Винниченко В.К.

ДРАМАТИЧНІ ТВОРИ

Том 12

БРЕХНЯ

П’єса на три дії

ДІЄВІ ОСОБИ:

Андрій Карпович - інженер.

Наталя Павлівна - його жінка.

Карпо Федорович - його батько.

Дося, Соня - його сестри.

Антін Михайлович (Тось).

Іван Стратонович - помічник Андрія Карповича.

Пульхера - прислуга.

ДІЯ ПЕРША

Велика кімната, просто обставлена. З лівого боку, ближче до кону,- канапа. За нею в глибині - двері до кухні. Між дверима й канапою - піяніно. У задній стіні - вікна на вулицю; між ними - двері на балькон. У правій стіні позаду - двері в сіни і в другі кімнати; ближче до кону - двері в кімнату Наталі Павлівни. Між дверима - буфет. Посередині - круглий стіл; на столі наготовлено для обіду.

Наталя Павлівна, пораючись біля столу, часом виходить на балькон і дивиться на вулицю. Входить із сіней з пляшкою Пульхера.

Пульхера. Ну, пані, знаєте, що я вам скажу?

Нат. Павл. Ні, Пульхеро, не знаю.

Пульхера. Ну, то зараз узнаєте. Щоб я спухла, як гора, коли я ще хоч раз піду до нашого лавушника! Хай до нього чорти ходять, от що я вам скажу, пані.

Нат. Павл. (сміючись). Чудесно сказано. То ж через що саме?

Пульхера. Через те саме, що він мене зараз так вистрамив перед людьми, що краще б він мені помиї на голову вилив. «Ти, каже, ще довго ходитимеш до мене по книжці брать? Ти, каже, заплатила мені за той місяць? Ти, каже, у старців служиш та й сама у старчихи записалась. Ти, каже, стара жінка». Та як почав, як почав... «Поки, каже, не заплатите, нічого більше давать не буду». От вам і маєте! Хай тепер до нього хто хоче ходить, а я не хочу.

Нат. Павл. (весело). Нічого, Пульхеро, ось одержу гроші за урок та й оддамо. А уксусу й не дав?

Пульхера. Не дав, щоб йому дихать не дало. «Нічого, каже, не дам!».

Нат. Павл. Сердитий. Ну, нічого, сьогодні без уксусу побудемо. Можна піти за гроші взять та пізно. Зараз приїдуть з вакзалу. Ідіть, Пульхеро, щоб борщ не перекипів. А то Андрій Карпович нам задасть. Треба гостей приняти, як слід. (Іде на балькон).

Пульхера. А дворник знов нагадував про квартиру. Як не заплатите, то з поліцією, каже, викидать будемо.

Нат. Павл. (сміється). Та невже? От біда з ним!

Пульхера (мовчки дивиться на неї. Ніби сердито). От знов сміються! А чого спитатись?

Наталя Павлівна ще більше сміється.

Пульхера. Ну, от! Там, де треба плакать, вони сміються. Де сміятись - плачуть.

Нат. Павл. А ви хіба бачили хоч раз, щоб я плакала?

Пульхера (подумавши, здивовано). Ба ні, таки не бачила. А їй-богу, що не бачила! Другий рік служу, а таки ні разу не бачила... Не розберу я вас, пані! Ну, та дай боже, щоб і довіку не плакали. Так не треба уксусу?

Дзвінок.

Нат. Павл. (схоплено). О! Невже я їх пропустила? (Біжить у сіни).

Чути її й чоловічий голоси. Входять Наталя Павлівна й Тось.

Тось - молодий, гарний. Рухи розкидисті, нетерплячі. Часто стріпує густим, довгим волоссям.

Сідає на канапу й понуро дивиться в землю, очевидячки збираючись щось сказати.

Нат. Павл. А я думала - наші з вакзалу.

Тось (хмуро). Доброго здоров’я, Пульхеро.

Пульхера (ідучи в кухню). Доброго й вам, паничу.

Тось. Ще не приїхали? Я на хвилинку.

Нат. Павл. (сідаючи біля нього, ніжно-весело, трошки насмішкувато). Ну, розуміється, на хвилинку! Мій котик завжди тільки на хвилинку, на коротюхесеньку хвилиночку! (Жагуче хапаючи його за голову й цілуючи). Мій хлопчику єдиний!

Тось (визволяючись). Не треба, Тасю. Я не цього прийшов.

Нат. Павл. Я знаю... Вже по мордочці бачу, що прийшов знов з якимсь «твердим, рішучим» наміром. Правда, котику?

Тось. Я прошу залишити цей тон. Я хочу балакати серйозно.

Нат. Павл. (беручи немов під козирьок). Слушаюсь!

Тось (сердито встаючи). Ну, так я тобі скажу, що це наше останнє побачення. Коли ти хочеш, щоб воно було... щоб воно носило цей... характер, то... прошу.

Нат. Павл. (теж устаючи, підходить до нього, лащиться). Мій хлопчик сердитий на мене, що я вчора не вийшла? Любий, я так страшенно була вчора занята. Ці уроки, потім треба було приготуватись до приїзду тата. Потім Андрієві від хвилювання було трошки поганенько.

Тось (різко визволяючись). Нуда, я так і знав. «Андрієві поганенько»... Ах, лиши мене! Ну, от я й прийшов сказать, що я більше цього не можу! Не можу! Рішуче не можу. Або Андрій, або я. От і все. Ти можеш скільки хочеш посміхатись, моє діло заявить тобі, а ти собі хоч танцюй. Я знаю, тобі наплювать на те, що ми розійдемось... Тобі все сміх і дурниці. А я не можу!

Нат. Павл. Котику, не кричи так голосно; Дося вдома, може почути.

Тось. І сказать Андрієві, правда? А з Андрієм станеться припадок і... Ну, розуміється, Андрій - будуча знаменитість, Андрій - великий український хемік-механік чи чорт його там знає, а я що? Нещасний студент, невідомий нікому поет.

Нат. Павл. Ти - мій котик, ти - моя радість.

Тось. Ну, так от твоя радість тобі заявляє, що у неї нема більше сил терпіти це становище. Чуєш? Нема! Вічна брехня, вічна крадіж хвилинок. Пошло, гидко! Я Андрія поважаю, але я його ненавиджу за те, що брешу йому. І ще це ідіотське становище кузена! Що може буть пошліше кузена? Що? Я не знаю! Всяка дамочка, котра дурить свого йолопа чоловіка, зараз знаходить собі «кузена». Ми навіть не спромоглись на ориґінальність і не видумали нічого краще, як «кузена».

Нат. Павл. Дитинко, пошла брехня завжди найправдоподібніша.

Тось. Я не хочу ніякої брехні!

Нат. Павл. Тш! Не кричи ж так.

Тось. Не хочу! З якої речі я повинен брехать? З якої? З якої речі я повинен цілі вечори бігать, як божевільний, по кварталу, виглядать, красти якийсь поцілунок, червоніть, мучитись за нього? З якої речі, я питаю?! Я люблю тебе, ти любиш мене. У чому ж річ, нарешті? У чому? Ах знаю! Ти знов почнеш про жалість, про святу жалість... Андрій такий був нещасний, ти підняла його, ти надала йому сил, ти зробила його ученим, він зараз робить великий винахід, дасть людськості великі цінності, його не можна кидать, бо він загине, з ним зараз припадок, параліч, чорт-біс. І ти взяла на себе подвиг любови. Так?

Нат. Павл. (ніжно дивиться на нього. З радісною, веселою готовністю хитає головою). Так.

Тось. Ти все таки жартуєш. Але я говорю без усякої охоти жартувать. Ну, можеш. Ну, так от я тобі говорю, що це все... брехня!... Розумієш, вся ця «свята» жалість, подвиг,- все це єрунда, брехня і більше нічого. Тобі потрібний молодий, здоровий любовник, бо твій чоловік хворий. Але він скоро зробить свій винахід і матиме за нього великі гроші. Тоді ти зможеш пожить. І, розуміється, мінять це на якесь життя з бідним студентом - невигідно! Ось весь твій подвиг і жалість! Так-так! А любить... не любиш ти ні мене, ні його, а тільки себе, хоч зараз, ти...- прошу не перебивать! - хоч зараз ти й оддаєш свої сили на уроки й годуєш усю сім’ю. Ти тільки вмієш усе підраховувать добре. Ти своє візьмеш. Ну, я не можу буть... буть якимсь знаряддям для дамочки, у котрої чоловік. Та й те: хіба я знаю, чи ти не живеш з ним, як із чоловіком? Хіба я в цій брехні можу розібратись? Може, просто іншого мужчини треба!

Нат. Павл. (серйозно, тихо). Чекай: це все ти... Ти в це віриш твердо, що ти говориш?

Тось. А я знаю, чому мені вірить?! Я знаю, де кінчається брехня, а де правда? Хіба я можу знать? Коли в тебе в принципі брехня, то звідки я знаю, що ти мені не брешеш? Звідки?

Нат. Павл. Котику, для чого тобі?

Тось. А я знаю? Може теж з жалости? Тільки я не потребую жалости! Не потребую! (Хапається за голову). Головне... ця страшенна щирість брехні. Іменно, щирість! Після жагучих обіймів зі мною, після пекучої ніжности - іменно, пекучої, болючої! - ти приходиш додому й милуєш Андрія. І як, як? З такою ніжністю, з такою щирістю, що я... я або горю з сорому, або горю... з болю... Я не розумію! Як хочеш, я не розумію, нічогісінько, ні рисочки з цього не розумію. Як ти можеш? Як ти можеш навіть не почервоніти при мені, а через двадцять, десять, навіть п’ять хвилин після мене з такою турботою, ласкою, ніжністю ходити коло нього, дивитись йому в очі, брехати і ні трішки муки, ні трішки! От що мене більш усього мучить. Так-так це мене найбільше мучить, коли хочеш знать. Ти - або надзвичайно бездушна, жорстока, тупа... так-так, я все це передумав цими ночами і хочу тобі сказать: ти - або надзвичайно примітивна людина, або... Або хай чорт мене забере, коли я хоч щонебудь розумію в цій паскудній плутанині! Одне я знаю, одне: я так далі не можу. Я не маю покою. Скажи мені, що хочеш, що хочеш скажи мені: що ти мене не любиш, що тобі треба було мужчини, що ти сміялась з мене,- що хочеш, тільки правду, чуєш, правду скажи мені!

Нат. Павл. (сміючись). А ти хіба повіриш, що це правда?

Тось (безсило). Правда... Ти, по своїй теорії, умієш так правдоподібно брехать, що дійсно не повірить не можна... Єдине єсть: ти покинеш Андрія й підеш зі мною. Це єдине.

Нат. Павл. Але, хлопчику, цього єдиного доказу я не можу тобі, на жаль, дати.

Тось. Чому?

Нат. Павл. Ах, котику, ми вертаємось знов до старого.

Тось. Жалість.

Нат. Павл. Жалість, Тосіку. Потім у тебе завжди якраз у такий час приходять такі настрої, коли цілком неможливо. Ну, подумай сам... Чекай, і ти цей єдиний доказ вимагаєш у мене зараз же? Правда?

Тось. Розуміється.

Нат. Павл. (сміється). Ну, само собою. Моментально. Так навіть у цьому хвартушку вийду й піду. Чекай. І це буде якраз у той момент, коли Андрій привозить у свою хату свого старого батька й сестру, коли стоїть на порозі здійснення своєї довголітньої мрії. Чекай, котику. Він п’ятнадцять років мріє дать своєму батькові трошки, трошечки спокою. Розумієш, такому бідному дядюшці, що цілий свій вік ходив за плугом, їв у свята булочку з хлібом і перед кожним піджаком скидав свою подрану шапчинку. Розумієш, котику? П’ятнадцять років він мріє, що ось-ось він стане трішки на ноги і візьме до себе батька й сестру. Ти не бачив їх? Нуда, ти не міг бачити. Я бачила, як тільки ми побралися з Андрієм. Дитинко, ти й це скажеш - брехня, але я все таки скажу тобі: я вперше через його батька почула, яка може бути жалість. За Андрія я виходила, скажу правду, з гордости, з абстрактної любови до людськости, ну от з такої, з якої - не сердься - ти пишеш іноді громадські вірші. Я знала, що Андрій має великі математичні здібності, ну й хотіла через нього дати людськості «нові цінності». Ну, от як, скажемо, революціонери ідуть на смерть, на жертви «за друзі своя». Я теж пішла на жертву. А коли побачила його батька, сестер... смішно, котику,- але мені хотілось стати на коліна перед його батьком, обмити його ноги й витерти їх своїм волоссям. (Схвильовано). Я не знаю, може кому нічого особливого не покажеться в цій людині, але я не можу без щемлячої, пекучої жалости дивитись на цього «дядюшку».

Тось. Що він, каліка?

Нат. Павл. О, ні... Він... він - затурканий життям. Він - селянин. Він... страшенно подібний до мого батька... От це, мабуть, більш усього. Я хочу, щоб ти подивився на них... (Біжить до балькону, дивиться й вертається). І от ти, котику, ти мій чулий, розумний, сердешний хлопчику, ти хочеш, щоб я на порозі мрії чотирьох людей взяла і брякнула їх об землю, в болото. Ти цього хочеш?

Тось. А ти хочеш брехнею дать їм щастя? Брехнею?

