта (1755-1793) - королева Франції, дружина короля Луі XVI, дочка імператора Австрії Франца І, звідки прізвисько, дане їй народом,- «австріячка». Народ бачив у Марії Антуанетті одного з найзапекліших своїх ворогів. Викрита у зв’язках з інтервентами, Марія Антуанетта була гільйотииована в 1793 р.

Марс (1779-1847) - видатна французька актриса, певний час була у близьких стосунках з Наполеоном I, чому за часів реставрації її цькували роялістські газети і глядачі з аристократичних кіл.

Мартенвіль, Альфонс (1776-1830) - французький письменник. До 1814 р. Мартенвіль був бонапартистом, з 1814 р.- запеклий прибічник Луі XVIII, керівник ультрароялістської газети «Білий прапор».

Мартін Турський (IV ст. н. е.) - католицький «святий», один з перших європейських богословів.

Мерлен де Дуе, Філіпп Антуан (1754-1838) - французький юрист, брав активну участь у законодавчих установах доби французької революції. Після 1794 р. переслідував якобінців. Ставши членом Директорії, Мерлен за часів Наполеона I був членом Державної ради. Вигнаний реставрацією з Франції, Мерлен повернувся на батьківщину лише після 1830 р.

Месмер, Фрідріх (1733-1815) - засновник лжевчення про т. зв. «тваринний магнетизм», намагався довести, що взаємне тяжіння небесних тіл впливає на нервову систему людини.

Мессьє, Шарль (1730-1817) - видатний французький астроном.

Мессаліна - дружина римського імператора Клавдія (І ст. н. е.), відома своєю розпущеністю й жорстокістю.

де Местро, Ксав’є (1763-1852) та Жозеф (1753-1821), брати. Жозеф де Местр - автор численних філософських і публіцистичних попівсько-монархістських творів, Ксав’є де Местр - белетрист, що відбивав такі ж настрої у своїх оповіданнях і романах. Ж. де Местр активно допомагав інтригам єзуітів в Італії і Росії.

Мікель Анджело Буонаротті (1475-1564) - геніальний італійський художник, найвидатніший живописець та скульптор доби Відродження. З творів М. Анджело особливо відомі статуя Давіда і фрески в Сікстінській церкві (у Римі).

Мільвуа, Шарль (1782-1816) - французький поет, один з засновників т. зв. «легкої поезії».

Мінерва, або Афіна Паллада - у віруваннях стародавніх римлян й греків - богиня мудрості.

Мірабо, Оноре Габріель Рікотті, граф (1740-1791 р.) - французький політичний діяч, що виступав проти абсолютизму до 1789 р., але під час революції, пробравшись на значний політичний пост (представник III стану в національних зборах), виявив свою ліберальну, дворушницьку суть. Мірабо зав’язав таємні стосунки з королем і розробляв план придушення революції, яка налякала його своїм демократичним розвитком.

Мольєр (1622-1673) - псевдонім Жан-Батіста Поклена. Великий французький письменник Мольєр відомий, як автор численних комедій, в яких він відбив життя сучасної йому Франції. З комедій Мольєра особливим успіхом користувались «Міщанин у дворянстві», «Мізантроп», «Тартюф», в яких дано гостру сатиру на тогочасну французьку аристократію.

Монтеск’є, Шарль (1689-1755) - видатний французький мислитель і письменник з питань філософії й політики, автор блискучого публіцистично-сатиричного твору «Листи з Персії». Монтеск’є був прибічником реформ, які мусили значно змінити стан Франції і наблизити її до конституційної монархії. Особливо відомий твір Монтеск’є «Дух законів».

Мунації - староримська родина, відома в історії Рима кількома своїми представниками. Але тут, очевидно, Гюго подає цю довідку з історії права у глузливому перекрученні, бо «Деменс» по-латинському - дурень.

Мунофіс - жрець-ворожбит, літературний персонаж, що зустрічається у старогрецьких романах.

Мускетон - прізвисько одного з вандейських білобандитів 1793 року.

Нарзес (VI ст. н. е.) - полководець візантійского (східноримського) імператора Юстініана I. Нарзес з значними військовими силами був у 538 р. надісланий до Італії, де довершив перемогу візантійців над остготами, що захопили перед тим більшість території Італії. Певний час був екзархом, тобто намісником Італії.

Нежон, Жак (1738-1810) - французький письменник, приятель Дідро, співробітник Енциклопедії. Нежон показав себе переконаним атеїстом і навіть різко критикував Конвент, закидаючи йому те, що республіканський уряд не веде боротьби проти релігії.

де Нефшато, Франсуа (1750-1828) - французький політичний діяч з так званих поміркованих, більш відомий як знавець і видавець книжок та як письменник. В. Гюго, бувши юнаком, сам працював у Нефшато.

Ніверне, Луі (1716-1798) - французький письменник і політичний діяч. Жільнорман вимовляє його прізвище «де Неверр», бо так воно звучить по-аристократичному.

Нідгам, Марчмонт (1620-1678) - англійський публіцист доби буржуазної англійської революції, автор відомого на той час твору «Про переваги республіканського устрою над монархічним».

Нодьє, Шарль (1780-1844) - видатний французький письменник, один з перших романтиків (особливо відомий його роман «Жан Сбогар»). При Наполеоні I Нодьє був ув’язнений за сатиру проти імператора, за часів реставрації Нодьє дуже критично ставився до Луі XVIII. Нодьє був перший академік з романтиків.

Номентан - персонаж з сатир Горація, паразит багатія Назідіена.

Ньютон, Ісаак (1642-1727) - геніальний англійський математик, фізик і астроном, відкрив закон всесвітнього тяжіння.

Обіньє, Агріппа (1552-1630) - один з гугенотських вождів, соратник короля Франції Генріха IV, талановитий політичний поет. У своїй поемі «Трагічні пісні» яскраво змалював громадську релігійну війну у Франції й заплямував католицьку церкву та її французьких прибічників.

Одрі, Жак (1781-1853) - французький комедійний актор, дуже популярний серед масового глядача.

Олоферн - за біблійного легендою, полководець вавілонського царя Навуходоносора, який спустошив руйнуючим походом Іудею і зрештою був убитий сміливою єврейською дівчиною Юдиф’ю.

Оріген (185-254 н. е.) - один з перших християнських письменників- філософів, походив з заможної родини, але кинув її.

Павел - у християнських легендах, апостол, який проповідував учення Ісуса Христа і звертався до християнських громад різних міст з посланнями (звідси «Послання до Корінфян»).

Паер, Фердінанд (1771-1839) - італійський композитор і піаніст, майже все життя прожив у Франції.

Пажоль, Клод (1772-1844) - французький генерал, відзначився ще в республіканській армії, брав участь у кампаніях 1812 і 1814 рр.

Палермо - місто й порт на північному березі Сіцілії, центр провінції тієї ж назви. В 1860 р. Палермо, що тоді належало до Сіцілійського королівства, було приєднано до Італії загоном Гарібальді (див.).

Памела - героїня роману «Памела або нагороджена доброчинність» англійського письменника Річардсона (1689-1761). Памела була новою жіночою постаттю в європейській літературі тих часів, бо Річардсон намагався зробити їі привабливою не стільки через зовнішність, скільки через високу моральність, доброчинність і чесність. Цей роман був одним з перших виявів нового стилю європейської літератури - сентименталізму.

Пантолаб - персонаж з сатир Горація, блазень.

Пардаліска - рабиня з комедіі Плавта «Жеребок», Мартон - тип веселої покоївки з паризьких народних пісень.

Пармантьє, Антуан (1737-1813) - відомий в епоху В. Гюго французький агроном і економіст, багато сприяв розведенню картоплі.

Парні, Еваріст (1733-1814) - французький поет, один з засновників напрямку т. зв. «легкої поезії», представники якої особливу увагу звертали на створення інтимної лірики, що повно виявила б людські почуття. Пушкін високо цінив поезію Парні.

Паскаль, Блез (1623-1662) - французький математик і філософ.

Пелегріні, Фелікс (1774-1832) - італійський співець, особливо відомий у Парижі, де він багато років користувався великим успіхом.

Перікл (499-429 до н. е.) - афінський державний діяч, переконаний прибічник демократичного державного ладу. За часів Перікла почалася відкрита боротьба демократичних Афін за перевагу в усій Греції; мистецтво й наука в Афінах дійшли до найбільшого розквіту. В 440-439 рр. Перікл приєднав до Афін острів Самос - важливий стратегічний пункт.

Пер’є, Казімір (1777-1832) - французький банкір, згодом міністр внутрішніх справ Луі-Філіппа, відомий своєю жорстокістю у придушенні революційних рухів 1831 р.

Пешт - столиця Угорщини. У 1848 р. був ареною важливих революційних подій. Ставши центром повсталої Угорщини, Пешт в 1849 р. був обложений австрійською армією, яка бомбардувала це місто.

Пецілій - портик в Афінах, де зберігались шедеври старогрецького живопису.

Піго-Лебрен (1753-1835) - французький письменник, автор романів і комедій, в яких він намагався зацікавити читача непристойними пригодами героїв.

Піє, Франсуа (1774-1839) - французький літератор, брав участь у революційних війнах і був активним громадським діячем.

Пізакане - один з учасників національно-визвольної боротьби італійського народу проти Австрії.

Пізістрат (600-527 до н. е.) - тиран афінський, в античних історичних джерелах вважався за зразок розумного монарха. Є думка що за часів Пізістрата вперше були зібрані й відредаговані пісні «Іліади» й «Одіссеї» Гомера.

Пій VII (1742-1823) - папа римський, вів двозначну політичну гру з Наполеоном I, у наслідок якої позбавився всією своєї держави і світської влади (1809). У відповідь на це Пій VII відлучив від церкви всіх, хто виконував накази Наполеона I. Тоді Наполеон I заарештував папу й перевіз його до Фонтенебло - у Францію. В 1814 р. Пій VII повернувся до Рима й повів боротьбу проти італійських революціонерів - карбонаріїв.

Пікар, Луі (1760-1828) - французький поет, відомий своїми реалістичними комедіями, з яких особливо відзначається комедія «Маленьке місто». Комедії Пікара характерні своїми живими діалогами. Романи Пікара не мають художньої цінності.

Піррон (376-270 до н. е.) - грецький філософ, один із перших представників так званої скептичної філософської школи. Піррон будував своє вчення на думці, що жоден предмет або явище не можна пізнати по-філософському.

Плавт, Тіт (254-184 до н. е.) - великий римський письменник, автор багатьох комедій, які тісно зв’язані з народним театром стародавнього Рима. З комедій Плавта особливо відомі «Близнята» і «Вояк-хвалько».

Платон (427-347 до н. е.) - грецький філософ, один з найбільш закінчених представників ідеалістичної філософії в античному світі.

Пленьє, Карбонно, Толлерон - члени таємних революційних товариств, страчені в 1816 р. нібито за змову проти Луі XVIII.

Пліній, Кай Секунд старший (23-79 н. е.) - римський учений, видатний різноманітністю своїх інтересів. Серед його численних творів особливе значення має «Природна історія» - з’єднання знань античної людини про життя природи.

Полібій (205-123 до н. е.) - відомий грецький історик і державний діяч. Історичні твори Полібія особливо цінні тим, що Полібій не тільки викладав історичні факти, а й намагався їх пояснити.

Полінік - у грецькій міфології, син Едіпа і Йокасти, брат Етеокла і Антігони. Посварившись, брати воювали в різних таборах і вбили один одного, про що розповідається у грецькому історичному переказі про війну сімох богатирів проти міста Фіви.

Поліфем - потворний одноокий велетень з «Одіссеї» Гомера, т. зв. циклоп.

Помпадур, Антуанетта (1721-1761) - фаворитка Луі XV.

Помпей, Гней (108-48 до н. е.) - римський полководець, один з тріумвірів - тобто один з союзу трьох полководців, що розпоряджались долею Рима (інші два - Юлій Цезар і Красс). Після смерті Красса між Цезарем і Помпеєм почалася боротьба за владу, яка закінчилась поразкою і смертю Помпея.

Потьє, Шарль (1775-1838) - французький комедійний актор.

Прометей - у грецькій міфології, один з титанів, жорстоко покараний богом Зевсом за те, що він вкрав з неба вогонь і навчив людей ним користуватися. У міфі про Прометея виражена одвічна народна повага до праці й ідея дерзання проти авторитету, проти релігії, нав’язаної жерцями й аристократами.

Псіхея (по грецькому - душа) - дійова особа античного оповідання про любов жінки Псіхеї й бога кохання Ерота. Переборовши багато перешкод, Псіхея стала зрештою дружиною Ерота.

Рабле, Франсуа (коло 1483-1553) - геніальний французький письменник, автор роману «Гаргантюа і Пантагрюєль». Роман цей, цінний як своїм тяжінням до реалізму, так і сатиричною спрямованістю проти феодального неуцтва, проти феодального свавілля й папства, ввійшов в світову літературу, як одне з найвищих досягнень французького народного генія.

Райналь, Гільйом (1713-1761) - французький історик і філософ, автор відомої на той час книжки про загарбницьку політику європейських держав в Індії.

Рамо, «Небіж Рамо» - діалог французького письменника-енциклопедиста Дені Дідро (1713-1784), характерний своїм реалістичним забарвленням і сатиричною спрямованістю проти моралі й побуту аристократії.

Рампоно - паризький шинкар, відомий серед паризьких письменників і акторів, які збирались в його ресторані. Товста, весела й дотепна людина, Рампоно був мішенню багатьох дружніх шаржів, в яких його порівнювали з Сіленом - уособленням пияцтва в античній міфології.

Расін, Жан (1639-1699) - один з найвидатніших представників французького класицизму, відомий здебільшого як автор трагедій, з яких особливим успіхом користувались «Федра» і «Аталія».

Реньє, Матюрен (1573-1613) - французький поет-сатирик, автор поем і віршів, надзвичайно свіжих щодо мови, але часто занадто легковажних змістом.

Рієго-і-Нунец, Рафаель (1785-1823) - борець за визволення іспанського народу, керівник переможної іспанської буржуазної революції 1820-1823 рр. Рієго був полонений у битві проти французьких інтервентів і виданий королівському уряду, за наказом якого його повісили.

Ріпайль - старий монастир і замок у Савої. У XV ст. місце заслання претендента на папський престол Амедея Савойського, який уславився своїм розкішним життям в замку Ріпайль. У переносному значенні - місце, де розкошують і ведуть розбещене життя.

Рішельє, Арман, герцог (1585-1642) - кардинал, французький державний діяч, міністр Луі ХIII.

Робесп’єр, Максіміліан (1759-1794) - один з найвидатніших людей французької революції, вождь якобінців. З середини 1793 р. до весни 1794 р. стояв на чолі французької республіки Але борючись за інтереси здебільшого середньої та дрібної буржуазії, Робесп’єр відірвався від народних мас і не зміг опертись на них, коли велика буржуазія 9 термідора 1794 р. повалила якобінську диктатуру. Термідоріанці гільйотинували Робесп’єра і цілий ряд його прихильників.

Ройє-Коллар, П’єр (1763-1845) - французький учений і державний діяч, ворог якобінців. Ройє-Коллар утік з Франції в 1792 р. і повернувся на батьківщину лише в 1797 р. У 1815 р. був членом палати депутатів. Брав участь у революції 1830 р.

Рош-Емон - кардинал Ла-Рош-Емон, один з придворних Луі XV, особливо близький до нього. Учасник його розпусних свят.

Руссо, Жан Жак (1712-1781) - славетний французький педагог і письменник. Руссо виступав проти абсолютизму і мужньо критикував умови життя, породжені цим соціальним ладом. У своїх художніх творах (зокрема «Нова Елоіза») Руссо показав історичну приреченість французької аристократії, безглуздя старих методів виховання і намагався накреслити систему нових, передовіших поглядів на життя і людину.

З публіцистичних творів Ж. Ж. Руссо особливо відомий «Громадський договір», в якому Руссо виступив поборником ідей демократії.

Твори Руссо мали великий вплив на те покоління, представники якого брали участь у французькій буржуазній революції.

де Сабран, Ельзеар (1774-1846) - французький письменник, під час революції емігрував і повернувся лише в епоху Консульства. Був висланий Наполеоном I з Франції. Повернувшись у Париж після скинення Наполеона, Сабран став поетом реставрованої монархії Луі XVIII.

Саге - «матінка Саге» - тип огидної старої злодійки з роману французького письменника XIV ст. Еженя Сю «Паризькі тайни».

Сакі (1786 - 1866) - французька акробатка. Конкурувала з не менш відомим італійським акробатом Форіозо (1769-1846), що користувався у парижан особливим успіхом.

Салаберрі, Шарль (1766-1847) - французький політичний діяч і письменник, найзапекліший реакціонер, учасник контрреволюційних повстань. Твори Салаберрі не мають художньої цінності.

Сальпетрієр - госпіталь і притулок для літних жінок у Парижі.

Сарданапал - легендарний цар Ассірії, життя якого датують IX ст. до н. е. (мабуть, перекручене ім’я царя Ассурбаніпала). За легендою, Ассірійське царство занепало й загинуло в наслідок розбещеності й нездатності Сарданапала до політичних справ.

де Сассеней, маркіза - в епоху революції була в еміграції, за часів реставрації належала до придворних кіл, збирала в своєму салоні письменників, композиторів та художників, намагаючись відтворити стиль передреволюційних аристократичних салонів Парижа.

Сатурн - староримське божество посівів і родючості.

Сведенборг, Еммануіл (1688-1772) - шведський філософ-містик, релігійне учення якого було модним серед аристократії у першій половині XIX ст.

Сельв - французький авантюрист, раніш полковник французької армії, після 1814 р.- один з інструкторів армії єгіпетського намісника. Перейшов у магометанство, взявши ім’я Солімана, і був відомий як Соліман-паша.

Сен-Жермен, називав себе графом (кінець XVII ст., XVIII ст.) - авантюрист невідомого походження, видавав себе за мага-чарівника й своїм дотепним шахрайством захоплював європейську аристократію, зокрема французьку. Очевидно, виконував секретні політичні доручення й був шпигуном у кількох держав разом.

Сен-Жюст, Антуан (1767-1794) - політичний діяч доби французької революції, багато зробив для організації оборони республіки і для боротьби з контрреволюцією, член Конвенту і Комітету громадського порятунку. Після перевороту 9 термідора гільйотинований.

Сен-Сімон Анрі Клод, граф (1760-1825) - славетний французький учений, один з засновників т. зв. утопічного соціалізму. Свої міркування про те, яким буде соціалістичний лад майбутнього, Сен Сімон будував на вивченні й критиці сучасного йому капіталістичного ладу.

Сен-Сір, Гувіон, граф (1764-1830) - з живописця-мініатюриста вислужився в генерали наполеонівської армії. За часів реставрації був військовим міністром.

Сійєс, Еманюєль (1748-1836) - французький державний діяч, священик. З 1780 р. Сійєс брав активну участь у політиці, виступивши проти абсолютної монархії з кількома брошурами, що зробили ім’я його популярним. Сійєс був членом Конвенту і мав зв’язки з якобінцями, які, проте, увірвав в 1799 р., коли став одним з консулів. Вигнаний в 1814 р. з Франції за те, що в 1793 р. він голосував за страту Луі XVI, Сійєс повернувся на батьківщину лише після революції 1830 р.

Сікар, Рош (1742-1822) - абат, видавець бойового попівського друкованого органу журналу «Католицькі анали». Утік з Франції в 1793 р. і повернувся до Парижа лише після 18 брюмера 1799 р.

Сіланіон - давньогрецький скульптор, відомий своїми дослідженнями в галузі топлення металів.

Сократ (469-399 до н. е.) - давньогрецький філософ-ідеаліст.

Со Таванн - французька дворянська родина, представники якої під час релігійних війн XVI-XVII ст. воювали у ворожих таборах.

Сталь, Жермена (1766-1817) - французька письменниця, представниця французького сентименталізму. Романи Сталь були дуже популярні в Европі на початку XIX ст.

Стафіла - старуха з комедії римського письменника III-II ст. Плавта «Скарб»; Планезія - тип легкогажної дівчини у римській драматичній поезії.

Стоффле, Жан (1751-1796) - один з ватажків контрреволюційних вандейських банд, розстріляний в Анжері.

Стронгіліон - давньогрецький афінський скульптор, уславився своєю бронзовою статуєю троянського коня.

Сулла, Люцій Корнелій (138-78 до н. е.) - римський диктатор, переможець демократичного руху популярів, очолюваного Марієм.

Сульт, Ніколя (1762-1851) - маршал Наполеона I, почав служити рядовим піхотинцем. В 1814 р. Луі XVIII дав йому пост міністра війскових справ, але в 1815 р. Сульт перейшов під час «ста днів» до Наполеона I. За це Сульта було вислано з Франції, але, повернувшись до Парижа в 1819 р., він знов займав пости міністра військових справ і закордонних справ.

Талейран, Шарль (1751-1838) - видатний французький політичний діяч з старого дворянства, кол. єпіскоп. Відлучений від церкви за участь у революції, стає дипломатом. Роки якобінської диктатури провів за кордоном. В епоху термідоріанської реакції повернувся у Францію. Був міністром закордонних справ при Директорії, а потім при Консульстві і Імперії Наполеона I. Після 1812 р. Талейран, будучи у відставці, сприяв реставрації Бурбонів. Після Ватерлоо був недовго міністром закордонних справ короля Луі XVIII. В 1830-34 рр. був французьким послом в Англії.

Тантал - у давньогрецькій міфології, цар Лідії, син бога Зевса. За образу богів був кинутий у Тартар (підземне царство мертвих) і приречений вічно страждати від голоду й спраги: стоячи по горло у воді і під галузкою з стиглими плодами, він не може напитися і задовольнити голод - плоди й вода віддаляються від нього, коли він простягає до них руки. Звідси вираз - «танталові муки».

Таціт, Публій (55-120 н. е.) - славетний римський історик. Найбільш значні твори Таціта «Історії» та «Анали». Викладаючи події римської історії, Таціт показав себе блискучим письменником і видатним мислителем.

Терамен - дійова особа з трагедії французького посьменника XVII ст. Расіна «Федра» (вихователь головного героя цієї комедії - молодого Іпполіта).

Терапонтігонус - воїн з комедії римського письменника Плавта «Куркуліон» («Паразит»).

Термідор - назва місяця революційного календаря Великої французької революції (за цим календарем літочислення велося з першого дня республіки), відповідає 19/20 липня -17/18 серпня; вживається як назва контрреволюційного перевороту 9 термідора (27 серпня 1794 р.), який поклав край якобінській диктатурі.