Нат. Павл. Усе одно. О, людям, котику, зовсім не треба правда чи брехні, їм треба щастя, розумієш, щастя, покою. Коли брехня може це дать,- слава брехні! Слава! Та от, (лащіться і сміється) наприклад, такий непокійний, такий дужий, такий свіжий, як... хтось... і той хоче... покою. А що дає спокій? Правда. Так звикли люди думать. Значить, давай правду! А коли я дам таку брехню моєму котику, що вона дасть спокій йому, то хіба він її не візьме? Ні?

Тось. Ні!

Нат. Павл. (сміється). Одну правду? Ну, хороший, скажу ж тобі правду. Ти - моя радість. Чуєш? Ти - мій сміх, ти - моє ясне в житті. Ти - моя любов радости, ти - те, без чого людині й нічому живому не можна жити. Це дурниця - саможертва без радости. Треба десь брать, щоб давать. От я в тебе беру й даю другим. Знаєш, як рослина бере в сонця й дає бідний замореній скотинці. Розумієш, моє сонечко?

Тось. А це правда?

Нат. Павл. Правда.

Тось. А звідки я це знаю? Хіба говорити важко! Тим паче тому, хто думає, що брехати можна, тільки щоб було похоже на правду.

Нат. Павл. І давало радість, котику.

Тось (спалахнувши). Та мені нема радости, бо я не вірю, що це правда! Не вірю, не знаю, у всьому сумніваюсь. Слова, слова й слова. Факти давай! Дію.

Нат. Павл. (вкрадчиво). Чудесно. Хіба це не факт, як ти ридав там, біля шафи, у тебе, і я спитала тебе і ти казав: «од щастя». Не факт? А то не факт, що ти написав такий ряд робіт, який, може, ніколи не напишеш більше? Це не дія, це слова? Хіба ти не переживаєш щодня муки й радости, що і є справжнє життя? Хіба ти, мій вогнику, не підеш зараз додому і не виллєш свою муку в словах, від яких у людей буде стискуватись серце? Ні? Чого ж ти хочеш? Ти хочеш покою. Ти хочеш, щоб я пішла з тобою, щоб ми наняли квартиру, оселились. Ну, і що далі? Ти будеш покійний. Ти не будеш бігати, чекати на мене, хвилюватись, мучитись, не спати ночі... І не будеш жити. Не будеш страждати, не будеш і радіти, не будеш і людей розуміти. Ти цього хочеш? Так?

Тось мовчить.

Нат. Павл. Ну, добре, я зроблю. Буду так само, як тепер, цілі дні бігати по уроках, а ввечорі, замість того, щоб вирвавшись від усього темного, нудного, жалкого, спішити з хвилюванням до мого ясного, я буду спокійно вертатись на свою квартиру, де жде мене - а то й зовсім не жде, бо знає, що прийду - чоловік із самоваром і нудьгою. А це «щастя» буде куплено ціною тяжкого, дійсного страждання чотирьох людей. Та якого страждання! Андрій стане ідіотом. Це йому завжди загрожує. Ця сестра зробиться зовсім ганчіркою в руках людей. Та, що приїде, стане хмурим ненависником людей. А батько... Ні, Тосіку, ні, моє сонечко, ти не захочеш цього, ти не можеш цього захотіти! Ні-ні! За що ж я тебе люблю, коли так?

Тось. Ну, добре. Нехай... Але ж це довго тягнутись не може. Невже ти думаєш до смерти брехать? Невже не одкриється брехня? Може вже й зараз є підозріння. Що ж тоді?

Нат. Павл. Ні, не одкриється. Коли людина схоче, то може все зробить.

Тось. Що за єрунда! Ось зараз може увійти Андрій, а я обніму тебе й кінець.

Нат. Павл. (посміхаючись). Ой! А брехня навіщо! Ти думаєш, що не можна переконати людину, що це не стіл, а грамофон? Хіба не гіпнотизують людей?

Тось (зриваючись). Так ти й мене зараз гіпнотизувала тільки?!

Нат. Павл. (регоче). Так я й знала! Так і знала, що спалахне. Голубчику, може, я все це говорила тільки для того, щоб подивитись, як ти спалахнеш. Я так люблю в тобі, коли ти, ффф! - і загорівсь. Хіба такого можна загіпнотизувати? Гіпнотизують хворих, слабких, жалких. А тебе для чого?

Тось (хапається руками за голову). Ні, я в цій плутанині зверну собі голову! Я нічого не розумію. Де початок, де кінець, де...

Нат. Павл. Що ж це вони так довго? (Біжить на балькон, придивляється). О, от уже й Іван Стратонович іде. Хлопчику, не треба так хвилюватись, а то ти такий скажененький у мене, що я завжди аж тремтю, коли ти з нами. Так і жду, що щось випалиш, або схопиш Андрія за горло. Іван Стратонович зараз прийде, давай сядемо, як родичі і будемо ждать гостей.

Тось (беручи шапку). Я піду додому.

Нат. Павл. Ні, котюніку, ти будеш з нами обідати. Подивишся на гостей. Саня тобі мусить подобатись. Вона так страшно правдива. От спарувать вас. Тільки наїжена страшенно проти життя.

Тось. А навіщо ти Досі про Івана Стратоновича цю... неправду говорила? Що ніби він закоханий у неї?

Нат. Павл. Ні, що закоханий я не сказала, це занадто раптовий перехід. Я сказала «подобається».

Тось. А це правда?

Нат. Павл. А я знаю? Може й подобається, може й ні. І хоч вона образилась, здається, і не вірить і... а все таки їй приємно. А їй, котику, так треба приємности. Її треба поливать. Знаєш, як зів’ялу білу лілейку.

Тось. Брехнею поливать?

Нат. Павл. Ні,- приємним, водичкою.

Тось. А потім узять і придушить. Правда?

Нат. Павл. Навіщо?

Тось. Господи! Та вона ж ясно бачить, що Іван Стратонович закоханий у тебе, а не в неї.

Нат. Павл. Що-о? (Хрестить його. Сміється).

Тось. Ах, Тасю, ну навіщо ти й тут? Це ж видно. Він на тебе так іноді дивиться...

Нат. Павл. Котику! Годі! У мене закохані дворник, лавушник, Рябко, всі, бо всі на мене дивляться. Розуміється, у тебе всі в мене закохані. Звичайно, інакше й не може бути.

Тось (задумливо-хмуро). Ні, він у тебе закоханий. І навіть щось за нами помічає. (Підводячи голову). Знаєш, це так не скінчиться!

Нат. Павл. Кінчиться так, як кінчиться. Нема чого про це думать. А ти краще от що, котику,- тільки ти не сердься! - ти цей тиждень трошки потерпи, як я не буду до тебе забігать. Добре? Потерпить, моє золотко? Я буду, певно, занята дуже. Ти знаєш, я взяла ще й той урок. Голубе, я не могла інакше...

Тось. Ну от! Ет, к чорту все і більше нічого! Прощай, можеш зовсім не приходить! (Протягає руку).

Нат. Павл. Фур-фур, мій вогнику... (Удержує за руку). Хіба я сказала, що зовсім не прийду? Забіжу на хвилинку. І то ж, котику, недовго, перший час, поки трошки гостей устрою... Котику, не треба сердитись на свою Тасю. Не треба, правда? Можеш навіть трошки побуркотіти на мене, а сердитись не треба, ні? І от ще що... Не будь, дитинко, таким скажененьким при Андрієві. Можеш собі гризтись з Іваном Стратоновичем, а Андрія... Ну-ну, от уже вони й образились...

Тось (холодно). Мені ображатись нема чого... Не бійсь, я твого Андрія не загризу... Прощай!

Дзвінок.

Нат. Павл. Котику, ти з нами будеш обідати. Правда? Ну, будь же хорошим... Це, мабуть, Іван Стратонович дзвонить. Не треба хмуритись, моє сонечко. Сонечко повинно завжди ясним бути. Ну, сядь... Сядь і вір, що я... люблю тебе. (Обнімає за голову, жагуче цілує й біжить одчиняти).

У цей мент двері відчиняються і входять Іван Стратонович і Дося.

Іван Стратонович - молодий чоловік літ 30, смуглявий, присадкуватий і хмурий. Борідка росте кущиками на шиї.

Нат. Павл. (зі сміхом). А вам Дося одчиняла, а я біжу. А більше нікого нема?

Іван Страт. (з хмурим жартом, пильно зиркаючи на Тося й Наталю Павлівну). А вам мало?

Нат. Павл. О, коли ви зі мною, то для мене більш нікого не треба. Я просто з цікавости.

Іван Страт. Ні, я не про себе. Доброго здоров’я, піїто. (Здоровкається з Тосем).

Тось. Доброго здоров’я, хеміко.

Іван Страт. Як? Хеміко? Це ж по-якому? По-українському, мабуть? Щасливий нарід - українські поети, їм закони не писані.

Нат. Павл. (у цей час дивилась на вулицю). Ну, що ж вони так довго? Може, не приїхали? Чи трапилось щось?

Іван Страт. (наливає в чарку горілки, випиває й заїдає шматочком хліба). Зараз приїдуть. Це ж усе таки не те, що видумать нове слово, Наталю Павлівно.

Тось (сміється). Або зробить великий винахід у механіці.

Іван Страт. (кривиться). Фе, щось ви сьогодні скислі якісь дотепи пускаєте. Новеньке б щось.

Дося (пораючись коло столу, тихо). Знову зчепились.

Іван Страт. На жаль, Федосю Карпівно, мусимо розчепитись, бо Антін Михайлович почувають себе сьогодні в занадто мирному настрою.

Тось. Це ви нагнали на мене цей настрій.

Іван Страт. (мовчки дивиться на нього, посміхається й одходить. Сідає за піяніно й, незґрабно підбираючи акомпаньямент, співає):

Гей, не шуми, луже,

Зелений байраче! -

Не плач, не журися,

Молодий козаче...

Поглядає на Тося, який хмуро ходить по хаті.

Нат. Павл. Ура! Їдуть! Досю, їдуть! (Біжить з балькону в сіни, Дося за нею).

Іван Страт. (встає, до Тося). Ви ж наготовили встрічні вірші?

Тось. Ідіть ви к чорту!

Іван Страт. О, ви зовсім не в екстазі, що приїжджають «родичі».

Тось дивиться на нього.

Іван Страт. Я б на вашому місці цілу поему зварганив би. «О, ви, которі...» Хе-хе-хе!

Тось. Слухайте, ви, кислото... Я зараз не маю охоти жартувать, але коли ви так дуже хочете, то можу. Тільки, щоб потім не жалкували.

Іван Страт. У-у, з такою передмовою я - пас. З поетами, коли вони не мають охоти жартувать, небезпечні жарти. Ухиляюсь. Покірно ухиляюсь і прошу ласкаво вибачити. О, родичі ваші вже йдуть... Мовчу, мовчу...

Тось. Щось ви сьогодні страшно балакучі.

Іван Страт. З вами роллю помінявся.

У сінях чути скрики, гомін голосів, поцілунки. Входить Андрій Карпович, за ним Карпо Федорович, Саня, Наталя Павлівна і Дося. Всі радісно схвильовані.

Андрій Карпович - літ 40, худий, згорблений, одежа на ньому сидить мішкувато. Сам дуже негарний, з великим червоним носом і блідим лицем. Очі тихі, промінясті, надзвичайно ласкаві й розумні.

Карпо Федорович - похожий дуже на сина. Одягнений по-селянському. Очі з виразом зляканої покірности, угодливости й несмілости. Почуває себе ніяково, ступає несміло, незграбно, весь час соромиться й витирає з лиця піт. Іноді тільки з боязкою ласкою поглядає на дітей.

Саня - висока, гарна, ще молоденька дівчина з дуже хмурим лицем і очима, які з-під лоба дивляться на все, немов байдуже й суворо. Держиться рівно, одягнена по-міщанському.

Андр. Карп. Ну от, тату, ви й дома... Ви й дома... Тепер у́се... От і обід на столі... Хе-хе-хе... І вся наша сім’я... Оце наш родич, двоюродний брат Наталі, поет, знаєте, складає пісні, чудесні пісні. Ось колись ми... Прекрасний чоловік, познайомтесь... Це мій тато, Тосю, прошу любить і жалувать, як кажуть кацапи. (Щасливо сміється).

Тось мовчки вклоняється й простягає Карпу Федоровичу руку.

Карпо Фед. (з ніяковою посмішкою незґрабно стискує її й говорить): Очень довольні... Приятно...

Андр. Карп. А це, тату, мій компаньйон... Разом працюємо над машиною... Він на вид трошки хмурий, а серце чудесне... Хе-хе-хе! Чудесне серце... У хмурих лицем часто серце веселе...

Іван Страт. (простягаючи руку, серйозно, низько вклоняється). Не компаньйон, а помічник вашого сина.

Карпо Фед. Очень довольні... Звиніть... Приятно...

Андр. Карп. Ну, а тепер можна й обідать... З сестричкою познайомились? У, яка хмара... А серце теж золоте... Рекомендую, панове, за цею хмарою ховається чудесне сонечко. Чудесне! Ну от, церемонія скінчилась. Тасюню, може вже й обідати можна?

Нат. Павл. А може вони б трохи вмилися з дороги... Тату, може хочете вмитись? Саню?

Карпо Фед. (покірно повертається за нею). Нуда, умиться, з дороги... Так що...

Саня. Я б умилась.

Нат. Павл. От і чудесно. У вашій кімнаті вже наготовлено все. Ходіть, таточку, за мною. (Злегка обіймає його). Досю, там усе єсть?