Змова термідоріанців вистигла в самому Конвенті, бо її учасники були члени Конвенту (Фрерон, Буассі, д’Ербуа та інші). 9-го термідора Робесп’єр і його прибічники були оголошені поза законом і заарештовані. Спроба визволити Робесп’єра не вдалася, і 10 термідора вождя якобінців разом з його прибічниками гільйотинували. Влада перейшла до рук великої буржуазії. Почалася термідоріанська реакція.

Тертулліан, Квінт (160-230 н. е) - один з перших християнських письменників, що захищав християнство від нападок з боку язичеських письменників.

Тігелліон - друге ім’я музиканта Гермогена, відомого римського артиста (I ст. до н. е.- I ст. н. е).

Тразіус - за давньогрецьким переказом, мандрівник з о. Кіпра, який порадив єгіпетському цареві Бузірісу щороку приносити в жертву Зевсу одного з іноземців, які жили в Єгіпгі. Бузіріс послухав Тразіуса й забив його першого.

Трестальйон - один з найманих бандитів реакції, організатор білого терору в 1815 р. на півдні Франції. Банди Трестальйона висліджували й знищували ворогів реставрації та громадян, відомих своєю революційною діяльністю у минулому.

де Трінкелаг, Шарль (1747-1846) - французький політичний діяч, перший генеральний адвокат за часів Наполеона I. У 1815 р. перейшов на бік Луі XVIII.

Тьєррі, Дені (1609-1657) - французький типограф, власник видавництва й книжкової торгівлі, випустив значну кількість дуже цінних видань.

Тверселен (1763-1837) - широко відомий на початку XIX ст. актор-комік.

де Тюренн, Анрі, віконт (1611-1675) - французький полководець, керував французькою армією в 1674 р. у рейнській області (т. зв. Палатінат). Війська Тюренна, вигнавши з Палатіната війська австрійського імператора, надзвичайно брутально поводилися з населенням і нещадно його грабували.

Фаб’є, Шарль Ніколя, барон - французький генерал, брав участь у війні за незалежність Греції.

де Фелец, Шарль (1767-1850) - французький критик, що у своїх статтях виступав проти романтизму, захищаючи класицизм.

де Фервак, Гастон - французький капітан кавалерії, брав участь у битві під Черізолі (у П’ємонті) проти австро-іспанської армії. Вночі після цієї битви його забили мародери (1544 р.).

Феш, Жозеф, кардинал (1763-1839) - дядько Наполеона I, один з найближчих до нього людей. Займав дуже відповідальні пости в імперії. В 1814 р. втік до Рима, кинувши Наполеона I і захопивши великі грошові суми.

Філетас - давньогрецький учений і поет IV ст. до н. е.

Флавій, Іосиф (37-95 н. е.) - давньоєврейський політичний діяч і письменник, автор книги про «Іудейську війну» та книги про «Іудейські древнощі».

Фокіон (400-317 до н. е.) - видатний афінський полководець.

де Фолар, Жан Шарль (1669-1752) - французький фахівець військової історії й тактики, автор наукових робіт з цих питань.

Франконі, Антоніо (1738-1835) - відомий цирковий їздець і антрепренер. В 1817 р. разом зі своїм братом відкрив у Парижі великий цирк.

Франсуа Ассізький, вірніш Франціск (1182-1226) - католицький «святий», син крамаря. Заснував католицький чернечий орден францісканців.

Фріріон, Франсуа (1766-1840) - французький генерал, залишився в армії після 1814 р. й зарекомендував себе згодом, як вірний служака Бурбонів.

Фуа, Максіміліан Себастіян (1775 -1825) - французький генерал, популярний в армії через те, що він з найменшими втратами вивів в 1814 р. з Іспанії війська, які тіснила англо-іспанська армія. В 1819 р. Фуа став депутатом від лібералів і завоював симпатії широких мас, виступаючи проти реакції. В армії він не міг залишитись, бо в 1815 р., під час «ста днів», приєднався до Наполеона I.

Фук’є-Тенвіль, Антуан (1747-1794) - виконував обов’язки громадського обвинувача при Революційному Трибуналі.

Фуше, Жозеф (1763-1830) - уже в роки 1789-93 Фуше пробирався до влади, але в 1794 р. Робесп’єр, не довіряючи Фуше, вимагав, щоб його виключили з клубу якобінців. Фуше діяльно допомагав термідоріанцям у розправі з Робесп’єром і в 1799 р. зайняв пост міністра поліції. Допомігши Наполеону I повалити Директорію, Фуше був організатором поліції й шпигунства при імперії і зумів залишитися на своєму посту й за часів реставрації. Безчесність і жорстокість поєднувались в ньому з жадністю до грошей: Фуше награбував 14 мільйонів франків.

Фур’є, Шарль (1772-1837) - один з основоположників утопічного соціалізму. Фур’є в основу свого вчення поклав ідею колективної праці, як могутнього засобу у справі побудови нового світу, світу без експлуататорів. Інший Фур’є - математик, його сучасник, член Академії.

Ф’єве, Жозеф (1767-1839) - паризький публіцист і літератор, певний час близький до Наполеона I. За часів реставрації прибічник Бурбонів.

Ціцерон, Квінт Туллій (106-43 до н. е.) - відомий політичний діяч і знаменитий оратор стародавнього Рима. Прибічник республіки, Ціцерон був ворогом римського диктатора Цезаря і привітав його вбивство, закликаючи продовжувати боротьбу проти прибічника Цезаря - Марка Антонія. Агенти Марка Антонія вбили Ціцерона. До нас дійшли 56 промов Ціцерона, кілька творів з питань ораторського мистецтва, філософські розвідки.

Шатобріан, Франсуа (1768-1848) - відомий французький письменник, один з перших представників французького романтизму, прибічник реакційних поглядів на історію й сучасну йому політику. За часів реставрації був міністром закордонних справ.

Шекспір, Вільям (1564-1616) - геніальний англійський драматург, автор трагедій «Отелло», «Гамлет», «Цезар» та інших. Маркс і Енгельс високо цінили творчість Шекспіра (лив. листування Маркса й Енгельса з Лассалем).

Шеньє, Андре (1762-1794) - французький поет, автор багатьох віршів на теми з античної міфології. Серед інших віршів особливо відомий «Молода ув’язнена».

Шовелен, Бернар (1766-1832) - французький політичний діяч, член палати депутатів, де був у лавах опозиції до уряду Луі XVIII.

Ювенал, Децім Юній (60-130 н. е.) - римський поет, автор 16 сатир, в яких він реалістично показує побут загниваючої верхівки рабовласницької аристократії і змальовує живі картини сучасного йому життя. Завдяки своїй гостроті й яскравості сатири Ювенала значно вплинули на створення європейської політичної сатири доби Відродження.

Юманн, Жан (1780-1872) - французький фінансист, державний діяч, у 1832-1835 рр. міністр фінансів.

Юнона - в давньоримській міфології богиня неба, небесного світла й шлюбу.

Юстініан (483-527) - імператор Візантійський. При Юстініані був зредагований кодекс законів, що згодом був названий «Юстініанів кодекс».

Вигук «Хай Юстініан буде чоловіком, а Ріпайль - жінкою» значить: хай законодавці - тобто Толомієс і його друзі - добре пообідають (див. Ріпайль).

____________

Віктор Гюго

ЗНЕДОЛЕНІ

Том 1

0027

Друкований текст для вичитування взято з:

Віктор Гюго. Знедолені. Том перший.

«Молодий більшовик». Київ, 1938.

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

© Переклав з французької Микола Іванов

© Вичитування, правка, форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2022

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2022

¹ - Парламент - так називалася найвища судова установа в окрузі королівської Франції.

² - В. Гюго згадує про боротьбу французького революційного народу проти ворогів революції. Боротьба ця особливо загострилась в 1793 році.

³ - Кюре - парафіальний піп у Франції.

⁴ - По коронації Наполеона I (1804 р.).

⁵ - Кардинал - найвища (після римського папи) духовна особа католицької церкви. Збори кардиналів (конклав) обирають споміж себе папу.

⁶ - Сір - так у Франції звертались до королів або імператорів.

⁷ - Гра словами: bon homme - добродій, grand homme - великий муж.

⁸ - Монсеньйор - титул кардиналів, архієпіскопів і єпіскопів у Франції.

⁹ - Мер - у Франції голова міста або міської громади.

¹⁰ - Префект - голова департаменту (області); призначається центральним урядом.

¹¹ - Абат - у даному разі - настоятель монастиря.

¹² - Галерея, обсаджена всередині виноградом чи хмелем.

¹³ - Капуцини - католицький чернечий орден.

¹⁴ - Місіонерська конгрегація - релігійна спілка, яка вела широку релігійну пропаганду серед населення.

¹⁵ - Лазаристи - католицький чернечий орден.

¹⁶ - Семінарія закордонних місій - заклад, який зв’язаний був з закордонною діяльністю французьких церковників.

¹⁷ - Вісімнадцятого брюмера VIII року революції (9 листопада 1799 р.) Наполеон Бонапарт (тоді ще генерал) скинув уряд (Директорію), розігнав його законодавчий орган (Законодавчий корпус, який складався з двох палат - Ради п’ятисот і Ради старійшин) і захопив владу, ставши першим консулом (з трьох). 18 травня 1804 року він оголосив себе імператором.

¹⁸ - За Цезаря - тобто за Наполеона (цезар - імператор).

¹⁹ - Б’єнвеню - жаданий (франц. мовою).

²⁰ - Тобто міста, де жив колись єпіскоп.

²¹ - Меса - католицька церковна відправа.

²² - Ультрарояліст і ультравольтер’янець - тобто запеклий реакціонер і запеклий вільнодумець. Кажучи так, В. Гюго висміює маркіза.

²³ - Ригорист - людина з надзвичайно суворими моральними правилами.

²⁴ - Це твердження характерне для плутаних поглядів В. Гюго на релігію. Він іноді різко критикував церкву, але не насмілювався виступати проти релігійних забобонів у цілому.

²⁵ - Сутана - одяг католицьких попів (ряса).

²⁶ - Канонік - член капітулу (колегії при єпіскопі).

²⁷ - Тобто - папа римський.

²⁸ - Трапісти - чернечий католицький орден.

²⁹ - Фоліант - книга великого формату (у пів аркуша).

³⁰ - Книга Буття - частина Біблії.

³¹ - Халдеї - народ, який жив по низинах Тігра і Єфрата. У VII-VI сторіччі, до нашої ери халдеї були носителями найвищої культури у цій частині Азії.

³² - In quarto - книга великого формату (у чверть аркуша).

³³ - Арпан - старовинна французька міра землі, приблизно півгектара.

³⁴ - Якщо господь не охороняє будинку, то даремно пильнуватимуть ті, хто охороняють його (латин. мовою).

³⁵ - Митра - головний убор єпіскопа під час відправи.

³⁶ - Авгури - жерці в стародавньому Римі.

³⁷ - Переробка прислів’я: Come on fait son lit, on se couche - «Як стелеш, так і спиш» (франц. мовою).

³⁸ - Ідеолог - у даному разі прибічник і пропагандист певного філософсько-політичного погляду на життя.

³⁹ - Хай буде світло (латин. мовою).

⁴⁰ - Що годиться і що не годиться (латин. мовою).

⁴¹ - Натяк на стару легенду, який означає: «Ми знаємо все». Ізіда - богиня у стародавньому Єгіпті. За легендою, в місті Саіс, у храмі, присвяченому Ізіді, стояла її статуя, закрита покривалом на знак таємниці, що оточувала культ Ізіди.