Дося (що шепотілася з Санею). Все, я зараз. Ходім. (Бере Саню й виходить).

Андр. Карп. (піднято ходить по хаті, підходить то до Івана Стратоновича, то до Тося, гладить їх по плечах і весь час радісно посміхається). Значить, у нас прибавилось народу... Нашого полку «прібило», як то співається десь... Де то так співається, Тосю? Га?

Тось. У старо-слов’янській пісні...

Андр. Карп. У старо-слов’янській? Чудесні ці старо-слов’янські пісні... Чудесні... Тільки я забув уже... А чудесні... Ми, українці, старші слов’яни, ніж руські... Старші, чистіші. Вони помішані з фінами. Ви не згодні, Іване Стратоновичу? (Гладить по плечі його).

Іван Страт. (посміхаючись). Цілком згоджуюсь. Тільки мені здається, що й руські - чудесний нарід.

Андр. Карп. (гаряче). Чудесний, прекрасний нарід! Знаменита нація, просто знаменита. А день, панове, який сьогодні чудесний! Га? Поете! Славте день і сонце... Як то єсть:

«Слава... слава,

Хортам, і гончим, і псарям...»

Ну, тут точка... Точка, точка. Де точка, то вже годі... Ха-ха-ха! Я, панове, сьогодні трошки переповнений. І ледащо, ледащо страшенне. З самого ранку гуляю. Лаєтесь дуже, Іване Стратоновичу? Дуже? Пропав день? Нічого, надолуджу! Тепер закипить. Голову даю, що через тиждень здамо в комісію мотор.

Іван Страт. Раз голову даєте, то здамо.

Андр. Карп. Даю! Дві голови даю!

Іван Страт. Чиї? Мою й вашу?

Входить Наталя Павлівна.

Андр. Карп. Ха-ха-ха! Ні! Мою й... (озирається) й ось чию... Ось чию!

Нат. Павл. (з сяючим обличчям). Що таке?

Андр. Карп. Тасю! Я кажу, що через тиждень здамо в комісію мотор. Даю дві голови, що здамо. Мою й твою. Правда, здамо? Даєш?

Нат. Павл. Даю!

Андр. Карп. Урра! А ще через тиждень, як дасть бог, може вже й авансик нам наші бельгійські капіталісти одпустять. Одпустять, Іване Стратоновичу, га?

Іван Страт. Як даєте голову, то одпустять...

Андр. Карп. Ха-ха-ха! Дві голови даю. А що, справді, вони ж уже до ґвинтика знайомі з нашою роботою! Що їм? Спробували та й контракт. Ого! Чортова Бельгія заплатить таки нам...

Нат. Павл. Адю, Адю!.. Спокійніше, спокійніше, а то мокрого рушничка на голову покладу. Занадто ви вже розходились. Дивіться на нього, яким балакунчиком сьогодні.

Андр. Карп. Тасюню! Сьогодні ж день... (Бере її руку, гаряче цілує). Ти сама знаєш... І я за нього ніколи тобі не забуду... Ну, й годі... Не буду... Що ж там наші подорожні? Миються? Швидше їх сюди.

Нат. Павл. Зараз, зараз...

Входить Пульхера.

Нат. Павл. От і Пульхера... Давайте, Пульхеро, борщ, гості вже приїхали.

Андр. Карп. Приїхали, Пульхеро; тепер держіться, варить будете на двох більше.

Пульхера. І слава богу. Аби було з чого, а то хоч на цілий рід варитиму...

Андр. Карп. Буде, Пульхеро, буде! Ще трошки, то буде так, що й...

Пульхера. І слава богу. А то вже...

Нат. Павл. Давайте, Пульхеро, давайте. Ось уже ідуть наші.

Пульхера виходить.

Андр. Карп. Чуде-есна женщина! Чудесна! А от уже й наші подорожні.

Входять Карпо Федорович, Саня й Дося.

Нат. Павл. Ну, тепер можна сідать. Панове, сідайте, де хочете, а я з татом. Тату, ми сядемо тут... Добре? Адю, ти на другий бік.

Андр. Карп. Чудесно. Чудесно.

Наталя Павлівна ніжно всаджує Карпа Федоровича й сідає біля нього. Всі розсаджуються.

Іван Страт. (до хмурого Тося). А ми з вами поруч, правда? Як вірні друзі й нерозлучні приятелі. (До Сані). Знаєте, ми (показує на Тося) як нерозлита вода, куди один, туди й другий.

Саня неуважно з-під лоба зиркає на них. Весь час слідкує за Наталею Павлівною.

Тось (із погрозою). Я вам сказав, що до жартів не маю охоти.

Нат. Павл. (неспокійно дивиться в їхній бік). Панове, наливайте чарки! Вип’єте тату?

Карпо Фед. (почуває себе, видно, ніяково. Обережно відсовує серветку, не знає, де діти руки). Спасибі... Очень довольні... Я б... той... (До Андрія Карповича). Я б, може, той... може б я собі на кухні... пообідав... Га?

Нат. Павл. (з мукою). О, тату! Ну, що ви, бог з вами! Голубчику! Ну, що ви! (Саня кусає губу й різко одсовує тарілку).

Андр. Карп. (стихає зразу). Ну, що ви говорите, тату...

Карпо Фед. (винувато). Незвично... Ще щось розіб’ю...

Нат. Павл. Та бийте! Голубчику! Ах, їй-богу... Ну, годі... (Обнімає й гаряче цілує). Ви ж, тату, серед дітей... Досю, ради бога, накричіть на Пульхеру... (Дося встає й іде на зустріч Пульхері). Панове, наливайте. Ось ми вип’єм і... Адю, наливай... Я хочу теж випити.

Андр. Карп. Чудесно! Чудесно! Ви вже наливаєте. Ну, наливайте, Іване Стратоновичу. А от і борщик. Знаменитий, тату, борщ варить наша Пульхера. От наші гості, Пульхеро... Тато наш і сестричка...

Пульхера (з борщем у руках, ставить на стіл і вклоняється). Доброго здоров’я! З приїздом, благослови боже!

Карпо Фед. (вклоняється). Спасибі... Спасибі...

Андр. Карп. Ну, перше випить... А тоді борщу. (Бере чарку. Наталя Павлівна дає Карпу Федоровичу). Ну, панове... Я хочу сказать маленьку промову, ви вже даруйте мені, не можу стриматись... Це мій довгожданий день. Я, панове, не вмію красно говорити... Ну, все одно. Так от, я хочу тільки сказать, що за всю ту радість, яку має наша сім’я зараз, треба дякувати ось кому! (Показує на Наталю Павлівну). Тату, ось хто наш кормилець, ось хто наше... Тасю, Тасю, ти мовчи, ти сьогодні мовчи. Якби, тату, не оце сонце наше, нам би...

Нат. Павл. Адю, я протестую!

Андр. Карп. Ніяких протестів!

Пульхера (стоїть склавши руки). Іменно! Правда!

Андр. Карп. Правда, Пульхеро? От вам свідок!

Пульхера. Істинно ж, кормителька... Хай уже бог здоров’я посилає, а що вже...

Нат. Павл. Ну, я не хочу так. Адю, що за свинство таке! За здоров’я наших дорогих гостей! От і все. (П’є).

Андр. Карп. Це, розуміється, але... Та я ж хоч кінчу промову! Ну, коли так, то за всю нашу сім’ю! Іване Стратоновичу, я вважаю вас членом нашої сім’ї... А вас, Тосю, й сам бог велів. За щастя, за...

Тось, різко встаючи, хоче щось сказати.

Нат. Павл. (стурбовано глянувши на нього, радісно, весело кричить). Урра! За щастя, тату!

Тось бере чарку, з посмішкою вихиляє в рот. Сідає.

Іван Страт. (до Наталі Павлівни). Наталю Павлівно! Ви перебили Антону Михайловичу, він теж хотів сказать промову!

Нат. Павл. О, прошу вибачення. Таточку, я вам насиплю борщу. Досю, будьте Саніним кавалером.

Саня раптом встає, дуже, немов їй боляче, стискує брови підходить до Наталі Павлівни, нахиляється й цілує руку. Усі здивовані.

Нат. Павл. Саню! (Здивована, але зараз же обіймає й цілує її).

Саня одходить на своє місце і з тим же виглядом сідає.

Андр. Карп. Що це значить? (Саня мовчить).

Дося (змішано). Та це... От яка!.. Можна сказать, Саню?

Саня (гордо). Я можу й сама сказать. (До Андрія Карповича). Я писала Досі, що мені не подобається Наталя Павлівна... Я думала, що... Я не вірила, що вона любить тебе і... нас. Дося лаяла мене за це. Я написала, що коли побачу, що неправда, то при всіх поцілую їй руку. От і все. (Починає їсти).

Андр. Карп. (трошки змішано, але радісно). От так сюрприз! Тасю, бачиш, які ми думки породили в цих голівках? Га? Ну-ну! Ну й слава богу! Слава богу!

Нат. Павл. (весело). Тепер ми, значить, секретів не маємо!

Андр. Карп. За це ми по другій вип’ємо. Правда, тату?

Нат. Павл. Ну-ну! Хто вип’є, а кому й годі. А то рушничок, знаєш?

Андр. Карп. Це, тату, моя жінка мене так усмиряє.

Карпо Фед. (повторюючи окремі слова). Ага. Усмиряє.

Андр. Карп. Мені, знаєте, шкодить, як я хвилююсь чогось...

Карпо Фед. Шкодить... Нуда, шкодить...

Андр. Карп. Жар у голові стає і погано... Так моя жінка бере мокрий рушник і...

Карпо Фед. (хитаючи). Бере мокрий рушник і...

Андр. Карп. І на голову мені. Тоді я стаю зразу, як солений огірок... Ха-ха-ха!

Карпо Фед. Як солений огірок, ха-ха-ха!..

Андр. Карп. Тільки це серйозне средство.

Карпо Фед. Серйозне средство.

Андр. Карп. Коли дуже вже щось... А знаєш, Тасю, дай мені шклянку води... Щось серце мені...

Нат. Павл. (стурбовано). Голубе!.. Ну, от бачиш.

Хутко встає, наливає води й дає Андрію Карповичу.

Андр. Карп. (випивши). Дякую, дорога... Легше... (Карпо Федорович і сестри злякано дивляться).

Нат. Павл. От бачиш, говорила. Промови тобі говорить... (Сідає на місце). Нічого, тату, це так собі... Чекайте, я вам наріжу м’яса... Може вам з кісточкою? Любите?

Карпо Фед. Благодару вас... Очень довольні...

Нат. Павл. Ось м’ягший хліб... Навіщо ви твердий. (Карпо Федорович кладе вилку й крутить головою, немов хоче сховать).

Нат. Павл. Що вам, таточку? Негарно? Татуню!

Карпо Федорович бере серветку й хоче притулить її до лиця. Одкладає, закриває очі напнутим рукавом і плаче. Всі затихають.

Андр. Карп. Тату! Татусю!

Нат. Павл. Татоньку! Що вам? Рідний!

Карпо Фед. Діточки!.. Не заслужив я од вас... Хай вас бог...

Андр. Карп. (дуже схвильований). Ну от... Ну, й слава богу, тату... Слава богу... Що було, то минуло, тепер буде краще... Краще, тату.

Нат. Павл. (тихо). Досю! Дайте води татові...

Карпо Фед. Нічого, то я так... Знаєте... (Винувато посміхається, витирається полою). Може, стомивсь, чи бог його знає... Звиніть мене, господа... що побезпокоїв старий.

Дося. Випийте води, тату...

Карпо Фед. Спасибі, дитино, я не хочу пити... Я вже краще їстиму...

Андр. Карп. От і чудесно! (Одкидається на спинку стільця).

Нат. Павл. (голосно, тривожно). Адю!

Андр. Карп. Нічого, Тасю, нічого.

Нат. Павл. (хутко встає, підходить до нього, бере за голову, швидко тре пальцями виски й лоба). Адю, Адю, спокійніше... Хороший, спокійніше!.. Ну-ну, не треба, не треба... Води, Досю... Ах, який же бо ти... Ну от лекше... На, випий... (Андрій Карпович п’є й тихо посміхається).

Тось (раптом встає). Вибачайте, панове... Я згадав... У мене одна справа. Я забув... Я мушу йти. Прощайте...

Нат. Павл. (різко). Тосю! Мені здається, що...

Тось. Я не можу! Дуже важна справа. Прошу вибачить мене. (Хапає шапку й хутко вибігає).

Андр. Карп. (слабо). Що з ним таке?

Нат. Павл. А! Забув якусь справу... Якийсь ґедзь уже вкусив...

Андр. Карп. (добродушно). Одно слово - поет... Мабуть вірші в голову прийшли, побіг записувать.

Іван Страт. (що пильно слідкував за сценою). Гм... Страшенно нетерплячий поет.

Карпо Фед. (стурбовано встав). Може то через нас... Може недовольні, що... з мужиками?..

Нат. Павл. О, тату! Що ви?! Бідний же ви мій! (Сильно обнімає його й гаряче цілує).

ЗАВІСА.

ДІЯ ДРУГА.

Та сама кімната. Темно. З улиці крізь балькон падають смуги світла лихтарів.