⁴² - За чаркою (латин. Мовою).

⁴³ - Finis - кінець (латин. мовою).

⁴⁴ - Тут В. Гюго має на увазі матеріалістів-механістів XVIII, ст., чиї твердження він, до того ж, свідомо перекручує у промові сенатора.

⁴⁵ - Конвент - найвищий орган влади в епоху буржуазної французької революції, обраний після остаточного повалення монархії (10/VIII 1792 р.). Конвент проголосив республіку, а короля було страчено.

⁴⁶ - Quasi - немов би (латин. мовою).

⁴⁷ - Превотальний суд розглядав справи, не зв’язуючи себе звичайними юридичними формальностями.

⁴⁸ - Цим декретом реставрована у Франції королівська влада з 1814 р. переслідувала всіх, хто голосував за страту короля Луі XVI.

⁴⁹ - Раптом, зненацька (лат. мовою).

⁵⁰ - У 1814 році з’єднані сили Англії, Росії, Австрії і Прусії розбили армії Наполеона. Наполеон зрікся престола і був висланий на о. Ельбу, а у Франції відновилася королівська влада.

⁵¹ - Картуш - відомий паризький розбійник початку XVIII ст.

⁵² - На Гревській площі у Парижі відбувалися прилюдні страти.

⁵³ - Тампльська башта - одна з тюрем Парижа XVIII ст.

⁵⁴ - Пустіть малих (лат. мовою).

⁵⁵ - Лілії - герб королівського дому Бурбонів.

⁵⁶ - Берлін - старовинний екіпаж.

⁵⁷ - Прелати - вищі духовні особи в католицькій церкві.

⁵⁸ - Я - червяк (латин. мовою).

⁵⁹ - Драгонади - військові постої з драгунів, які призначав король Луі XIV, щоб примусити гугенотів повернутися у католицтво.

⁶⁰ - Це затвердження невірне. 1793 рік був роком найбільшого революційного піднесення Великої французької революції.

⁶¹ - Меровінгські королі - династія, яка королювала в Галлії (на території теперішньої Франції) у V-VIII ст. нашої ери.

⁶² - 1 березня 1815 р. Наполеон I утік з заслання (з острова Ельби) і висадився на південному березі Франції (у Каннах). Приязно зустрінутий значною частиною населення і армією, він 20 березня був уже в Парижі.

Щойно реставрована монархія була скинута, і Наполеон удруге став імператором, але лише на сто днів. Остаточно розбитий англійцями і прусаками в битві під Ватерлоо, він удруге зрікся престолу і був засланий на острів св. Елени, де й помер 5 травня 1821 р.

⁶³ - Тобто королівський герб (три лілії).

⁶⁴ - Іподиякон - посада при єпіскопі.

⁶⁵ - Конклавіст - особа, яка прислужує кардиналові під час виборів папи.

⁶⁶ - Рота - духовний суд у Римі.

⁶⁷ - Омофор - частина убору єпіскопа.

⁶⁸ - Аудитор - член духовного суду (роти).

⁶⁹ - Камерарій - кардинал при папському дворі.

⁷⁰ - «Ваша еміненція» - так титулують кардинала.

⁷¹ - «Ваша святість» - так титулують папу.

⁷² - Глечик П’єрети - натяк на байку французького письменника XVII ст. Лафонтена про дівчину П’єрету, яка несла на голові глечик з молоком і доти роздумувала про те, скільки вона на ньому заробить, поки не розбила цей глечик.

⁷³ - Анкілоз суглобів - хвороба суглобів (змертвіння), яка заважає рухатись.

⁷⁴ - Тобто про те чи інше релігійне питання.

⁷⁵ - Вірю в бога-отця (латин. мовою).

⁷⁶ - Бо любив багато (латин. мовою).

⁷⁷ - Палімпсест - рукопис, написаний на пергаменті поверх змитого або стертого тексту.

⁷⁸ - Пантеізм - релігійно-філософський світогляд, який ототожнює природу з богом.

⁷⁹ - Апокаліпсис - християнський релігійний твір, написаний приблизно у І ст. нашої ери, в якому розповідається про «кінець світу».

⁸⁰ - Тобто не удавав з себе пророка (Ілля - один з біблійних «пророків»).

⁸¹ - Прокламацію, випущену Наполеоном.

⁸² - Релігійні війни - війни XVI-XVII ст. між католиками і гугенотами у Франції, які тривали понад 50 років.

⁸³ - Франц. мовою «puce» - блоха.

⁸⁴ - По-дитячому, як у дитини (франц. мовою).

⁸⁵ - Жовтий паспорт - спеціальний паспорт, в якому поліція зазначала, в чому полягав злочин його власника і яку кару він відбув. З таким паспортом майже неможливо було знайти роботу та притулок.

⁸⁶ - Тобто до революції 1789 року.

⁸⁷ - Патріархальна - тут у розумінні - своєрідна, стара.

⁸⁸ - Ось Жан.

⁸⁹ - Браконьєр - людина, що потай полює в місцевостях, які належать державі або приватній особі.

⁹⁰ - Перемога над австрійцями.

⁹¹ - Ігнорантинці - католицький чернечий орден.

⁹² - Кабестан - вертикальний коловорот, на який накручується канат від якоря.

⁹³ - Парія - безправна, пригнічувана людина.

⁹⁴ - Франц. мовою «Orgueil» (оргейль) значить і «гордість» і «домкрат».

⁹⁵ - Савояр - мандрівний співець, фокусник, сажотрус з Савої (південно-східної області Франції).

⁹⁶ - В’єля - нескладний музичний інструмент.

⁹⁷ - Пер - у Франції 1814-1848 рр.- член верхньої палати парламенту («Палати перів»). Пери призначалися королем.

⁹⁸ - Тобто зрадив Наполеона.

⁹⁹ - Відомі актори того часу.

¹⁰⁰ - Орли і бджоли - гербові емблеми Наполеона I.

¹⁰¹ - Табакерки à la charte - табакерки, що мали форму книги.

¹⁰² - Ініціал Наполеона.

¹⁰³ - Саботьєр - той, хто виробляє або продає сабо (дерев’яні черевики).

¹⁰⁴ - Гра словами. Briant - неіснуюча форма дієприкметника, яка означає: «той, що кричить по-ослячому».

¹⁰⁵ - Тобто прибічників Наполеона.

¹⁰⁶ - «Вотанти» - ті, що голосували за страту Луі XVI.

¹⁰⁷ - «Хартія» - непопулярна серед народних мас буржуазна конституція, дана Луі XVIII у 1814 році.

¹⁰⁸ - Той, хто оживає (латин. мовою).

¹⁰⁹ - «Берегова змова» і «Червона шпилька» - таємні політичні організації, які не мали великого історичного значення.

¹¹⁰ - «Король Римський» - так називався син Наполеона I. Після заслання Наполеона він виховувався у Відні і мав титул герцога Рейхштадського.

¹¹¹ - Гра словами: vole значить і літає, і краде.

¹¹² - Картопля (франц. мовою).

¹¹³ - Приведіть до ладу ваш костюм, перше ніж виходити (англ. мовою).

¹¹⁴ - Далія - франц. мовою значить жоржина.

¹¹⁵ - Юнгфрау - одна з найкрасивіших гір у Швейцарії, з сніжною вершиною; символ чистоти й невинності.

¹¹⁶ - Так, пане.

¹¹⁷ - Гризетка - молода дівчина, яка живе своєю працею (швачка, продавщиця, хористка тощо) і не вважає на правила суворої моралі.

¹¹⁸ - Еклога - невеличка поема про кохання пастухів і пастушок.

¹¹⁹ - На горі св. Женев’єви жили переважно бідні студенти.

¹²⁰ - Кукушка - так жартома називали двоколісні візки.

¹²¹ - Паташі - великі човни, баржі.

¹²² - Фекан, Сен-Клу - паризькі околиці; перша - далека, друга - близька.

¹²³ - Місце розваг під Парижем.

¹²⁴ - Шевальє - дворянський титул у дореволюційній Франції.

¹²⁵ - Грації - богині краси у стародавніх греків. Грацій було три, чим пояснюється вигук: «Одна зайва!».

¹²⁶ - Кіпсеки - англійські альбоми малюнків.

¹²⁷ - П’ятнадцяте серпня (франц. мовою).

¹²⁸ - Весталки - жриці римської богині Вести, які давали обітницю невинності.

¹²⁹ - Клерк - писар.

¹³⁰ - «Від’їзд на Кітеру», тобто на острів, присвячений Венері, богині краси й кохання,- картина відомого французького художника XVIII ст. Антуана Ватто.

¹³¹ - Відомий французький письменник і філософ Дідро з великим захопленням писав про картини Ватто і Ланкре.

¹³² - Французький письменник XVII ст. д’Юрфе, у своєму «пастушачому» романі «Астреля», описуючи кохання, згадує галлів, які за старих часів жили на території сучасної Франції; друїди - жерці цих галлів.

¹³³ - Я з Бадахоса родом. Мене кличе любов. Вся моя душа - в моїх очах, бо ти вчиш мене по твоїх ногах.

¹³⁴ - Префект поліції - начальник поліції.

¹³⁵ - 10 серпня 1792 р. революційний народ у відповідь на інтриги короля здобув штурмом королівський палац Тюільрі і заарештувала короля Луі XVI та його родину.

¹³⁶ - Аустерліц - місце великої перемоги Наполеона I.

¹³⁷ - Кавдінська ущелина - місце великої поразки війська стародавнього Рима.

¹³⁸ - Тобто - ресторан, бенкет і бенкет.

¹³⁹ - mon calm - мій спокій (франц. мовою).

¹⁴⁰ - Роялісти (від французького слова roi - король) - французька політична партія прибічників монархії.

¹⁴¹ - Вся дальша промова Толомієса - в навмисне блазенському тоні. Він грає словами, перекручує латинську мову, старі міфічні й історичні перекази, знущаючись з шкільної ученості того часу.

¹⁴² - Є міра в речах (латин. мовою).

¹⁴³ - Ненажерливість карає ненажеру (латин. мовою).

¹⁴⁴ - Кінець (латин. мовою).

¹⁴⁵ - Тепер оспівуватиму тебе, Вакх (латин. мовою).

¹⁴⁶ - Пані (іспан. мовою).

¹⁴⁷ - Привід для війни (латин. Мовою).

¹⁴⁸ - Панотці гиндики дали грошей одному посередникові, щоб монсеньйор Клермон Торан став папою на святого Івана. Але Клермон не міг зробитися папою, бо не був священиком; і їхній довірений, розлючений, повернув їм їхні гроші.

¹⁴⁹ - Гра словами: glaces - і дзеркала, і морожене.

¹⁵⁰ - Силогізм - умовивід, висновок.

¹⁵¹ - Гетера - у стародавній Греції незаміжня жінка, яка вільно поводила себе. Завдяки освіті і зв’язкам з політичними діячами деякі з гетер мали вплив на громадське життя (особливо Аспазія).

¹⁵² - Нема нічого нового під сонцем (латин. мовою).

¹⁵³ - Любов у всіх однакова (латин. мовою).

¹⁵⁴ - Вона була з того світу, де кукушки і карети мають однакову долю, і бувши шкапою, прожила стільки, скільки живуть шкапи протягом однієї «шкури». Гра словами: mâtin і matin при однаковій вимові (матен) значить і шкура, і ранок.

¹⁵⁵ - Мальпости і диліжанси - карети, що перевозили пошту і пасажирів.