Входить Іван Стратонович. Він у робочій сорочці. Озирається. Підходить до дверей кімнати Наталі Павлівни, стукає й тихо гукає: «Наталю Павлівно!.. Наталю Павлівно!..» Іде на балькон, одчиняє двері, визирає й виходить. Видно, як спирається на перила й застигає в понурій задумливості. У цей час тихо входять із сіней Наталя Павлівна й Тось. Як тільки вони починають балакать, Іван Стратонович озирається, швидко й обережно причиняє двері й ховається за стіну. Іноді визирає.

Нат. Павл. (тихим голосом). Темно. (Світить лямпу). Пульхера, мабудь, уже спить, Андрій у майстерні, а всі у Досі. Ти не посидиш трошки?

Тось. Ні хвилинки! Ти знаєш, за чим я прийшов і прошу мене не задержувати. Прошу, головне, покинуть цей тон цілковитої невинности.

Нат. Павл. Вогнику мій! Кажу ж тобі, що більше не буде. Тепер уже я буду вільніша. Завтра прийду до тебе на ввесь вечір. Скажу, що піду з ученицями в театр і на вечір до мого хлопчика. На весь вечір!

Тось. Можеш не турбуватись і не брехать. Досить уже брехні. Прошу дать мені всі мої листи. Це єдине й останнє моє прохання.

Нат. Павл. Навіщо вони тобі?

Тось. Тасю! Я не виношу цього тону! «Навіщо мені листи». Невинність.

Нат. Павл. Хіба ми гімназисти, що, розходячись, мусимо вертати листи?

Тось. У твоїх руках мої листи я не хочу лишати.

Нат. Павл. У моїх руках? А давно ти цілував їх? Хлопчику, хлопчику, навіщо ти мене так мучиш? Навіщо?

Тось. Ах, лиши, будь ласка... Ніяким твоїм мукам я не вірю, і все це одна комедія.

Нат. Павл. Чого ж ти хочеш від мене?

Тось. Ти знов? Я хочу правди! Любиш мене? Так ходім зі мною! Андрія? Так лишайся з ним. Ясно? А ти хочеш дуже легко жертви приносити. «Со всеми удобствами». Ха-ха-ха! Ні! Жертва - так жертва! А зручності покинь нам грішним смертним, які себе не хочуть приносити в жертву, які в святі не записуються. Та, розуміється, які тут жертви! Одні жалкі слова. Ти просто знаєш, що мене такими словами скоріше можна удержати, ну - і жариш. Другому будеш друге говорить. Хіба тобі важко? Ну, та це вже стара пісня. Прошу дать мені листи. Мені ніколи, я мушу йти.

Наталя Павлівна сідає коло столу, кладе голову на руки і якийсь час сидить непорушно.

Тось. Наталю Павлівно!.. Чуєте?

Нат. Павл. (підводячи голову, тихо). Знаєш, до чого ти мене присуджуєш тим, що підеш од мене?

Тось. До того, що ти візьмеш другого любовника. Більш зручного.

Наталя Павлівна нахиляє голову. Потім помалу, мовчки встає, іде до себе в кімнату, якусь хвилину порається там і виходить з пакуночком листів у руках. Кладе на стіл перед Тосем і знов сідає на своє місце.

Тось (грубо). Усі тут?

Нат. Павл. Усі, Тосю.

Тось (криво посміхаючись). Недовго й вагалась.

Розгортає один із листів і починає про себе читати. Потім злісно мне його в руці й сує весь пакунок у кишеню. Наталя Павлівна поглядає на нього.

Тось. Ну, тепер ваша жертва буде цілком чиста і свята. Бажаю знайти більш святого і жалісливого, ніж я. Прощайте.

Нат. Павл. (тихо). За що ж ненависть, Тосю, га? Невже інакше не можна розійтись? Ну, я розумію, ти не можеш ділитись, я не можу покинуть Андрія.

Тось. Ну, розуміється. Обов’язок святий.

Нат. Павл. Ні, Тосю, не обов’язок. Просто - не можу. Від одної уяви, що з ними зробиться, у мене так стискується серце, що я готова кричать від жалю. Чекай. Розумом я й сама розумію, що це дурниця, що я маю цілковите право покинуть їх і йти з тим, кого люблю. Вини не буде ніякої. Але... Не можу... Хіба я сама, котику, не думала про це? Я не зможу потім жить, вони кожну хвилину будуть стоять передо мною. І не того, Тосю, що я покинула їх, а того, що розбила їхню віру. От що! Умри я,- це для них у тисячу раз лекше, ніж зрада. У тисячу раз! Це буде просто нещастя, але віра в щастя, в людину не розіб’ється. Розумієш? Їм легко буде жить. Розумієш ти мене?

Тось. Ні. Цього я не розумію; тільки те, що кого любиш, того й жалієш.

Наталя Павлівна хитає головою й сумно посміхається.

Тось. Так-так. Ти любиш Андрія і його жалієш, а мене ти не любиш і... не жалієш. А мене можна пожаліти! (Схвильовано ходить по хаті). Я вимучився, я не сплю ночі і мучусь так, що іноді кричу, як божевільний, і вранці сусіди присилають дворника подивитись, що зі мною. Одна думка, що тебе обіймає другий, що ти милуєш його, смієшся до нього... О! Тисяча б жалких стояла передо мною, я б їх всіх зіпхнув, щоб добратись до тебе. Ти цього не розумієш, бо ти не любиш. І тепер я спитаю тебе, чому ти жалієш Андрія, а не жалієш мене? Чому?

Нат. Павл. Тому, що тебе жалість принизить, а його підійме.

Тось. Так? О, ти завжди знайдеш слова. І такі слова, що приємні, що ласкають. Але це одні слова. Кого любиш, про того не будеш роздумувать, чи підіймеш, чи принизиш його, коли утишиш його муки. Е! Що тут говорить. Брехня, одна брехня! Годі. А то я збожеволію. Прощай!

Нат. Павл. І руки на прощання не подаси? І не поцілуєш свою Тасю?

Тось. І тут без брехні не можна?

Нат. Павл. Яка ж тут брехня?

Тось (з ненавистю). Та та, що ти може й рада, що ми розходимось. Може, я вже надокучив тобі і ти зможеш перемінити на нового.

Наталя Павлівна з тихою, ніжно-радісною посмішкою дивиться на нього.

Тось (грубо). Ну, говори ж, що неправда, що це тобі образа... Валяй комедію... Ні, тобі вона вже непотрібна. Образи для тебе нема ніякої, а комедія ще вдержала б мене коло тебе. Рисковано.

Нат. Павл. (підводиться й тихо підходить до нього, ніжно обнімає, лащиться). А вдержала б? Удержала? Скажи, моє світло, мій вогнику. Скажи, інакше й я ж погасну без тебе.

Тось (визволяючись). Я сказав уже.

Нат. Павл. Від того я погасну, дитинко, я погасну від того.

Тось. Без Андрія? Ха-ха-ха!

Нат. Павл. Котику мій, не ходи од мене, не ходи, поки любиш. А ти ж ще любишь, я бачу. Бери од мене все, що треба тобі. Полюбиш іншу, будеш із нею жить, я ж нічого від тебе не вимагаю, нічим не в’яжу тебе. Поки любиш, не йди від мене. Тепер я буду трохи вільніша, буду частіше забігать до тебе. А коли Андрій получить за мотор, я покину всі уроки й ми зможем поїхать з тобою кудись на цілий тиждень або місяць, і я буду вся твоя, вся-вся! Дитиночко! Ти ж такий хороший, чулий, ти ж комашки не роздушиш без потреби, а тут же чотири людини. Людини, Тосіку! Якби бачив, які вони бідні, які вони милі, як вони розпустились, одійшли трохи од тепла. Старенький такий комічний, такий славний, як розійдеться іноді, так просто зворушує своєю хорошою душею. А як співать любить! Каже, що вже двадцять років не співав. Тосіку! Якби ти ходив до нас, ми б разом вечорами сиділи... Тосіку, коли знаєш, що не для себе брешеш, а для того, кому брешеш, то це зовсім не важко. Ми для них брешемо. Схочемо, не будем брехать... Знаємо це і буде з нас... Котику, радість моя, пожалій же й мене... Невже ти думаєш, що мені не тяжко? От ти так ображаєш мене, що друга б убила тебе за твої слова, а я... не хочу грать комедії, бо знаю, що ти й сам не віриш своїм словам, з муки своєї говориш їх, сам, більш од мене, мучишся за них. Правда, котюніку? І славно б так було. Ну, хоч рік їм дати спочинуть. Я хочу Саню вчить музиці. Знаєш, надзвичайно музикальна, здібна й багата натура. Просто чудеса робить. За цей тиждень вона схопила те, що другій треба місяці. Котику, ну подивись же на мене так, як ти вмієш. Так жарко, так ніжно, весело, ясно. Ну, посміхнись до мене. Я ж люблю тебе одного, ти єдиний мій!

Тось (що слухав, схиливши голову, не підводячи її). Скажи, Тасю, тільки скажи мені правду, яка б вона не була.

Нат. Павл. Скажу, котику, скажу, радість моя...

Тось. Ні, чекай... Я дам таке питання, що ти почнеш крутить, або збрешеш. Тільки я тобі говорю, скажи правду, яка б вона не була.

Нат. Павл. А як вона буде така, що котик розсердиться і схоче мене покинуть?

Тось. А! Значить є, є якась така правда, що можна тебе за неї покинуть?

Нат. Павл. Котику! Ти ж такий гарячий. Правда, може, зовсім малюсінька.

Тось. Ну, добре. Даю слово, що не покину, яка б вона не була. Чуєш?

Нат. Павл. (радісно, як дитина, лащачись). Чую... Дякую! (Цілує).

Тось. Чекай... Скажи, ти з Андрієм... От уже насторожилась!

Нат. Павл. Дитинко, я слухаю.

Тось. Скажи, ти живеш з ним як... як із мужчиною?

Нат. Павл. (сміючись). Ось чого зозулька кувала!

Тось (спалахуючи). Зовсім ні!.. Ну, все одно. Я тебе питаю. Говори.

Нат. Павл. Котику, я ж тобі вже казала.

Тось. Стій! (Хопає її за голову, повертає лицем до себе й пильно дивиться в очі).

Нат. Павл. (невинно). Що, милий?

Тось. Безодня! Безодня брехні. Вже потемніли, затуманились, значить - буде брехать.

Нат. Павл. Дитиночко? Кажу ж тобі правду, що нічого нема з ним. Ну, який же ти, їй-богу! Він зовсім хворий, та йому й не до того.

Тось (хапає себе за голову). О-о! Мука ж яка! Неправда, неправда ж!

Нат. Павл. Тосю, правда!

Тось (спиняючись). Правда? Значить, правда й те, що тобі я потрібний тільки як мужчина.

Нат. Павл. Ну, от! І так горе, й так біда! (З мукою). Та люблю ж я тебе всього, люблю все в тобі, все, все. Андрій... ах! Тосю, ти мучиш мене так, що... (Зупиняється).

Тось. Що що? Ну говори ж! Покинеш мене? Так?

Нат. Павл. Ні. Що я загублю радість життя. А без радости я не можу ні... любить, ні жартувать, ні жить. Ну, годі. Давай сюди листи. Давай, давай... Пом’яв їх, давай. Я їх знов у шкатулочку.

Тось мовчки стоїть, похиливши голову. Наталя Павлівна, ніжно обнявши, витягає листи з кишені, гаряче цілує Тося й біжить у свою кімнату. Тось сідає на канапу, ховає лице в руки й не рушиться.

Нат. Павл. (вертається, сідає біля нього, пригортається). Ну, буря пройшла, тепер мусить визирнуть сонечко. І знов буде тепло, ясно, легко. А завтра Тасік на цілий вечір прийде до Тосіка, Тасік буде стомлений, Тасіку буде холодно, Тасік буде змучений, а Тосік обніме і стане тепло, стане легко, бадьоро... Ну, зніми ручки, зніми, котику.

Тось (знімаючи руки, зідхаючи). А знаєш, це все таки так не скінчиться.

Нат. Павл. Все гарно скінчиться... Чудесно скінчиться, золотко. Ти стрінеш іншу, вільну, покохаєш, зів’єш кубелечко і... кінець. Тоді все скінчиться.

Тось (хитає головою з усмішкою). Ніколи цього не буде... Я не можу дивитись на других. Знаєш, ти з таким болем сидиш у мене в душі, що я чую,- ніколи не вийдеш ти звідти. Ти тягнеш до себе, як тайна, як безодня. Знаєш, може навіть через цю свою брехню тягнеш... Хай! Я все скажу. От, коли ти дала мені листи, я почув, що став таким одиноким, що смерть - просто радість. Я почув - все одно, знай і це! - я почув, що скажи ти мені повзти за тобою й дивитись, як ти будеш цілувать другого, і я поповзу... (Понуро). А може тут же вбив би і тебе, і того, і себе... Не знаю...

Нат. Павл. Котику, котику! Тільки тебе, тільки тебе люблю!

Тось (схоплює її, жагуче обіймає й цілує). Ех! Усе одно! (Одхиляється, встає). Ну, до завтра! Іду.

Нат. Павл. У пів на восьму, радість моя.

Тось. Буду ждать.

Хутко йде з хати, Наталя Павлівна за ним. Як тільки вони виходять, з балькону швидко входить Іван Стратонович, біжить у кімнату Наталі Павлівни і через якусь хвилинку знов виходить, запихаючи пакуночок листів у кишеню. Зупиняється коло столу і жде.

Нат. Павл. (з радісним лицем швидко входить із сіней. Побачивши Івана Стратоновича, здивовано). О! А ви де це взялись тут?

Іван Страт. З неба впав. Вам на радість.