¹⁵⁶ - Постскриптум - приписка у листі після підпису.

¹⁵⁷ - Тобто під час «ста днів».

¹⁵⁸ - Тобто коли вона перестала бути сентиментальною й стала просто злою огидною жінкою.

¹⁵⁹ - Креатура - ставленик.

¹⁶⁰ - Анахорет - пустинник.

¹⁶¹ - Сен-Жерменське передмістя - аристократичний квартал Парижа; у даному разі вжито в розумінні - «аристократичні кола Монтрейля».

¹⁶² - Космогонія - у даному разі релігійні легенди про походження світу.

¹⁶³ - Горгона - в давньогрецькій міфології огидна потвора, у даному разі - огидна жінка.

¹⁶⁴ - Гра словами: jeter le froc aux orties (букв. кинути рясу в кропиву) - значить зректися чернечого життя.

¹⁶⁵ - Бравада - задирливість.

¹⁶⁶ - Христос визволив нас (латин. мовою).

¹⁶⁷ - Понтамуасон - одне з найдрібніших провінціальних міст у Франції.

¹⁶⁸ - Болівар, Сімон (1783-1830) - один з вождів боротьби за незалежність Південної Америки проти іспанців. Морільйо - іспанський генерал.

¹⁶⁹ - У буржуазній Франції того часу виборчі права мала тільки заможна частина населення. Отже, слово «виборець» в устах Жавера має значення - «багата, шановна людина»

¹⁷⁰ - Фізіономіст - людина, яка вміє визначити характер людини по її зовнішності та рисах обличчя.

¹⁷¹ - Тільбюрі - легкий двомісний екіпаж.

¹⁷² - Химера - в давньогрецькій міфології вогнедишна потвора з лев’ячою головою, хвостом дракона і тілом кози. У переносному значенні - фантастична, нездійсненна мрія.

¹⁷³ - Софізм - навмисно неправильний висновок.

¹⁷⁴ - Гідра - в давньогрецькій міфології потвора - величезна дев’ятиголова змія. За легендою, замість кожної відрубаної голови у неї виростали дві нові.

¹⁷⁵ - У творі англійського поета Мільтона (1603-1679) «Втрачений рай» і у творі італійського поета Данте Алігьєрі (1265-1321) «Божественна комедія» майже всі дійові особи - «духи»: ангели й дияволи.

¹⁷⁶ - Ці дужки поставлені рукою Жана Вальжана.- Прим. автора.

¹⁷⁷ - Тобто часів Наполеона I.

¹⁷⁸ - Кулуари - у даному разі - приміщення, в якому члени суду перебувають під час перерви у судовому засіданні або під час наради.

¹⁷⁹ - Тобто і в столиці, і в провінції.

¹⁸⁰ - Романтична школа - у даному разі течія у французькій літературі першої половини XIX ст. До цієї течії належала здебільшого літературна молодь, в творчості якої знаходимо протест проти цілого ряду явищ соціального буття тогочасної Франції.

¹⁸¹ - «Щоденник» і «Оріфлама» - реакційні газети.

¹⁸² - Je nie Dieu - я не визнаю бога.

¹⁸³ - Д. К. Р.- «довічні каторжні роботи» - тавро, яке розпеченим залізом випалювали на тілі засудженого.

¹⁸⁴ - Вердикт присяжних - рішення, ухвалене судом присяжних.

¹⁸⁵ - Фантасмагорія - фантастичні видіння.

¹⁸⁶ - Прибічники Наполеона I (бонапартисти) називали ного імператором, а прибічники Бурбонів - Буонапарте (корсіканське прізвище Наполеопа).

¹⁸⁷ - «Білий стяг» - газета французьких монархістів - прибічників династії Бурбонів.

¹⁸⁸ - Гільєміно, Фуа, Башлю, Рейль, Келлерман, Бодуен, Суа - прізвища французьких генералів.

¹⁸⁹ - Редут - польове укріплення.

¹⁹⁰ - Блокгауз - невеличке укріплення.

¹⁹¹ - Нантський едикт - указ французького короля Генріха IV (1598 р.), який давав гугенотам свободу відправлення свого культу, свободу зборів, дозволяв їм займати державні посади і забороняв їх переслідувати. В 1629 р. був скасований частково, а в 1685 р. остаточно. Наслідком скасування Нантського едикту була масова еміграція гугенотів в інші країни.

¹⁹² - Вальтер-Скотт, Ламартін, Волабель, Шаррас, Кіне, Тьєр (Прим. Автора).

¹⁹³ - Рейль і д’Ерлон - французькі генерали; Піктон і Гіль - англійські.

¹⁹⁴ - Наполеон I носив трикутний капелюх - форменний головний убор учнів і офіцерів-викладачів Бріенської військової школи, в якій він учився з 1779 до 1784 р.

¹⁹⁵ - Шпага Маренго - тобто шпага, що була у Наполеона в день битви при Маренго (14 червня 1800 р.), в якій він розбив австрійців.

¹⁹⁶ - Тобто жорстокість і свавілля плямують найбільші перемоги, відомі у воєнній історії. В. Гюго згадує вро пограбування Вавілона військами царя Македонського Александра (IV ст. до н. ери), про диктаторство римського правителя Гая Юлія Цезаря (I ст. до н. ери), про зруйнування Ієрусаліма римським імператором Тітом Флавієм (I ст. н. ери).

¹⁹⁷ - Неясне в боях (латин. Мовою).

¹⁹⁸ - Диверсія - уданому разі воєнна операція, що має на меті притягти увагу противника до другорядних пунктів бою і послабити цим його сили на важливіших ділянках.

¹⁹⁹ - Доломан - гусарський мундир.

²⁰⁰ - Ківер - військовий головний убор.

²⁰¹ - Тобто цікаві для художника, а не для спеціаліста військової справи. (Сальватор Роза - відомий італійський художник XVII ст. Грібоваль - видатний французький полководець XVIII ст.).

²⁰² - Щось неясне, щось божественне (латин. мовою).

²⁰³ - Пунічну - в даному разі підступну. Карфагенців, або пунійців, з якими Рим вів довгу боротьбу, римляни вважали дуже підступними.

²⁰⁴ - Вандали - германське плем’я, яке в V ст. н. ери пограбувало Рим, знищивши багато пам’яток культури. Звідци походить сучасне значення цього слова: люди, які жорстоко й безглуздо нищать духовні і матеріальні цінності.

²⁰⁵ - Коло Іспанських міст - Талавери (в 1809 р.), Саламанки (в 1812 р.) і Вітторії (в 1813 р.) Веллінгтон, командуючи англійськими експедиційними корпусами в Іспанії, розбив генералів Наполеона I.

²⁰⁶ - «Коли Цезар сміється, Помпей плаче» - латин. прислів’я епохи громадянської війни в Римі (І ст. до н. ери). У цій війні відомий полководець Гай Юлій Цезар переміг свого ворога, колишнього спільника,- Гнея Помпея.

²⁰⁷ - Фульмінатрікс («Fulminatrix») - «блискавичний» - назва одного з легіонів (військового з’єднання стародавнього Рима), відомого своєю відвагою.

²⁰⁸ - Фаталіст - людина, що вірить у неминучість «долі».

²⁰⁹ - Поржавілі уламки (латин. мовою).

²¹⁰ - «Тут був роздушений возом, через нещасливий випадок, пан Бернар де Брю, купець з Брюсселя (не можна розібрати) лютого 1637 року» - Прим. автора.

²¹¹ - Петарда - підривний снаряд.

²¹² - Геркулес - у грецькій міфології - герой надзвичайної сили. В нереносному значенні - силач.

²¹³ - Чорні гусари - які носили форму чорного кольору.

²¹⁴ - Відступаючи з Росії, залишки армії Наполеона I, під час переправи через річку Березіна (1812 р.), зазнали великих втрат, наслідком яких був повний розвал наполеонівської армії; під Лейпцігом (1818 р.) армії Наполеона I були розбиті з’єднаними арміями Росії, Австрії, Прусії та їх союзників; у Фонтенебло (1814 р.) Наполеон зрікся престолу.

²¹⁵ - В боях під Кресі (1346 р.), Пуатьє (1356 р.), Мальплане (1709) і Рамільі (1706 р.) французи зазнали поразки нід англійців.

²¹⁶ - Під Азенкуром (1415 р.) англійці розбили французів.

²¹⁷ - «Підемо на заклик імператора» (тогочасний французький гімн).

²¹⁸ - Московський редут - так французи називали Шевардінський редут, головну укріплену позицію російської армії в день бою під Бородіним.

²¹⁹ - Бен-Лотіан - місцевість у Шотландії; Аргос - місто й держава у стародавній Греції. В. Гюго порівнює мужність шотландських стрільців з мужністю стародавніх греків - героїв поеми Гомера «Іліада».

²²⁰ - Сіборн, Прінгл - англійські військові історики.

²²¹ - Так називали Веллінгтона.

²²² - Дивізії пруської армії.

²²³ - Пірх І, Цітен - генерали пруської армії.

²²⁴ - Тобто гвардійців, які носили мундири червоного кольору.

²²⁵ - За активну підтримку Наполеона під час «ста днів» маршал Ней був розстрілений урядом Луі XVIII.

²²⁶ - «Гусари смерті» - назва одного з гусарських полків тогочасної пруської армії.

²²⁷ - Так написано в книзі долі (латин. мовою).

²²⁸ - Бернар - адьютант Наполеона I, Бертран - один з найближчих до нього генералів.

²²⁹ - Під Ульмом і Ваграмом Наполеон I здобув перемогу над австрійською армією, під Ієною - над пруською, під Фрідландом - над російською.

²³⁰ - Французька лайка, що буквально означає: кал.

²³¹ - Коаліція - союз; в даному разі - союз європейських держав проти Наполеона I.

²³² - Тобто до героїзму царя спартанців Леоніда, який загинув, боронячи Грецію від полчищ персів (480 р. до н. ери), додати гостру сатиру великого французького письменника Франсуа Рабле (XV ст.).

²³³ - Есхіл - один з найвидатніших поетів-драматургів стародавньої Греції (І ст. до н. ери).

²³⁴ - Дантон (1759-1794),- відомий політичний діяч епохи буржуазної французької революції, видатний оратор; Клебер (1753-1800) - видатний французький генерал.

²³⁵ - Скільки важить полководець (латин. мовою).

²³⁶ - «Закінчений бій, весь день, виправлені неправильні розпорядження, забезпечений на завтра величезний успіх,- все пропало через єдиний момент панічного жаху». (Наполеон, Dictées de la Sainte Hélène.)- Прим. автора.

²³⁷ - Жоміні, Мюфлінг, Шаррас - військові діячі та історики.

²³⁸ - Больє, Альвінці, Вурмзер, Мелас, Мак - австрійські генерали, яких переміг Наполеон в кампаніях 1797 р., 1800 р., 1805 р.

²³⁹ - Тобто з Веллінгтоном, який нібито (за В. Гюго) репрезентував стару військову школу.

²⁴⁰ - Сірі шотландці - гвардійський кінний полк в англійській армії, який називали так через сірі відвороти й обшлаги на мундирах.

²⁴¹ - Еслінг, Ріволі - місця, де здобув перемогу Наполеон I.

²⁴² - Залізний солдат вартий Залізного герцога (англ. мовою).

²⁴³ - Під Філіппами воєнний диктатор Рима (згодом імператор) Октавіан Август розбив у 42 р. до н. ери армію Брута і Кассія - прибічників республіки. Відомий римський поет Віргілій (70-19 р.р. до н. ери) - сучасник цієї події.

²⁴⁴ - Сучасне становище (латин. мовою).

²⁴⁵ - Брауншвейги, Нассау, Романови, Гогенцоллерни, Габсбурги, Бурбони - династії, що царювали в різних країнах Европи.

²⁴⁶ - Мова йде про двох маршалів Наполеона I - Мюрата (1781-1815) і Бернадота (1764-1844). Мюрата, сина трактирника, Наполеон I зробив королем Неаполітансько-Сіцілійського королівства. Бернадот став шведським королем.

²⁴⁷ - Кінним Робесп’єром називала Наполеона I французька еміграція.

²⁴⁸ - В. Гюго згадує про економічний і політичний занепад Римської імперії - у IV-V ст. н. ери.

²⁴⁹ - 20 березня 1815 р. у Париж ввійшов Наполеон I, повертаючись з першого заслання; 8 липня 1815 р., після бою під Ватерлоо, до Парижа повернувся Луі XVIII.

²⁵⁰ - Тобто Наполеон I став протилежністю Луі XVIII. У даному разі беарнець - Луі XVIII.

²⁵¹ - Бувін (1214 р.) і Фонтенуа (1745 р.) - дві славетні в історії королівської Франції воєнні перемоги - над німцями (Бувін) і над англійцями (Фонтенуа).

²⁵² - «Нікому не рівний» (латин. мовою).

²⁵³ - На Карусельному майдані біля Тріумфальної арки, збудованої з наказу Наполеона I, за часів реставрації поставили статую герцога Ангулемського, одного з найзапекліших контрреволюціонерів, родича короля Луі XVIII.

²⁵⁴ - Герцог Енгієнський - французький принц з роду Бурбонів - був розстріляний Наполеоном I.

²⁵⁵ - За 14-ою статтею тодішньої французької конституції король мав право змінювати цю конституцію своїми ордонансами (указами).

²⁵⁶ - «Священний союз» - так називалось об’єднання монархів Европи, яке виникло в 1815 р., після скинення Наполеона і реставрації династії Бурбонів у Франції. Священний союз був найреакційнішою силою в Европі і мав своїм завданням придушення всіх революційних і визвольних рухів; найбільшу роль у ньому відогравали російський цар Олександр I і австрійський канцлер Меттерніх.

²⁵⁷ - Гра словами: Sainte Alliance - священний союз, Belle Alliance - прекрасний союз. Сенс цієї гри слів в тому, що один з найважливіших пунктів поля бою під Ватерлоо називався Belle Alliance, чому іноді битву під Ватерлоо називають битвою під Бель-Альянсом.

²⁵⁸ - Трактат 1815 р., або так званий Паризький мир, зменшив територію Франції до розмірів 1790 р., зобов’язав її заплатити 700 мільйонів франків контрибуції союзникам і протягом трьох років утримувати 150 тисяч союзницьких військ у 17 французьких фортецях.

²⁵⁹ - «Так ви працюєте, і це не для вас» (латин. мовою).

²⁶⁰ - Маркітанти - дрібні торговці харчами та іншими припасами, які супроводили війська під час походів.

²⁶¹ - Буасо - міра сипких тіл; різна в різних місцевостях.

²⁶² - «Фернейським патріархом» називали славетного французького письменника Вольтера, який довго жив у своєму маєтку у Ферне (Швейцарія).

²⁶³ - Александр Македонський (356-323 до н. ери) - цар Македонії, славетний полководець. Завоював Малу Азію, Єгіпег, Персію і проник в Індію. Величезна держава після смерті Александра Македонського була розподілена між його полководцями, з яких майже кожний став царем окремої держави.

²⁶⁴ - Варварською латинню називали неправильну латинську мову, якою писали й розмовляли у середні віки.

²⁶⁵ - Риє й ховає у темній ямі скарби: монети, камені, труп, привид, нічого (латин. мовою).

²⁶⁶ - Везельвул - диявол.

²⁶⁷ - У 1820 р. повсталий іспанський народ під проводом революційного генерала Рієго (1785-1823) примусив короля Іспанії Фердінанда VII Бурбона присягти конституції. Розвиток революційного руху в Іспанії налякав королівський уряд Франції. У квітні 1823 р. герцог Ангулемськнй на чолі великої армії вдерся на територію Іспанії і відновив абсолютну монархію, всіляко допомагаючи переслідувати прибічників конституції.

²⁶⁸ - Під Андухаром французькі війська перемогли у квітні 1823 р. невеликий загін прибічників конституції.

²⁶⁹ - Інквізиція - католицький церковний суд для переслідування «єретиків» та всяких «злочинців проти релігії». Протягом XIII-XVIII ст. була найжахливішим знаряддям феодально-католицької реакції. Особливо велику силу мала в Іспанії. У 1823 р., під час французької інтервенції, інквізиція розгорнула настільки шалений контрреволюційний терор, що навіть французьке командування намагалося де в чому обмежити інквізиторів.

²⁷⁰ - Лібералами в 1823 р. в Іспанії називали прибічників конституції і взагалі всіх ворогів старого режиму.

²⁷¹ - Санкюлотами в епоху буржуазної французької революції називали революціонерів - переважно з иайбіднішнх дрібнобуржуазних і напівпролетарських верств.

²⁷² - Дескамісадо - людина, що немає сорочки, бідняк (іспан. мовою); так називали широкі маси іспанської людності, які вороже ставилися до абсолютизму.

²⁷³ - Біла кокарда - королівська кокарда Бурбонів (кокарда часів республіки і Наполеона I була синьо-біло-червона).

²⁷⁴ - Натяк на те, що в 1823 р. на боці іспанських конституціоналістів проти інтервентів боровся загін революціонерів-французів, тоді як у Кобленці (Прусія), за часів буржуазної французької революції, французька біла еміграція формувала свої контрреволюційні частини, які брали участь в пруській інтервенції проти революційної Франції в 1792 р.

²⁷⁵ - В 1808-1809 р.р. французькі армії Наполеона I зазнали в Іспанії ряд поразок від повсталого Іспанського народу. Під час цієї війни особливо відзначилася героїчна оборона іспанським народом міста Сарагоси. Палафос (1780-1847) - іспанський дворянин, один з відомих учасників оборони Сарагоси.

²⁷⁶ - Ростопчин - відомий політичний діяч XVIII-XIX ст., якому приписували підпал Москви в 1812 р., під час наступу Наполеона I; Болестерос - іспанський генерал, відомий своїми невдалими операціями.

²⁷⁷ - Червнева революція 1830 року скинула Карла X - останнього короля з династії Бурбонів.

²⁷⁸ - Абсолютний король (іспан. мовою).

²⁷⁹ - Елінг - приміщення, в якому будують кораблі.

²⁸⁰ - Руслень фок-щогли - площадка з зовнішнього боку судна, на якій закріплювались розтяжки, що тримають щоглу.

²⁸¹ - Марсовий матрос - матрос, пост якого був на марсі - площадці на щоглі.

²⁸² - Нок-бензельний край грот-марселі - верхній край паруса.

²⁸³ - Перти - снасті під реями, на яких стоять матроси, закріплюючи паруси, перт-нок - вільний кінець паруса.

²⁸⁴ - Такелаж - снасті.

²⁸⁵ - Езельгофт - кріплення, що зв’язує частини щогли.

²⁸⁶ - Тобто прихильник античної (давньогрецької і давньоримської) культури.

²⁸⁷ - Флер д’оранж - квіти померанцевого дерева; флер д’оранжем прикрашували одяг наречених у день весілля.

²⁸⁸ - Метр - старе французьке звертання, значить «хазяїн», «добродій».

²⁸⁹ - Натяк на байку відомого французького поета Лафонтена (1621-1695) «Le corbeau et le renard» - «Ворон і лисиця».

²⁹⁰ - Метр Корбо (ворон), сидячи на папці з судовою справою, мав у дзьобі виконавчий лист. Метр Ренар (лисиця), приваблений запахом, сказав йому таке: - А, добридень... і т. д.

²⁹¹ - Тобто замість Корбо (Corbeau) стати Горбо (Gorbeau).

²⁹² - Рантьє - людина, що живе на ренту, тобто на проценти з капіталу, вкладеного в цінні папери - акції, облігації і т. д.

²⁹³ - Див. передмову.

²⁹⁴ - Колеж - середня школа.

²⁹⁵ - Тут фабрика Гобле-сина. Приходьте вибирати глеки та жбани, вазони, люльки, цеглу. Кожному охоче продають кахлі.

²⁹⁶ - Раніше будинок Академії звався «Будинком чотирьох народів» (за старим поділом паризьких студентів на земляцтва), а будинок Оперети - театром Фейдо.

²⁹⁷ - Принц-генералісимус - герцог Ангулемський.

²⁹⁸ - Артонж, Дювів’є, Ліньєвіль, Депре - відомі французькі мисливці-аматори, письменники з питань мисливства.

²⁹⁹ - «Сезам, відчинись» - з відомої казки про Алі-Бабу (з казок «1001 ніч»). У відповідь на ці слова в казковій горі Сезам відкривався прохід.

³⁰⁰ - Латинська церква - католицька церква.

³⁰¹ - Французьке прислів’я каже: ставши старою, людина перестає грішити.

³⁰² - В. Гюго переказує церковну легенду часів середньовіччя.

³⁰³ - Капітул - у даному разі колегія духовних осіб при монастирі.

³⁰⁴ - Ті ж таки фрази латинською мовою.

³⁰⁵ - Радуйся, богородице, повна благодаті (латин, мовою) - початок однієї з молитов. Gratia - значить і благодать, ласка, і грація.

³⁰⁶ - Постулантки - один з розрядів послушниць.

³⁰⁷ - Тобто замість слова «це» вимовила до, сі, соль.

³⁰⁸ - Полішинель - у Франції одна з назв клоуна, іноді - Петрушки з театру ляльок.

³⁰⁹ - Ave Salus (лат.) - «радуйся, порятунок (світу)» - з католицькоі молитви.

³¹⁰ - Гра словами: ronds d’eau - значить круги з водою.

³¹¹ - Щоб ніхто не сказав стороннім про наші правила та устрій (латин. мовою).

³¹² - Знатні дами.

³¹³ - Арлекін - один з персонажів італійської народної комедії XVI-XVII ст., мав строкатий одяг з клаптиків матерії різного кольору.

³¹⁴ - Від французького слова «vacarme» (вакарм) - оглушливий шум.

³¹⁵ - Засуджені на різне висять на хрестах три тіла: Дісмас, Гесмас, а посередині - божественна влада. Дісмас звертається з проханням до найвищого, а Гесмас, нещасний, до найнижчого. Нехай охороняє нас і наші речі найвища влада. Прокажи цей вірш, щоб не загубити свого через крадіжку (латин. мовою).

³¹⁶ - Дасьє - відома французька перекладачка XVII-XVIII ст., знавець латинської і грецької мови.

³¹⁷ - Після сердець - камені (латин. мовою), тобто після опису людей, що живуть у монастирі, його вигляд.

³¹⁸ - Відлетіли (латин. мовою).

³¹⁹ - Тут я лежу. Прожила двадцять три роки (латин. мовою).

³²⁰ - Зачинений сад (латин. мовою).

³²¹ - Пагода - буддійський храм; вігвам - житло північноамериканських індійців, у даному разі - житло індійського жерця

³²² - Тобто завдяки французькій революції 1789 р.

³²³ - Кізляр-ага - старший євнух при султанському гаремі (сералі).