Нат. Павл. (хутко дивиться на одчинені двері балькону). Ви там були?

Іван Страт. Милувався, знаєте, ніччю. Чудова ніч.

Нат. Павл. (кидає на нього погляд і прудко, непокійно йде до себе в кімнату. Зараз же вибігає звідти). Де листи?

Іван Страт. (виймаючи з кишені). Ось.

Нат. Павл. Ви підслухали й украли потім листи?

Іван Страт. Ха-ха-ха? Ви обурені? Ви? Ви обурені? Нечесно, правда? Ха-ха-ха!

Нат. Павл. Дайте їх сюди.

Іван Страт. Ого! Хіба я їх для того брав?

Наталя Павлівна пильно дивиться на нього, кусає губи, напружено думає.

Іван Страт. (з понурим злорадством). Що? Попались? Тепер то викрутіться! Хе! Тільки я не Тось... І не Андрій.

Нат. Павл. (тихо). Для чого ви це зробили?

Іван Страт. Ви не розумієте?

Нат. Павл. Ні.

Іван Страт. З цікавости, знаєте.

Наталя Павлівна раптом стрибає на нього й хоче вирвати листи.

Іван Страт. (хутко одскакує, ховає листи). Ого. Так ви он як? Чудесно!

Нат. Павл. (важко дихаючи, мовчки сідає на стілець і дивиться на Івана Стратоновича. Тихо). Яке ви мали право красти мої листи?

Іван Страт. Право? Ну, ми цих сантиментальних виразів вживати не будемо. Ви, може, щось інше хотіли спитать.

Нат. Павл. Я так вражена, що мені не до виразів!

Іван Страт. Вона вражена! Ха-ха-ха! Та ви тільки увійшли, глянули на мене і вже зрозуміли, і яке право, і через що... Вона вражена!

Нат. Павл. (широко дивиться на нього). Боже, яка ненависть, злоба!

Іван Страт. Ви вражені й не розумієте через що? Хе!

Нат. Павл. Даю слово, що не розумію!

Іван Страт. О! Вашому слову я вірю! Коли ви даєте слово, то я вірю. Ну, так я сам з’ясую вам. Ненавиджу за те, що ви обманули мене. Чуєте? Так-так, добродійко, обманули! Ненавиджу вас за те, що цілий рік мучився заздрістю до Андрія Карповича. Ненавиджу за те, що цілий рік здушував у собі нечисті (як я думав тоді) помисли про вас. Ненавиджу за те, що люблю вас. Розумієте тепер?

Нат. Павл. О! (Закриває лице руками).

Іван Страт. Ах, ви знов вражені? Бідна, невинна жінка, вона нічого не помічала. Може, води дать? (Зціпивши зуби). О-о! Тепер я вам дам! Тепер я вам одплатю за всі мої муки. Я давненько вже помічаю, що Андрію Карповичу, здається, нема чого заздрити! І тільки сьогодні пощастило здобути реальні докази. Хе! Андрій Карпович буде страшено зворушений вашою жертвою. Це ж така саможертва!.. Вона ні за що не хоче покинути, бо їх жаль. Чого жаль, добродійко? Автомобільчика, якого ви вчора мріяли купити? Чи тих килимів, якими ви збираєтесь оббити ваш будуарчик? Ха-ха-ха! А той поет і губу розпустив. Велика женщина, свята! Мабуть, зараз вірші пише.

Нат. Павл. (однімає руки, встає. Лице її сяє радістю, захватом). Говоріть ще... Говоріть.

Іван Страт. (хмуро, здивовано дивиться на неї). Це ще що за трюк?

Нат. Павл. (прикладає руки до обличчя, однімає їх. Схвильована, на обличчі то мука, то радість, робить кілька кроків вперед і назад, видно, вагається щось сказати). Господи, це як сон...

Іван Страт. Що за фокус?

Нат. Павл. Нічого. (Сідає знов на канапу, закриває обличчя руками). Нічого, говоріть далі, говоріть усе, усе!

Іван Страт. (грубо). Та я все сказав уже. Тепер буде розв’язка. Покликать сюди Андрія Карповича, чи сами підем до нього?

Нат. Павл. (знімає руки, щасливо дивиться на нього. Тихо, випнувши голову вперед). Ніколи ви нікого не покличете. Чуєте?

Іван Страт. Що-о?! (Страшенно вражений).

Нат. Павл. Ніколи!

Іван Страт. Ха-ха-ха! Он який фокус! Ловко! Ну, знаєте, можете з дурнішими комедії валять. Говоріть: сюди кликать Андрія Карповича, чи сами підем до нього? Та, може, й усю щасливу сім’ю покликати? Та й «родича» вашого заразом уже... Ну?

Наталя Павлівна встає, підходить до нього, кладе йому руки на плечі, з глибокою печаллю й любов’ю дивиться в лице.

Іван Страт. (держиться рукою за кишеню). Ну? То що буде?

Нат. Павл. Скажіть мені, Іване...

Іван Страт. Хм! «Іване»...

Нат. Павл. Скажіть: пам’ятаєте, ви раз зимою, коли ми всі вертались із театру, страшно грубо обійшлись зі мною. Без усякої вини з мого боку... Пам’ятаєте?

Іван Страт. Не знаю... Ну, скажем, пам’ятаю, то що з того?

Нат. Павл. Тоді вже було? Тоді вже ви кохали мене?

Іван Страт. (пильно вдивляється в неї, хоче вгадать її наміри). Ну, кохав... Що далі?

Нат. Павл. Ні, ви серйозно скажіть, це страшно важно для мене...

Іван Страт. Знаєте що, Наталю Павлівно, ви мене на цю вудочку не піймаєте. Не тратьте, куме, сили - пускайтесь на дно.

Нат. Павл. (різко). Я вас питаю, вам важко сказати?

Іван Страт. (теж різко й грубо). Для чого я вам буду говорити? Для комедії?

Нат. Павл. Ну, я вас прошу, благаю.

Іван Страт. (пильно дивиться). Ну, добре. Тоді я вже кохав вас. Ну, для чого це вам?

Нат. Павл. Для чого? (Дивиться на нього довгим поглядом, глибоко зідхає). Так... Ні для чого. (Понуро задумується).

Іван Страт. (криво посміхається). Це робиться цікавим. Вам, може, жаль, що ви того не знали?

Нат. Павл. (немов прокидаючись). Що ви сказали?

Іван Страт. Я питаю, вам може жаль, що ви того не знали? (Вона наче не чула).

Нат. Павл. Не будемо про це говорити. (Втомлено, в’яло). Кличте Андрія Карповича. (Іде знов до канапи й сідає).

Іван Страт. (з кривою усмішкою слідкує за нею). Це цікаво. Це цікаво... Ну, Наталю Павлівно, для чого вам було знать? Через що так «страшно важно» знать? Га?

Нат. Павл. (сумно). Знаєте що, Іване Стратоновичу, все так склалось, що нам неможливо балакать. Чи я винна, чи що інше, я не знаю та й не хочу знати. Єдине, що лишається - це, справді: покликать Андрія Карповича, дать йому листи, сказать усе, що ви чули... і... кінець.

Іван Страт. І ви так легко на це згоджуєтесь?

Нат. Павл. Тепер згоджуюсь.

Іван Страт. Що значить «тепер»?

Наталя Павлівна мовчить.

Іван Страт. Коли вже виходу іншого немає?

Нат. Павл. (стомлено). Ні, не того.

Іван Страт. (якийсь час пильно дивиться на неї, потім хрипло сміється). Ха-ха-ха! Ще чого доброго почую, що мене люблять... Ха-ха-ха.

Нат. Павл. (тихо, сумно). Так, я вас люблю, Іване.

Іван Страт. Ну, от! Ха-ха-ха! Ні, чекайте! Ні, це вже, дійсно, така безодня брехні, така страшна, нахабна прирва брехні, що... Та як у вас духу стає говорити це після того, що я чув... Ну, це, знаете!.. Ось куди хилився весь трюк. Придумала в один мент. Нічого, ловко!

Нат. Павл. (встаючи, гордо, різко). Іване Стратоновичу! Я у вас нічого не прошу, нічого злого вам не зробила. Я сказала те, що єсть. Сміятись над цим я не дозволю! Можете кликать Андрія сюди й говорить йому все. Я нерозумно зробила, що сказала, я повинна була знать, що говорить це в моєму становищі - безумство. Ну, та до багатьох безумств ще одне. Хай так. Але сміятись над тим, що мені... Ну, годі, кличте Андрія.

Іван Страт. (машинально). Яка безодня хитрости, лукавства...

Нат. Павл. Іване Стратоновичу!

Іван Страт. Ну тут, дійсно, загубиш голову! Так ви любите мене?

Нат. Павл. Ні, не люблю! Годі. Нема про що балакать. Кличте Андрія. Кінець, так кінець!

Іван Страт. (тре лоба). Фу, чоррт! Тут, дійсно, голову загубиш! І ви думаєте, що я вам повірю?!

Нат. Павл. Я нічого не думаю і думать не хочу. Забудьте те, що я вам сказала, це був «трюк, фокус», як ви говорите, я це придумала для того, щоб вас обдурить, виманить у вас листи і зберегти свій автомобіль і килими. Ну, от.

Іван Страт. (крізь зуби). Так. Новий хід якийсь. Хм! Так кликать Андрія?

Нат. Павл. Кличте.

Іван Страт. Так... Щире каяття буде... Сльози... Добрячий Андрій Карпович великодушно простить і... автомобіль вирятувано. Так. Досить ловко. Ну, так ми маємо також ще один хід. І це вже буде вам мат, високоповажана добродійко. Мат, чуєте? Ви не забули, мабуть, що я маю на Андрія Карповича вексельок, який він мені по своїй великій занадтій чесності видав. Тепер я його пред’явлю ко взисканію, скажемо, хоч завтра і після завтра вся майстерня буде описана й запечатана. І моторчик ваш, що мусить привезти вам автомобільчик, тю-тю! Що? Шах і мат?

Нат. Павл. Ви цього не зробите!!

Іван Страт. Ага. Дошкулило? (Ніжно). А то ж чому не зроблю?

Нат. Павл. Вони не винні!

Іван Страт. О, мені нема діла до пішок, коли треба дати мат королю. Хай гинуть. (Люто). Хай гине все! Все зруйную: себе, їх, але й ти підеш з нами! Чуєш?! Хай гине моя робота, надії, все, ну зате... мат!

Наталя Павлівна закриває лице руками.

Іван Страт. Що? Мат-мат, ходів нема більше... Ха-ха-ха! Вона мене любить. Дума, досить їй сказати і вже все, вже впаду до ніг її й поповзу! О? Я не Тось ще, слава богу! Вона мене любить... Яке нахабство!..

Нат. Павл. Я ж вам сказала, що це брехня. Чого ж вам треба?

Іван Страт. (шипить). Я й сам знаю! «Сказала»... Сказала, як побачила, що не вигоріло.

Нат. Павл. (тихо). Я з самого початку це бачила.

Іван Страт. Так. І все таки сказала? Вирвалось з душі?

Нат. Павл. Як ви мене мучите! Кінчайте швидше.

Іван Страт. Ви мене рік мучили! Дайте ж і мені помучить. О, проклята!.. (Ходить по хаті. Зупиняється). Ну, добре... Мені цікаво... Ви мене теж давно любите?

Нат. Павл. (з мукою). Іване Стратоновичу, навіщо мучить і себе, і мене! Усе одно ви ні одному слову не повірите. Не треба. Годі.

Іван Страт. Я мучусь? Ха! Я просто з цікавости питаю. Мені інтересно, які б ви ходи робили, якби я повірив вам. Ну, допустіть, що я вірю кожному вашому слову. Ну?

Нат. Павл. (глибоко зідхає). Я вас не люблю. От весь мій хід.

Іван Страт. (хапає її за руку, з ненавистю). Ну, говори ж! Говори, бреши, давно любиш?

Нат. Павл. (з ніжною ласкою гладить його по голові). Бідний мій, бідний!

Іван Страт. Ха-ха-ха! Жалко? Ну-ну. От, от! Ну, ще! Ну, що далі?

Нат. Павл. (так же). Я не винна, Іване, що так склалось, бачить бог, не винна...

Іван Страт. Навіть «бог», ну-ну...

Нат. Павл. Господи! Могла я думать? Такий завжди суворий, хмурий, лишнього слова не почуєш від нього...

Іван Страт. Так-так...

Нат. Павл. І стільки видно пережитого страждання. Я знаю все, Іване. І як ви поховали свою наречену, як ви голодували, знаю всю вашу самоту й остервенілість проти людей. Але я не могла підійти до вас. Я зовсім не думала...

Іван Страт. І щоб утішитись, полюбили Тося...

Нат. Павл. (мент мовчить, закусює губи, рішуче). Тося? Ех, Іване, хіба це любов? Ви сами чули. І він сам добре розуміє й бачить, що він для мене тільки... молоденький мужчина. Нуда, я погана, гидка, я це знаю, я дійсно хочу жить, хочу мати розкіш життя, хочу багатства, я обманюю Андрія й маю любовника. Але, Іване, мені цього мало. Я хочу любить. Любить душу, любить... (Спиняється).

Іван Страт. (одхиляється, вдивляється в неї, тихо, помалу). Коли правда, що ви любите Тося так, як казали йому, то скільки треба жорстокого цинізму, щоб обплювать так свою і його душу. А коли не любите, то скільки цинізму й нахабства в тій брехні. Хіба ні, Наталю Павлівно?