³²⁴ - In pace - тюрма для довічно ув’язнених у католицькому монастирі.

³²⁵ - Побілений крейдою бик (латин. мовою).

³²⁶ - A priori - наперед, незалежно від досвіду.

³²⁷ - «Богові спорудив Вольтер» (напис на фронтоні церкви, збудованої в маєтку Вольтера у Ферне).

³²⁸ - Початкові слова молитви, що її співають під час похорону в католиків.

³²⁹ - Янсеністка - прихильниця янсенізму, течії в католицькій церкві XVII-XVIII ст., близької до протестанства. Назва походить від прізвища основоположника цієї течії Корнеліса Янсена.

³³⁰ - Отже, цю пожертву (латин. мовою).

³³¹ - Хрест залишиться, доки обертатиметься земля.

³³² - Гра словами: surnom - прізвище; surtout - сюртук.

³³³ - «Добра айва» - назва корчми.

³³⁴ - Стихар - частина одягу священника під час відправи.

³³⁵ - Слова католицької похоронної відправи.

³³⁶ - «Ілюстровані лондонські новини» (англійська газета).

³³⁷ - Parvulus - малюк (латин. мовою).

³³⁸ - Гамен - вуличне хлопча (франц. мовою).

³³⁹ - Homuncio - чоловічок (латин. мовою).

³⁴⁰ - Арго - «злодійська мова» - умовний жаргон злодіїв.

³⁴¹ - «Мюш» - франц. мовою значить «пролаза».

³⁴² - Прюдом і Фуйлю - побутові типи Парижа, відтворені в літературі. Прюдом - простак, Фуйлю - шахрай.

³⁴³ - Іонійцем чи беотійцем - В. Гюго має тут на увазі погляд стародавніх греків на ці два грецькі народи: іонійці вважались енергійними, обдарованими і освіченими, а беотійці - некультурними, вайлуватими, темними.

³⁴⁴ - Котиться колесо (латин. мовою), тобто історія посувається вперед.

³⁴⁵ - Тобто з грубого горщика зробить тонкий посуд (амфора - старовинна грецька і римська овальна ваза з двома ручками).

³⁴⁶ - Любитель міста, як Фуск; любитель села, як Флакк (латин. мовою). Арістій Фуск - римський граматик і драматург, друг поета Горація Флакка (І ст. н. ери). Горацій у вірші, зверненому до Фуска, описує принади сільського життя і закидає Фускові його любов до міста.

³⁴⁷ - Околиці Парижа.

³⁴⁸ - «Ластівки Аркольського моста» - банда, яка значною мірою складалася з неповнолітніх.

³⁴⁹ - «Клод Ге» - оповідання В. Гюго.

³⁵⁰ - Самсон - прізвисько паризького ката; абат Монте - прізвисько тюремного священика, який супроводжував засудженого до гільйотини.

³⁵¹ - Елевзін - старовинне грецьке місто.

³⁵² - Мелопеї - релігійні гімни.

³⁵³ - Очевидно, недогляд автора. У місті Елевзіні був центр кількох культів, але не культу Мінерви - богині мудрості.

³⁵⁴ - Евоє - вигук захоплення.

³⁵⁵ - Фараон - поліцай.

³⁵⁶ - Нюанс - відтінок.

³⁵⁷ - Гальський - тут у розумінні - французький.

³⁵⁸ - Це - Париж, це - людина.

³⁵⁹ - Грекулюс - зневажливе прізвисько греків у стародавньому Римі.

³⁶⁰ - Усе це речення - порівняння різних історичних пам’яток стародавнього Рима з пам’ятками Парижа. Порівняння це подекуди іронічне; напр., Азінаріум буквально означає «ослятник», а він зіставлений з паризьким університетом - Сорбонною (Гюго натякає на реакційну роль Сорбонни в XIV-XVIII ст.).

³⁶¹ - Махо (іспан. мовою) - чепурун; транстіберинець (італ.) - мешканець затібрської частини Рима, тобто людина з передмістя; гамал (індійськ.) - носій; лацароні (італ.) - жебрак; кокні (англ.) - гульвіса.

³⁶² - Хто вхопив мене за плащ, коли я поспішав (латин. мовою). Цитата з комедії «Епідік» римського письменника III-II ст. до н. е. Плавта. Теспроній - дійова особа з цієї комедії.

³⁶³ - Проти Гракхів маємо Тібр. Пити Тібр, значить забувати про заколоти (латин. мовою).

³⁶⁴ - Баль Мабіль - зала для танців у Парижі.

³⁶⁵ - На Комбатській заставі у Парижі був цирк.

³⁶⁶ - 14 липня 1789 р. повсталий народ здобув і зруйнував Паризьку Бастілію - фортецю-тюрму для політичних в’язнів. Ця подія розглядається, як початок революції 1789 р.

³⁶⁷ - 20 червня 1789 р. депутати Генеральних штатів від т. зв. «третього стану» в залі «для гри в м’яч» (бо приміщення, де вони засідали звичайно, було навмисне зачинено) заприсяглися добитися конституції і провести її в життя.

³⁶⁸ - 4 серпня 1789 р. Установчі збори проголосили феодальний лад скасованим.

³⁶⁹ - Аболіціоністи - прибічники скасування рабства в США у XIX ст.

³⁷⁰ - Хай буде світло (латин. мовою).

³⁷¹ - Подонки міста (латин. мовою).

³⁷² - Чернь (англ. мовою).

³⁷³ - Тобто в епоху короля Луі XIV.

³⁷⁴ - Невіддаваний вираз, побудований на слові pantoufle (туфля).

³⁷⁵ - Терміни тодішньої моди.

³⁷⁶ - Перифраза - названня речі або поняття, замість одним якимсь словом, кількома словами або фразами.

³⁷⁷ - Панацея - у даному разі ліки від усіх хвороб.

³⁷⁸ - Тобто житель Німа, Франш Конте, Пуату, Пікардії.

³⁷⁹ - Консьєрж - воротар (франц. мовою).

³⁸⁰ - Тобто шукача любовних пригод.

³⁸¹ - Мальтійський рицар - член духовно-рицарського мальтійського ордену.

³⁸² - Ліси гідні консула (латин. мовою).

³⁸³ - Англійське слово «cant» («кент») означає - лицемірство, ханжество.

³⁸⁴ - Шемізетка - манішка.

³⁸⁵ - Рококо-єзуітський стиль - у даному разі особливо розкішний, вишуканий стиль у церковній архітектурі, скульптурі і живопису XVII-XVIII ст.

³⁸⁶ - Федерати - одна з назв патріотів-республіканців в епоху французької революції.

³⁸⁷ - «Засуньте в штани кінчик сорочки, що вилазить з них, а то скажуть, що патріоти (тобто республіканці.- Ред.) викинули білий прапор» (емблему роялістів.- Ред.).

³⁸⁸ - «Щоб укріпити розхитаний в своїй основі трон, треба змінити грунт, оранжерею і помешкання». Пісня побудована на грі слів: Десоль, Десер і Деказ - три тодішні міністри.

³⁸⁹ - «Бонапартистів на ліхтар» (роялістська переробка революційної пісні, де було: «аристократів на ліхтар»).

³⁹⁰ - Справа про вбивство урядовця Фюальдеса. Бастід і Жозіон - обвинувачені в цій справі.

³⁹¹ - Справа про намисто - відомий скандальний процес кінця XVII ст., який дуже скомпрометував придворні кола. У цьому процесі особливо виявився розклад і моральний занепад французької аристократії, представники якої не гребували крадіжками і шантажем.

³⁹² - Тобто: покровитель злодіїв Меркурій і бог шлюбу Гіменей (Меркурій, крім того, вважався покровителем торгівлі).

³⁹³ - Гра словами: suspendu - тимчасово припинений, а pendu - повішений. «Sus тут зайве», каже Жільнорман.

³⁹⁴ - Під час так зв. другої пунійської війни (між Карфагеном і Римом, 218-201 рр. до н. ери) римляни захопили у полон чимало солдатів карфагенського полководця Ганнібала. Полонені карфагенські воїни з великою зневагою поставилися до перемоги римського полководця Фламінія, дуже популярного в Римі, над карфагенським військом в Іспанії (210 р. до н. ери).

³⁹⁵ - Хай спочиють! (Слова з похоронної католицької молитви).

³⁹⁶ - Протонотарій - посада при дворі папи римського.

³⁹⁷ - Базиліка Ліберійська - церква т. зв. св. Ліберія.

³⁹⁸ - Ходатар святих (італ. мовою).

³⁹⁹ - Енциклопедія - мова йде про так зв. енциклопедистів - Дідро, д’Аламбера, Вольтера та інших співробітників французької Енциклопедії (XVIII ст), спрямованої проти абсолютизму й католицької церкви.

⁴⁰⁰ - Єпіскоп у некатолицьких країнах.

⁴⁰¹ - Тобто навіть письменник-реакціонер Шатобріан здався б революціонером (див. у «Словнику», в кінці книги,- «Дюшен»).

⁴⁰² - Тобто вискочкою-шахраєм (Скапен - дійова особа кількох комедій Мольєра).

⁴⁰³ - 5 вересня 1816 року Луі XVIII розпустив так звану «небувалу» палату, занадто реакційну навіть для нього.

⁴⁰⁴ - 8 липня 1815 р. війська союзників - австрійців, прусаків і росіян - увійшли в Париж після перемоги над Наполеоном I під Ватерлоо.

⁴⁰⁵ - Типове для В. Гюго примиренське ставлення до ним же самим сатирично схарактеризованих реакційних кіл тогочасної Франції.

⁴⁰⁶ - Тобто прихильникові французької літератури й ученості XVII-XVIII ст., а також стародавньої грецької і римської культури, але сприйнятої в дусі французького класицизму, тобто досить обмежено.

⁴⁰⁷ - «Щоденник на острові св. Елени» - мемуари Наполеона I, диктовані ним його секретареві під час заслання на о. св. Елени в 1815-1821 рр.

⁴⁰⁸ - Партія 1814 року - прибічники короля Луі XVIII.

⁴⁰⁹ - Жеронт - звичайний тип французького старика в літературі XVII-XVIII ст. (в комедіях); Вертер - герой відомого роману В. Геге «Страждання молодого Вертера» (1774). В. Гюго протиставляє тут дві епохи.

⁴¹⁰ - Імперіал - верхня площадка з місцями для пасажирів на диліжансах і омнібусах.

⁴¹¹ - Дуенья - у дворянських родинах старої Іспанії - літня жінка, вихователька дівчат.

⁴¹² - Тобто - вартовий заснув. (Аргус - в давньогрецькій міфології стоокий велетень, якого богиня Гера поставила стерегти красуню Іо).

⁴¹³ - Тобто до Латинського кварталу, де багато навчальних закладів і де живе студентство.

⁴¹⁴ - «Кугурда» і «Друзі абетки» - таємні революційні організації у Франції 30-х рр. XIX ст., які ставили своїм завданням повалення монархії.

⁴¹⁵ - Франц. мовою товариство це звалося les amis de l’ABC, тобто друзі абетки, а ABC вимовляється (abécé) так само, як і abaissé, тобто - принижені.

⁴¹⁶ - Гра словами: в комедії французького письменника XVIII ст. Бомарше «Весілля Фігаро» є дійова особа - красивий юнак паж Керубен («керубіно» по-італійському - херувим); Єзекіїль - один з біблійних «пророків», який провіщав політичну катастрофу сучасної йому іудейської держави. Отже: в Анжольрасі поєднувались врода Керубена і сувора рішучість людини, певної в тому, що соціальний лад тогочасної Франції мусить загинути.

⁴¹⁷ - Людина і муж (латин. мовою).

⁴¹⁸ - Іспанське слово hombre означає і «людина», і «муж».

⁴¹⁹ - В 1772 р. була поділена Польща - між Росією, Прусією і Австрією (т. зв. «Перший розділ Польщі»).

⁴²⁰ - Залишається без змін (латин. мовою).

⁴²¹ - Віденський конгрес (1814-1815 р.) був скликаний після перемоги над Наполеоном I. За ухвалою конгресу, держави-переможннці - Англія, Росія, Прусія і Австрія одержали ряд нових територій. Територія Франції була зменшена. На Віденському конгресі був створений так званий «Священний союз».

⁴²² - В. Гюго має на увазі деспотичне правління Миколи І, яке в тогочасній Франції порівнювали з правлінням татарських ханів доби середньовіччя.

⁴²³ - Частка «де» перед французьким прізвищем указувала на дворянське походження.

⁴²⁴ - «Мінерва» - у даному разі ліберальна газета доби реставрації.

⁴²⁵ - Паладин - у даному разі рицар.

⁴²⁶ - Портал - головний вхід у великій будівлі (будинку, палаці, соборі), прикрашений колонами й різьбленням.

⁴²⁷ - L’aigle - значить орел, що символізує наполеонівську імперію, а Легль надав цьому слову незвичайну транскрипцію (Lesgle).

⁴²⁸ - Французькою мовою назва літери «л» і слово крило (aile) вимовляється однаково.

⁴²⁹ - Фельянтинці - одне з політичних угруповань в епоху французької буржуазної революції, назване так тому, що збори його відбувалися в колишньому монастирі ордену фельянів. Фельянтинці були угрупованням великої монархічної буржуазії.

⁴³⁰ - Особливий спосіб готувати птицю.

⁴³¹ - Відома народна пісня про короля Генріха IV.

⁴³² - Поллукс - у давньогрецькій міфології брат Кастора, Патрокл - названий брат Ахілла (герої «Іліади» Гомера), Нізій - друг Евріала (герої поеми Віргілія «Енеіда»), Евдамід - брат Фойбіда (спартанські полководці, IV ст. до н. ери), Гефестіон - друг Александра Македонського (IV ст. до н. ери).

⁴³³ - Гра словами: в абетці літери О і П стоять поруч, а Орест і Пілад - відомі герої давньогрецької легенди, зразок друзів, готових усім пожертвувати один для одного.

⁴³⁴ - Теологія - богослов’я.

⁴³⁵ - Вчіться, судячи землю (латин. мовою).

⁴³⁶ - Blondeau Nasica - Блондо Носаг.

⁴³⁷ - Bos disciplinae - віл дисципліни (латин. мовою).

⁴³⁸ - Тобто всі вони ставилися до Наполеона I негативно.

⁴³⁹ - Початки мудрості (латин. мовою).

⁴⁴⁰ - Ізопод - рівноногий (грецьк. мовою).

⁴⁴¹ - Баский (латин. мовою).

⁴⁴² - Панегірик - вихваляння.

⁴⁴³ - При Підні (168 р. до н. ери) римляни розбили військо македонського царя Персея; при Тольбіаку король франків Хлодвіг розбив військо германського племени аламанів (456 р. н. ери).

⁴⁴⁴ - «Коли звичай хоче» (латин. мовою).

⁴⁴⁵ - Тобто Лондон. За тих часів Лондон, великий торговельний і промисловий центр, порівнювали з Карфагеном - столицею торговельної карфагенської держави (IX-II ст. до н. ери).

⁴⁴⁶ - Альбіон - стара назва Англії; тепер вживається з іронічним відтінком.

⁴⁴⁷ - Джон Буль - глузливе прізвисько англійців.

⁴⁴⁸ - Тобто Америкою.

⁴⁴⁹ - Час - це гроші (англ. мовою).

⁴⁵⁰ - Бавовна - король (англ. мовою).

⁴⁵¹ - Грантер називає імена російських князів і царів, плутаючи історичні факти.

⁴⁵² - Команчі - тепер вимерле індійське плем’я, що жило на заході північної Америки; Пас-Дутез - гірський прохід на їхній території.

⁴⁵³ - Великий лама - ламаїстський первосвященик (ламаїзм - одна з форм буддизму) і верховний правитель Тібета.

⁴⁵⁴ - Сибарит - букв. житель стародавнього міста Сібаріс у південній Італії. Згодом це слово стало означати - розніжена людина, що нічого не робить.

⁴⁵⁵ - Халіф - за старих часів монарх на мусульманському сході і духовний глава мусульман. Караван-сарай - заїзд на Сході, де зупиняються мандрівники і цілі каравани.

⁴⁵⁶ - Femme і infâme.

⁴⁵⁷ - L’entrain - захопленість, жвавість (франц. мовою).

⁴⁵⁸ - Поставте Луі спереду, а брюмер - позаду - тобто напишіть «Луі XVIII брюмер». (18 брюмера Наполеон I прийшов до влади, а Луі XVIII був той, кому він змушений був віддати трон).

⁴⁵⁹ - Бо я називаюсь лев (латин. мовою) - тобто Франція велика сама по собі.

⁴⁶⁰ - Титани - у давньогрецькій міфології, велетні, діти Неба й Землі.

⁴⁶¹ - Якби Цезар дав мені славу і війну, але мені довелося б утратити любов моєї матері, то я сказав би великому Цезареві: бери назад твій скіпетр і твою колісницю. Я більше люблю мою матір.

⁴⁶² - Скрута (латин. мовою).

⁴⁶³ - Гра словами: французькою мовою ресторан значить і ресторан, і зміцнювальні ліки.

⁴⁶⁴ - Евменіди (у давньогрецькій міфології) і фурії (у давньоримській міфології) - гнівні богині-месниці. Греки називали їх евменідами (що значить по-грецькому - доброзичливі, милостиві), щоб здобути цим їх прихильність.

⁴⁶⁵ - Хартист - 30 рр. XIX ст.- прибічник нової конституції, яка б більше обмежувала владу короля; орлеаніст - прибічник короля Луі-Філіппа, герцога Орлеанського. Анархіст - людина, що заперечує будьяку державну владу. Букініст - у даному разі любитель книг.

⁴⁶⁶ - Легітимізм - у даному разі політична теорія, яка вважала Бурбонів єдино законною владою у Франції.

⁴⁶⁷ - Ельзевіри - рідкісні книжкові видання XVI-XVII ст. (назва походить від імени родини голландських типографів-видавців Ельзевір).

⁴⁶⁸ - Індиго - тропічна рослина, яка дає дуже цінну синю фарбу.

⁴⁶⁹ - «Мізерере» - католицька молитва.

⁴⁷⁰ - Гра словами: слово «розсердилася» по-французьки вимовляється майже так, як Будда, а слово «драгун» - як «дракон».

⁴⁷¹ - Книга Іова - одна з частин біблії.

⁴⁷² - Закохатися в отця Дюшена - тобто закохатись в революцію (див. у «Словнику», в кінці книги,- «Дюшен»).

⁴⁷³ - «Ернані» - див. у «Словнику».

⁴⁷⁴ - Лупанарій - будинок розпусти.

⁴⁷⁵ - Сікамбри - стародавнє германське племя.

⁴⁷⁶ - Парфяни - народ, який населяв стародавню державу Парфію. Утік, як парфянин - натяк на римське прислів’я про «парфянську стрілу»; парфянські стрільці, тікаючи, стріляли через плече. Прізвиська, які дав Курфейрак, і є такі «парфянські стріли».

⁴⁷⁷ - Чорна.

⁴⁷⁸ - Білий.

⁴⁷⁹ - Проясніло (латин. мовою).

⁴⁸⁰ - Мам Бургон - мадам Буркотуха.

⁴⁸¹ - «Заїзд Адре» - мелодрама Антье, Сент-Аман і Поліанта (1823 р.). Актор Фредерік Леместр виконував у ній головну роль.

⁴⁸² - Тобто з великими хитрощами (слово макіавеллізм походить від прізвища італійського політичного діяча і письменника Нікколо Макіавеллі, який вважав, що для досягнення наміченої мети уряд може використовувати всі способи - брехню, обман, зраду, хитрощі, не думаючи про народ).

⁴⁸³ - Тобто під статуями Леоніда або Спартака (Спартак - відомий вождь повстання гладіаторів і рабів у Римі І ст. до н. ери; Леонід - див. примітку раніше в тексті).

⁴⁸⁴ - Бартоло і Керубіно (Керубен) - дійові особи комедії Бомарше «Весілля Фігаро». В. Гюго хоче сказати, що в характері Маріуса була і причепливість Бартоло, і ніжність Керубіно.

⁴⁸⁵ - Пекло (латин. мовою).

⁴⁸⁶ - Уголіно - дійова особа твору Данте «Божественна комедія». Ув’язнений Уголіно, засуджений на голодну смерть, з’їв своїх дітей. Вживаючи вираз «соціальний Уголіно», В. Гюго хоче сказати, що умови капіталістичного суспільства всіляко сприяють ростові злочинності.

⁴⁸⁷ - Буквально: між собакою і вовком (франц. мовою).

⁴⁸⁸ - «Група флейтисток, продавщиці лікарськкх трав, жебраки, міми» (латин. мовою).

⁴⁸⁹ - Негоціант - багатий купець, що має велику торгівлю.

⁴⁹⁰ - Лаконічний - стислий.

⁴⁹¹ - Перипетії - у даному разі розвиток сюжету в художньому творі.

⁴⁹² - Я голодний, батьку, бо нема чого поїсти; мені холодно, мамо, бо нема в що вдягатися. Дрижи, Лолот, ридай, Жако.

⁴⁹³ - Нотр-Дам - французька назва собору Паризької богоматері, пам’ятника французької середньовічної архітектури.

⁴⁹⁴ - Натяк на вираз однієї з книг біблії («Еклізіаста»): «Суєта, суєта, скрізь суєта».

⁴⁹⁵ - Фіакр - найманий екіпаж.

⁴⁹⁶ - Селімена, Ельвіра, Велізарій - імена дійових осіб з популярних в той час драматичних творів. Селімена - тип легковажної жінки, Ельвіра - задумливої, лагідної. Велізарій - історична особа, візантійський полководець VI ст. н. ери.

⁴⁹⁷ - Наприкінці королювання Карла X.

⁴⁹⁸ - Ла Форс - одна з найстаріших паризьких тюрем.

⁴⁹⁹ - Зустрівшися сам-на-сам у пустинному місці, ніхто не думає проказувати «Отче наш» (латин. мовою).

⁵⁰⁰ - «Гете» («Веселощі») - назва театру.

⁵⁰¹ - Великий інквізитор (або генерал-інквізитор) - керівник інквізиції в Іспанії XV-XVII ст. Перший генерал-інквізитор був Фома Торквемада, відомий своєю жорстокістю.

⁵⁰² - Король Штурхан, на ходулі ставши, пішов полювати на ворон...

⁵⁰³ - Король Штурхан, на ходулі ставши, пішов полювати на ворон. Ті, хто проходили під ним, давали йому два су.

⁵⁰⁴ - Тут, а також в інших фрагментах тексту, лапки використовувалися редакторами видання з атеїстичних міркувань, ставлячи під сумнів існування божественного (прим. «Відкрита книга»)