Нат. Павл. (похиливши голову). Кожний бореться, як уміє, Іване.

Іван Страт. Безодня! Чиста безодня!

Починає ходить по хаті, про себе посміхаючись. Наталя Павлівна, іноді позираючи на нього, сідає коло столу.

Іван Страт. (зупиняючись коло неї. Суворо). Ну, добре. Ви хочете, щоб я вам вернув листи?

Нат. Павл. (байдуже). Навіщо вони мені?

Іван Страт. Так чого ж ви хочете?

Нат. Павл. Нічого тепер не хочу.

Іван Страт. «Тепер»? Що ж трапилось такого?

Нат. Павл. Нічого.

Іван Страт. (дратуючись). Та що ви знов крутите? Говоріть, що думаєте!

Нат. Павл. Я хочу покою, Іване. Хоч смертного, аби покою. Робіть зі мною, що хочете, мені все одно.

Іван Страт. (хвилюється. Якийсь мент мовчить, хрипло й насильно сміючись). Все, що хочу?

Нат. Павл. (так же). Все...

Іван Страт. Хоч би й... цілувать вас почав?

Нат. Павл. (живо, радісно повертаючись до нього). Іване! (Зараз же опадає, щулиться і глухо говорить). Я вами так не гралась.

Іван Страт. (хапається руками за голову). Безодня!.. Безодня!.. О! Бережіться, коли ви граєте! Чуєте?! Бережіться! Ця гра вам не минеться так!

Нат. Павл. Я нічого не боюсь.

Іван Страт. Говоріть: ви любите мене?

Нат. Павл. Люблю.

Іван Страт. Проженете Тося?

Нат. Павл. Прожену.

Іван Страт. Покинете Андрія?

Нат. Павл. Андрія?.. (Тихо). Не можу.

Іван Страт. Та я вам дам таке ж саме багатство, що й він. Ми ж пополам ділимо заробіток!

Нат. Павл. (з мукою). Боже... Іване, я люблю вас, але не вимагайте цього від мене... Я не можу...

Іван Страт. Ха-ха-ха! От у чім діло? Ну, вибачайте, добродійко, я за поцілунок, навіть за ніч не дам вам листів!

Нат. Павл. Я їх не прошу у вас.

Іван Страт. О, я розумію. Ви просто знаєте, що не можу ж я показувать їх Андрієві, будучи вашим любовником. А то ще й сам верну. Хе! Гра тонка! Тільки я вам не вірю! Ні одному слову не вірю. Вона мене любить. Ха-ха-ха! Ач як ловко! Та ви землю тут їжте - не повірю. Навіть, якби пішли зі мною, покинули Андрія, і то не повірю. За гроші покинула б!

Нат. Павл. (тихо). А смерті повірили б?

Іван Страт. Ой! Страшно! Смертю докажете? Ви, смертю? Ха-ха-ха! Це мені подобається. Повірю! Вашій смерті повірю. Прошу... (Показує на балькон). З третього поверху смерть буде напевне. Доказуйте.

Нат. Павл. І це ви мене так любите?

Іван Страт. Ха-ха-ха! Ач куди повернула! Та я вас ненавиджу, а не люблю. Докажіть, що любите, стрибайте, тоді любитиму.

Нат. Павл. Любитимете?

Іван Страт. Любитиму і віритиму. Ну?

Нат. Павл. А як не вб’юсь, а тільки покалічусь?

Іван Страт. Ага, сюдою висковзнуть хочете? Ну, так я вам дам ціяністого калію, у нас є в лябораторії. Навіть зараз можу спуститись униз, взять і дать вам. Од нього вже напевне помрете. У п’ять хвилин смерть.

Нат. Павл. Муки великі?

Іван Страт. Ха-ха-ха! Як той циган, що хотів повіситись та злякався, що болітиме. Муки великі. Великі! Ну, принести?

Нат. Павл. Андрій знатиме, що я йому зраджувала. Це вб’є його.

Іван Страт. О, присягаюсь вам, що нічого не знатиме. Можна випить калій замість, скажемо, лавро-вишневих капель. Помилка, мовляв... О, так легко та ще такій актрисі, як вам, провести цю штучку... Ха-ха-ха!

Нат. Павл. І листи мені оддасте?

Іван Страт. А-а! Оддам, але тільки тоді, коли вип’єте лавро-вишневі каплі.

Нат. Павл. Я ж не встигну знищить їх. Андрій догадається.

Іван Страт. Затопіть у себе... Можна зробить таку дозу, щоб за десять хвилин померли. За десять хвилин можна від двадцяти любовників листи понищить... Що! І так не подобається? Чи, може, ви б згодилися так померти, щоб через десять хвилин ожити? Га? Це вам більш подобається?

Наталя Павлівна сидить в глибокій задумі.

Іван Страт. Ну, так як?.. Наталю Павлівно! Та можете не думать: повний мат, виходів нема більше, є один - лавро-вишневі капельки. Ну? Принести? Наталю Павлівно!

Нат. Павл. (підводячи голову, глибоко зідхає). Дайте мені строку до того часу, як скінчите мотор і зробите з компанією контракт.

Іван Страт. А?.. Щось придумала... Одтягнуть трошки, а там щось придумаєм... Хм!.. Добре! Даю вам строку... Мотор ми кінчаємо завтра.

Нат. Павл. Завтра?

Іван Страт. А що? Занадто швидко? Еге ж, кінчаємо. Ну, тиждень на пробу. Днів дев’ять-десять вам ще жить... Ха-ха-ха... Хоча знаєте що? Навіщо мені рискувати собою? Ви така женщина, що не задумаєтесь доказать мені моєю смертю, а не своєю. Знаєте що, лучче покінчім уже сьогодні. Я зараз піду принесу вам калію і ви докажете. Або ж... як це вам не подобається, прочитаємо в компанії всією сім’єю листи. Добре?

Наталя Павлівна мовчить.

Іван Страт. І так не подобається? Ну, так от що. Даю вам строку до завтра, а сьогодні... (жагучим шепотом) ви прийдете до мене. Чуєте?

Нат. Павл. (швидко). Що-о?

Іван Страт. Сьогодні я хочу, щоб ви були моєю. Я знаю, що ви мене не любите, але тим більше я цього хочу.

Нат. Павл. Цього не буде!

Іван Страт. Буде!

Нат. Павл. Ні за що! Насильно я ніколи не оддамся. Та ще людині, яка мене не любить? Ніколи!

Іван Страт. Я люблю вас.

Нат. Павл. Я не вірю. Досить ви показали це. А хоч би й любили, то краще смерть, ніж з примусу бути вашою. Я люблю вас, говорю ще раз, хоча після цих усіх розмов... Ну, та я розумію вас, розумію, що й вам не легко! на вашому місці, я, може, теж так само поводилась... Але вашою я не буду, хоч би й згодилась на «лавро-вишневі каплі». Одна свідомість, що ви мене примусили цими листами.!! О, ні!

Іван Страт. Значить, я вперед мушу вернути вам листи?

Нат. Павл. (різко). Я знаю, що ви їх не вернете, знаю, що думаєте, ніби це мій «хід» і годі. Годі!

Іван Страт. (сміється). Ах, і цей ходик зірвався. А так схопилась. Аж устала. Ну, та будете моєю!

Нат. Павл. Іване, ідіть краще читайте Андрієві листи.

Іван Страт. А «лавро-вишневих капель» не хочете? Доказать мені?

Нат. Павл. Вам вони непотрібні. Ви й смерті не повірите.

Іван Страт. Ні, смерти повірю. Даю навіть слово, що буду жаліть Андрія так, як ви... Хе! А ви святинею будете в моїй душі. І в Андрієвій... Ха-ха-ха! Ну?

Нататя Павлівна у понурій задумі. Входить Саня.

Саня. О! Ви дома, Наталю? А я думала... (Зупиняється).

Іван Страт. У Наталі Павлівни нерви трошки попсувались сьогодні. Я їй пропоную лавро-вишневих капель, а вона мовчить. Випустіть мене, Саню, я піду вниз до Андрія Карповича... Покійної ночі, Наталю Павлівно!

Нат. Павл. Покійної ночі.

Саня з Іваном Стратоновичем виходять.

Нат. Павл. (схоплюється з місця, скажено б’є кулаком по столі й шипить): О, проклятий! Проклятий! (Швидко ходить по хаті, ломить руки, потім безсило сідає на канапу й, затуливши руками лице, недвижно сидить).

Входить Саня.

Саня (підходить до Наталі Павлівни й тривожно говорить): Наталю, у вас голова болить? Може намочить рушник?

Нат. Павл. (знімаючи руки). Ні, дякую, Саню. Зараз пройде, я трошки втомилась. (Сміється). Боже, яка тривога на лиці. Наче я вже вмираю... Ні, Саню, я ще хочу жить! (Встає, починає ходити по кімнаті).

Саня. Ви страшенно бліді...

Нат. Павл. Нічого, дитинко, пройде... (Задумується).

Саня. Може б ви лягли трошки?

Нат. Павл. О, ні... (Прислухається).

Саня. Що ви?

Нат. Павл. Нічого, я так. Де тато?

Саня (з усмішкою). Та де? У майстерні, розуміється. Вже збираються вчитись у Андрія на механіка.

Нат. Павл. Та невже?

Саня. А їй-богу! Раз, кажуть, син такий розумний, так батько, значить, удвоє. Аби наука.

Нат. Павл. (з неуважною ніжністю). Любий.

Саня. Тільки бояться, що ви, може, будете недовольні або сміятиметесь.

Нат. Павл. Господи! Чого ж я можу буть недовольна?

Саня. Тато вас дуже люблять... Чи не більше, як мене або Досю.

Нат. Павл. А ти ревнуєш може?

Саня (з гарячим поривом, хапаючи її руки). О, я вас так люблю!.. Ви такі... такі добрі... такі... Я не вмію цього сказать, але я вас так люблю, що аж плачу...

Нат. Павл. За що, дитинко?!

Саня. Я Андрія так не люблю... Може, за тата?.. Ви... як матір божа!

Нат. Павл. О, Саню, не треба так... Я погана, я страшно погана, чуєш?

Саня. Ви?! Ой, боже? Та краще вас на світі немає. Якби мені це хто другий сказав, так я б йому очі видерла! Господи! Ви погані? Я тільки не вмію говорить, а то б я вам сказала... Я таки теж бачила людей. Поки ти їм потрібний, доти й хороший, а як висмокчуть, так і викинуть. Хіба я чула коли щире, правдиве слово? Все брехня, обман... Знаю. Я їм на злість правду казала. Як хтось при мені бреше, а я на злість візьму і скажу правду. Скільки татові за мене доставалось. Вони не вміють, плохі. О, я б їх загризла всіх! На! Мене б’ють, бувало, а я огризаюсь.

Нат. Павл. А мені ти віриш?

Саня. Ой! Скажіть мені головою вниз кинутись от туди на вулицю, побачите! Ну, хочете? (Встає й наготовлюється бігти до балькону).

Нат. Павл. О! (Затуляє лице руками й починає швидко ходить).

Саня (злякано). Наталю, що вам таке?

Нат. Павл. Нічого, Саню, нічого... Голова трохи... Нічого. (Стає і слухає). Ти нічого не чуєш?

Саня. Ні, нічого... А що?

Нат. Павл. Мені почулось, що Андрій з Іваном Стратоновичем ідуть сюди по сходах.

Саня (слухає). Ні, я нічого не чую.

Нат. Павл. Саню!.. (Хоче щось сказати, вагається). Ні, нічого. От що, Саню. Я дуже тривожусь за Андрія, він тепер дуже працює і... той... Я боюсь, щоб з ним не було чого поганого... Може б ти пішла поглянула вниз, у майстерню, до них, як він там... Нічого не кажи, а так - ніби прийшла подивитись... Або за татом... Піди, дівчинко моя.

Саня. Добре... Я ніби за татом... (Нерішуче). Тато якраз хотіли просить вас, щоб ви їм трошки пограли сьогодні. Та не сміють.

Нат. Павл. От і чудесно. Скажи, що грать буду...

Саня. Та вам голова болить... Хай другим разом, може.

Нат. Павл. Ні-ні, це нічого... Може, й Андрій піде. Ти тільки йому нічого не кажи... Добре?

Саня. Добре...

Нат. Павл. Ну, йди, хороша. Чекай: а про що ви вчора так гаряче балакали з Тосем? Га?

Саня (змішавшись). Та так... Нічого...

Нат. Павл. А! Почервоніла? Ну, про що? Га?

Саня. Та він мені сказав, що... Та їй-богу, нічого.

Нат. Павл. Ні-ні... Чи ти мені не віриш, може? Ну, тоді...

Саня. Ой, ні!.. Він мені казав, що я йому вподобалась за те, що тоді, як приїхали, поцілувала вам руку.

Нат. Павл. Так?.. Ну, а він тобі подобається?

Саня. Я не знаю...

Нат. Павл. Ну, дякую, що... Ну, нічого. Іди, дитинко. Та зараз же прийди сказать.

Саня. Я швиденько. (Вибігає з хати).

Наталя Павлівна ходить по хаті, стиснувши голову руками, часом зупиняючись і прислухаючись. Входить Дося з книжкою.

Дося. Куди то Саня так побігла? Я питаю, а вона тільки руками замахала.

Нат. Павл. За татом. Я хочу заграть йому щонебудь...

Дося. А він сьогодні ще з ранку до нас підходив, щоб ми вас попрохали. Що, вам голова болить?

Нат. Павл. Та трошки... Нічого... Стомилась, мабудь... Дурниця.

Дося (тихо). Наталю! Ну, дозвольте мені приймать закази... Я не можу так. Ви нас годуєте... Я вже добре тепер шию.

Нат. Павл. Досю! Я ж вам уже сказала, що цього не буде. Шить ви не вмієте і... Та це тепер і не потрібно. Андрій не сьогодні-завтра продасть мотор і я сама покину уроки... (Підходить до неї, ніжно). Досю, ви вірите, що я вас люблю?

Дося. Вірю.

Нат. Павл. Ну, так... Ну, так вірте, Досю, що б там не було. Чуєте? Що б там не трапилось.

Дося (злякано). Що ж може трапитись?

Нат. Павл. Я не знаю... Не знаю. (Прислухається). Ідуть, здається?

Дося. Саніну ходу чую...

Наталя Павлівна біжить до дверей. Вбігає Саня.

Нат. Павл. Ну? Як?

Саня. Нічого... Ху! Тато там позаду... Нічого...

Нат. Павл. Спокійний? Що робить?

Саня. Щось там з баньочками якимось. Не може прийти, бо щось там таке. Вони всю ніч будуть робить...

Нат. Павл. (з полегкістю глибоко зідхає). Ну, слава богу! Тепер ми заграємо... А! Ось і тато! Татуню! Заспіваємо, правда? Ех, що буде, то буде, а ти, Марку, грай! Правда?

Карпо Фед. А ти, Марку, грай... Авжеж... Ху! Загнала мене, капосна дівчина... Ніяк не звикну до цих городських сходів. Лізь аж на небо.

Нат. Павл. (піднято сміється). Ха-ха-ха! Звикнете, татуню! Звикните, хороший. І до мене звикните таки, як до дочки, а не до пані... Ха-ха-ха!

Карпо Фед. (змішується). Та я вже звик, спасибі... Як у раю живемо...

Саня (з здержаною радісною посмішкою). Тато кажуть, що бояться себе за чуб потягнуть, щоб не прокинутись.

Усі сміються.

Карпо Фед. (серйозно). Ой, дитино. Як натерпиться чоловік лиха, то вже й носом боїться чхнуть, щоб не злякать свого щастя... Ой-ой... Іменно, діти мої, як у рай ми попали. Дай боже вже нашій Наталі всього, що вона од бога собі просить...

Нат. Павл. (перебиваючи). Е! Вже завели свою пісню... Давайте краще всі заспіваємо... (Раптом обнімаючи його). Я, тату, тільки одного прошу у вашого бога, щоб він вам дав трошки спочинку. От і все... Ну, якої вам грать? «Голоту» чи «За тучами»? Га?

Карпо Фед. (закладаючи руки за спину й починаючи ходити по хаті). Та коли вже той... то «Голоту» б може...

Саня. Ха-ха-ха! Любиму!

Нат. Павл. Досю, розчиніть двері на балькон. Може, Андрія скортить, то й він прийде.

Дося (розчиняючи двері). А сусіди не будуть сердитись?

Саня (злісно спалахнувши). Овва! А як вони співають?..

Карпо Фед. (злякавшись). Ой, дітки: а чи не пізно. Га?

Нат. Павл. Хоч би розпізно, то будемо співать. Ну, я починаю! Саню, другого голоса. Досю!

Грає. Співають. Карпо Федорович спершу підтягує несміло, конфузиться, далі розходиться.

Нат. Павл. (зупиняючись, слухає). А що, не йде Андрій? (Всі слухають).

Саня. Ні, не чуть.

Нат. Павл. Давайте його любимої. Сільської.

Грає й співає:

По той бік гора,

По цей бік гора;

Поміж тими крутими горами

Сходила зоря...

Слухає і знов ще голосніше й завзятіше:

Гей, то не зоря,

Дівчина моя,

З новенькими гей та відерцями

По водицю йшла.

Слухає.

Саня. Йде! А їй-богу, йде. Я знаю. (Біжить назустріч Андрієві).

Нат. Павл. Саню! Не треба, наче ми не навмисне. Далі, далі.

Співають. Входить Андрій Карпович у такій же робочій сорочці, як і в Івана Стратоновича. Не кажучи нічого, починає підтягати. Карпо Федорович трохи соромиться при синові.

Нат. Павл. (озираючись). О? А я чую, прибавився ще чийсь голос. (Встає, йде до Андрія Карповича, непомітно, але тривожно вдивляється йому в лице). Туди чуть?

Андр. Карп. Ото й біда, що чуть. Терпів, терпів та й не видержав. На хвилиночку. Чудесна пісня. Чудесна. Ну, давайте ще раз-два та й побіжу знов. Сьогодні, Тасюню, кінчаємо. Ну, тату, заводьте, ха-ха-ха! (Тихо, ніжно сміється).

Карпо Фед. (сконфужено). От, доводять старого до гріха. Якби почула стара покійниця, от би вже вилаяла.

Саня (з легкою посмішкою). Тато стидаються при Андрієві співати.

Карпо Фед. А от при тобі не стидаюсь. От і мовчи.

Саня (лащиться). Та я ж, татку, ваша найменша.

Карпо Фед. А, ото то бо й є! «Найменша»!

Андр. Карп. (до Наталі Павлівни). А ти диви, на очах дівчина перероджується. Їй-богу, ніколи б не подумав, що вона може буть такою ніжною... А все... наша мама... (Ніжно, любовно цілує руку Наталі Павлівні).

Нат. Павл. (хмуро). Ну, Адю, не треба...

Андр. Карп. (здивовано). Тобі неприємно?

Нат. Павл. (м’якше). Прости, голубчику. Мені якось сьогодні...

Дося. У Наталі голова болить.

Андр. Карп. (злякано). А! Та чого ж то? Та чому ж ти не сказала? А ще співають. (До Сані). Це все ти... найменша! Спать, спать!

Карпо Фед. Ах, господи!.. А ми ще співаємо... Ходімо, діти, ходім.

Нат. Павл. (сміючись): Уй-уй! Нещастя! Ми будемо співать! Це найкраще. І Адік з нами. Добре.

Андр. Карп. Треба йти, Тасюню. Іван Стратонович уже десь аж стемнів увесь. Чудесний чоловік, а як хмара раз-у-раз. Просто хмара. Оце прийшов і аж душно стало в майстерні. А треба йти... Треба.

Нат. Павл. (здержуючи його). Ні-ні-ні. Я не пущу тебе сьогодні, не пущу!

Андр. Карп. Голубонько, ми мусимо кінчить...

Нат. Павл. Нічого не мусите. Ти посидиш з нами.

Андр. Карп. (тривожно). Мамуню, щось ми сьогодні якісь чудні. Може, справді, хворі?

Нат. Павл. Не хвора й не чудна. Я хочу, щоб ти посидів з нами. Ми будемо співать. Ну, хоч з півгодинки. Саню, заводьте: «Тихо, тихо»...

Саня нерішуче дивиться на Андрія Карповича.

Нат. Павл. Ну, Саню, заводьте. Тату, сідайте тут із нами...

Сідає на канапу, всаджує по один бік Андрія Карповича по другий Карпа Федоровича.

Нат. Павл. От так... Так гарно... Так любо... Нічого не страшно... (Пригортається).

Андр. Карп. Як дівчинка мала, яка вискочила з темної хати.

Нат. Павл. Ну, Саню!

Саня. Що ж? Можу.

Співає.

«Тихо, тихо»...

За нею всі. Наталя Павлівна підбадьорує Карпа Федоровича. Андрій Карпович про себе посміхається, поглядаючи на батька. Входить Іван Стратонович. У руках у нього пляшечка з чимсь. Пахмуро посміхається. Наталя Павлівна насторожується.

Іван Страт. (з кривою посмішкою). Просто ідилія.

Нат. Павл. (дзвінко). Прилучайтесь, Іване Стратоновичу.

Іван Страт. Нехай колись другим разом.

Андр. Карп. (встаючи). То правда, а зараз до роботи, до роботи. Ви вже не сердьтесь, любий, що я...

Іван Страт. О, прошу... Я сам прийшов трошки спочинуть. Та й Наталі Павлівні ось лавро-вишневих капель приніс. У неї голова боліла. Прошу. (Подає Наталі Павлівні пляшечку).

Нат. Павл. (сміючись бере). О, які ви добрі! І не думала, що ви пам’ятаєте. Дякую, дякую! Тільки у мене вже голова не болить і нерви заспокоїлись.

Іван Страт. Уже?

Нат. Павл. Уже, Іване Стратоновичу, дуже вам дякую. Я все таки сховаю, може колись здадуться. (Іде до себе в кімнату).

Андр. Карп. (до Івана Стратоновича здивовано). А знаєте, це чудесні каплі! Я раніш не вірив, що вони помагають, а раз випив і справді далеко краще стало. Дале-е-ко краще. Чудесні каплі!

Іван Страт. О, чудесні!

Наталя Павлівна входить.

Іван Страт. А ви б усе таки випили, Наталю Павлівно. Хе-хе-хе! От і Андрій Карпович говорить, що чудесні каплі!

Андр. Карп. (гаряче). Прекрасні каплі. Вірю! Вірю й покланяюсь. Ти б, справді, мамуню, випила, спала б лучче. Тобі потрібно побільше спочивати.

Іван Страт. Іменно! Чудесно б заснули.

Нат. Павл. Ні, дякую. Я засну й так. Адю! Щось я хотіла сказать?.. Забула... Ага, так. Я чула, що тато хоче вчитись механіці? (Сідає коло Карпа Федоровича, той трошки змішується, але видержує погляди). Правда, тату? Адю, це ж можливо, правда?

Андр. Карп. Цілком. Тато вже нам і так помагає.

Карпо Фед. Та що там тієї помочі од темного!

Андр. Карп. (сідаючи теж). Сідайте, коли так, Іване Стратоновичу. (До батька). О, через півроку ви в нас будете таким механіком, що чудно! Їй-богу! Саня артисткою, а Досю заміж! Га, Досю? Хе-хе-хе!

Дося (що шепотілась із Санею). Ти, Андрійку, знаєш, що я ніколи не вийду заміж, ну... і не треба.

Андр. Карп. Ого! Чудесного жениха тобі знайдемо. Правда, Іване Стратоновичу? Та що ви сьогодні такий хмурий, як гріх.

Іван Страт. (що ходив, зупинившись). Скучно. Од скуки я навіть хочу запропонувать вам почитать щонебудь уголос... Так усією сім’єю... У мене тут єсть одна цікава річ...

Андр. Карп. Чудесно! Тільки робота в нас, Іване Стратоновичу... Га?

Іван Страт. Та це недовго... Ви як, Наталю Павлівно?

Андр. Карп. Тасю, почитаємо? Господи! Що з тобою, ти біла, як стіна!

Усі стривожені, Саня підбігає.

Нат. Павл. (хоче посміхнутись). Нічого. Це так...

Іван Страт. От, бачите, я ж вам кажу, лучче випийте лавро-вишневих капель.

Наталя Павлівна мовчки дивиться на нього.

Андр. Карп. Справді, серце, випий... Випий, голубко, це чудесні каплі, я по собі знаю. Принести тобі? Саню!

Нат. Павл. (поспішно, різко). Не треба.

Андр. Карп. Та що з тобою?

Нат. Павл. Ах! Нічого зо мною нема. Ну, зблідла трохи. Ну, голова болить... Право, Адю, я як маленька дитина в тебе. Ну, що тут такого? Ну, що тут такого? Та й ви, Іване Стратоновичу, як навмисне сьогодні дуже дбайливі. Давайте краще співать. Це найкраще.

Андр. Карп. Ну, куди тут співи. Краще дійсно почитать щонебудь. От Іван Стратонович щось там має. Хай чита, а ти поклади головку мені на плече, заплющ оченята й чудесно буде. Їй-богу.

Нат. Павл. Ні, я читать не хочу. Щось інше...

Андр. Карп. Капризна яка сьогодні наша мамуня. Ну, співать так співать. Тільки пізно вже може? Зачини, Досю, балькон. Ну, будемо співать. Іване Стратоновичу, сідайте, будемо басувать. Тільки якої, панове, га? Я, знаєте, здається мертвий з могили вилізу, як почую, що коло мене десь співають. Ну, що: тобі лучче трошки?

Нат. Павл. Лучче, лучче... Сиди так коло мене.

Іван Страт. А я так стояв би за те, щоб читать. Наталі Павлівні спокійніше було б.

Саня (різко). Співать будемо! (Вороже дивиться на Івана Стратоновича).

Іван Страт. (здивовано-хмуро дивиться на неї, потім на Наталю Павлівну пильно). Ви думаєте, що Наталі Павлівні лучче буде, як співать?

Саня. Раз вона так хоче, то, значить, лучче.

Іван Страт. Ну, я б цього не сказав.

Нат. Павл. Саню... Іди сюди. (Саня підходить, Наталя Павлівна бере її голову, цілує). Моя хороша дівчинко!..

Андр. Карп. Ну, а тепер співать. Правда, тату? Трошки заспіваємо й до роботи. Ну, панове, яку?

Іван Страт. Давайте «Як умру, то поховайте»...

Саня. Ну, це сумна і тато не знають.

Іван Страт. Нічого, будуть за нами тягнуть.

Андр. Карп. А пісня чудесна. Давайте? Тасю?

Іван Страт. Це якраз для Наталі Павлівни. Підходяща.

Андр. Карп. Правильно. Тільки тихо-тихо, панове. Ну, баси починають. Саню, Досю, ви ж глядіть. Ти, Тасю, можеш не співать, ти собі сиди... Ну! (Диригуючи починає).

«Як умру, то поховайте»...

Співають; Андрій Карпович співає, схиливши лице до Карпа Федоровича, той конфузиться, але тягне за ним. Іван Стратонович з понурою посмішкою дивиться на Наталю Павлівну.

Нат. Павл. (сидить, одкинувши голову назад з заплющеними очима. Раптом, після другого куплету, встає й говорить рівним стомленим голосом): Ні, піду ляжу. Спів гірше. Ви, справді, краще читайте. Читайте, Іване Стратоновичу, я піду ляжу.

Андр. Карп. Мамуню!

Іван Страт. Бачите, я вам казав, випийте лавро-вишневих капель!

Нат. Павл. Може й вип’ю. (До всіх). Ви собі сидіть, не турбуйтесь, ради бога. Єрунда. Ось вам Іван Стратонович прочитає, а я, може, засну...

Андр. Карп. Ну, куди тут читать. Ото біда яка... Ніколи не боліла голова... Мамуню, може лікаря покликать?

Нат. Павл. Дякую, Адю. Це ж дурниця, я просто втомилась. Покійної ночі.

Усі. Покійної ночі.

Карпо Фед. (поспішно). Ходімте, діти, ходімте. Пора і нам спать.

Іде. Саня й Дося виходять з ним.

Іван Страт. Ну, ходімте й ми, Андрію Карповичу! Хай наша хазяйка засне, спочине. А ми, може, вдвох почитаємо...

Нат. Павл. Адю, останься на хвилинку! На одну хвилиночку.

Іван Страт. А я, значить, сам піду? Ну, покійної ночі, Наталю Павлівно! А капельки приймете? Хе-хе-хе. (Виходить).

Андр. Карп. (здивовано). Що ж тут смішного? Глупо й більш нічого.

Нат. Павл. Він дума, що я хочу по-дамському звичаю пококетувати своїм стражданням, щоб мене жаліли. (Іде до канапи). Сядь, Адю...

Андр. Карп. Глупо й більш нічого. (Сідає поруч).

Нат. Павл. (якийсь час сидить із заплющеними очима. Раптом кладе руки на плечі Андрія Карповича). Адю, я хочу дати тобі кілька питань, будеш відповідати мені щиро, по совісті?

Андр. Карп. Мамуню, хіба я коли...

Нат. Павл. Ну, добре. Скажи: ти любиш мене?

Андр. Карп. Тасюню! Ти б ще спитала, скільки буде два рази по два...

Нат. Павл. Ну, добре. Ти віриш мені?

Андр. Карп. Як богові.

Нат. Павл. Чекай. Ти отповідай, подумавши. Скажи, ти повірив би, якби тобі сказали, що я тебе обманюю?

Андр. Карп. Тасю? Що з тобою? Що за розмова?

Нат. Павл. Одповідай, Адю, і не звертай уваги, у мене сьогодні нерви трошки розійшлись. Ну?

Андр. Карп. (подумавши). Ні, не повірив би... (Спалахнувши). А той, хто говорив би... мерзота й більше нічого!

Нат. Павл. (слабко посміхнувшись). А якби я, дійсно, зрадила... Дійсно... Що б ти?

Андр. Карп. (з тайним ляком). Тасю... Тасю...

Нат. Павл. (весело сміючись). Господи, зблід як! Заспокойся, хороший, ніякої зради нема, я тільки хочу знать, як ти любиш мене... і як віриш.

Андр. Карп. Ну, Тасю, ти підбираєш поганий спосіб узнавать... Фу! (Витирає лоба).

Нат. Павл. (тривожно). Тобі погано? Ну, вибач мені, вибач мені, хороший, я погана, вибач, Адю...

Андр. Карп. Та нічого, нічого... Тільки, Тасю, ти можеш не питать мене про це... Ти знаєш сама, як я тобі вірю... Здається, малим богові так не вірив. Їй-богу. Знаєш, скажу тобі правду: з початку, як побрались, я не вірив тобі, мучився, думав - просто з жалости ти пішла за мене. Думав, що я тобі, як мужчина, просто гидкий. Знаєш... я навіть не смів іти до тебе, як до жінки. Чекай, як говорить, то вже говорить. Іноді я навіть думав, що ти вийшла за мене через те, що надієшся бути багатою. Одну хвилинку, одну тільки хвилиночку раз так подумав! І то давно, мамуню, давно! Тепер я тільки молюсь на тебе, тепер я іноді такий щасливий, що аж страшно, за що мені таке щастя? Зо всіх боків щасливий: як син, як мужчина, як брат, як чоловік, як людина, як... Тасю, Тасю ти ще питаєш! Та якби це трапилось, що ти... що ти обманювала, знаєш, це був би якийсь один жах. Це був би кінець!.. Це було б гірше смерти! Куди: якби ти (не дай бог!) померла, це було б у сто,- куди! - в тисячу раз лекше... Смерть я, може, пережив би, а обман... Ой, мамуню, не треба навіть говорить... Не треба!

Нат. Павл. (тихо гладить його по голові). Не будемо, не будемо, любий... Посидимо так трошки і... підем спать. Мені трошки сумно сьогодні, хотілося з тобою на самоті побути.

Андр. Карп. Я ж уранці прийду... (З жагою). Прийду до моєї жіночки, в теплу постельку до неї. Щастя моє!

Нат. Павл. (встаючи). Ну, а тепер іди працювати. Годі... Піду ляжу...

Андр. Карп. Ти б, справді, мамуню, капельок приняла. Га?

Нат. Павл. (з посмішкою). Може й прийму. Ну, прощай! Роби, хороший. (Обнімає й цілує).

Андр. Карп. Так наче на поїзд їдеш. Спи спокійно. Іван Стратонович, мабуть, лютує... До ранку, мамуню... (Виходить).

Наталя Павлівна хитає йому головою, якийсь час стоїть непорушно й задумливо на місці, потім стріпується, глибоко зідхає і йде до себе в кімнату. Через якийсь час виходить з пляшечкою в руці. Сідає коло столу, схиливши голову на руки. Встає, дико озирається, іде до балькону, одчиняє двері, немов хоче покликати когось, вертається і знов сідає. Дивиться на пляшку, піднявши її до світла.

Виходить Іван Стратонович через двері з кухні.

Нат. Павл. (здригується, ховає пляшечку, встає, суворо й різко). Чого вам ще треба? Знов підслухували?

Іван Страт. (понуро, мовчки й помалу підходить, виймає з кишені якийсь папір, розгортає, показує і рве). Вексель. (Потім виймає пакуночок листів, кладе на стіл перед Наталею Павлівною). Листи. (І дивиться на неї насторожено-чекаючим, хмурим, гарячим поглядом).

Нат. Павл. (жадно хапає листи, ховає на грудях, потім дивиться на нього й застиґає. Іван Стратонович видушує на губах понуру посмішку). Іване!

Іван Страт. (так же дивиться, хрипло). Я не читав їх.

Наталя Павлівна, збезсилівши, сідає, не зводить з нього очей.

Іван Страт. Ну, тепер можете прогнать мене і скінчить комедію. Кінчайте швидше.

Наталя Павлівна раптом встає, обнімає його й жагуче цілує.

Іван Страт. (задихаючись). Це подяка чи... чи...

Нат. Павл. (один мент вагається, але дивиться в його гарячі дикі очі і, обнявши, говорить). Любов... Любов...

Іван Страт. (жагуче цілуючи). Тасю!.. Тасю!.. Ходім до мене. Ходім... Ми зараз вернемось.

Нат. Павл. (одхиляючись). Іване... Це - безумство.

Іван Страт. А-а! «Безумство»... Тепер теж безумство?

Нат. Павл. Ти не віриш мені й тепер?

Іван Страт. Не вірю. Що тобі стоїть обнять?

Нат. Павл. Значить, я повинна йти для доказу?

Іван Страт. Ти боїшся?

Нат. Павл. Ні, я для доказу не піду. Піду, коли бажання поведе.

Іван Страт. Значить, я мушу вірить словам тільки?

Нат. Павл. (дивиться в його лице, помалу). Ні, я дам тобі інший доказ... Чуєш, Івасю? Я дам другий доказ і ти повіриш... Тільки треба заспокоїтись. Чуєш?

Іван Страт. (хрипло). Коли?

Нат. Павл. Коли? Не знаю. Хутко. Три тижні, два, не знаю. Ти мусиш ждать. Чуєш? Я хочу тепер тебе випробувать, чи ти віриш мені... Говори, віриш?

Іван Страт. Не знаю. Знаю, що ти отруїла мене своїми словами. Я не знаю, чому вірить. Убий мене, тільки правду дай! Дай.

Нат. Павл. Дам. Тільки не зараз, а тоді, коли ти мені будеш вірить, а не доказам. Чуєш? Будеш ждать?

Іван Страт. Не знаю... Мушу... Тепер ти безпечна. Сила на твоєму боці.

Нат. Павл. Не говори дурниць. Хіба я не розумію, що ти думав, як вертав листи і що зараз стоїть у твоїх очах? Я завжди в твоїх руках і без листів.

Іван Страт. А! І через це тільки й поцілунки ці?

Нат. Павл. Не говори, кажу, дурниць! Якби через це, я б зараз пішла до тебе. Я хочу дати тобі такий доказ, щоб ти все життя вірив мені. Але ти мусиш ждать. І ні одного слова, ні одної сцени. Хоч би я обнімалась на твоїх очах з Андрієм, Тосем, зо всіма мужчинами,- ти мусиш мовчать і ждать. Чуєш?

Іван Страт. Доки? Все життя?

Нат. Павл. Ні, далеко менше. Сказала, не більше місяця. Я хочу тебе провірить. А тоді доказувать тобі. Будеш ждать?

Іван Страт. (мовчить). Буду.

Нат. Павл. Ну, а тепер іди до Андрія. Я стомилась. Цілуй. (Обнімає). Іди.

Іван Стратонович похилений, похитуючись, виходить. Наталя Павлівна безсило сідає на стілець, кладе голову на стіл і тихо, безнадійно ридає.

ЗАВІСА.

ДІЯ ТРЕТЯ.

Там же. Ранок.- На столі наготовлено для обіду.

Іван Страт. (з капелюхом у руці). Я не маю більше сил. Чуєш? Не маю. Не можу ждать!

Нат. Павл. Мусиш, Івасю. Мусиш, бідний... Та не ходи, зараз же обідать будемо.

Іван Страт. Я піду пройдусь... Ще якби хоч робота. У роботі забував. А як здали мотор... Цей тиждень мені здається довгими роками... (Криво посміхаючись). Може, ти сподіваєшся, що я збожеволію.

Нат. Павл. Іване! Це віра твоя?!

Іван Страт. (зщулившись). Вибач, я не хотів... Я божевільний...

Нат. Павл. Ох, швидше б уже!

Іван Страт. Ти не скажеш мені?

Нат. Павл. Нічого не скажу... Жди.

Входить, наспівуючи, Саня. Змовкає.

Іван Страт. Ну, піду пройдусь. (Виходить).

Саня. Господи! Він з кожним днем стає таким, що аж душно при ньому в хаті. Ну що, болить голова, Наталю?

Нат. Павл. Ні, дитинко, нічого. Трошки.

Саня. І що сталось таке з вами? Андрій каже, що ви ніколи нічим не слабували. А за цей тиждень ви просто з лиця зійшли? (Несміло). Може у вас горе є яке, Наталю?

Нат. Павл. (сміючись). Горе? Що ти, дівчинко моя? Хіба ви мене не любите? Хіба нам не щастить? Ось не сьогодні-завтра грошей матимемо цілу купу.

Саня (сумно). А все таки ви невеселі. Пульхера каже, що бачила раз, як ви плакали.

Нат. Павл. (регочеться). Хіба? От це старенькій привидилось. Я вже забула, коли плакала! Ну, що, може трошки за піяніно сядемо? Га?

Саня. Сядемо. Тільки щоб у вас голова не боліла. Ви й так цілі дні граєте на уроках.

Нат. Павл. О, хутко вже ніколи грать не буду! Ну, сідаймо.

Дзвінок.

Нат. Павл. Дзвонять?

Саня (біжить). Мабуть, Андрій. (Вертається з листом). Лист, Наталю! Лист! Мабуть від компанії. Дивіться, тут ось на конверті щось не по-нашому надруковано... Що вам, Наталю! Ой, матінко!

Нат. Павл. (дуже схвильована). Нічого... Це про мотор. Одповідь... Так швидко. (Прикладає руку до серця. Розриває конверт, читає, безсило сідає).

Саня (з ляком). Що? Недобре? Не хотять?

Нат. Павл. Ні, навпаки... Просять Андрія прийти підписать контракт.

Саня. А ви наче не раді?

Нат. Павл. Я? Не рада?.. (Раптом підводиться, піднято). Я не рада? Ха-ха-ха!.. Ні, я рада... Я страшенно рада. Тепер кінець... О, я безумно рада! Де Андрій? Ах, він пішов до Сердюкових. Саню, біжи зараз за ним. Знаєш де?

Саня. Знаю.

Нат. Павл. Біжи зараз, клич, хай кида все. Де Дося? Досю, Досю!

Саня. Дося пішла на пошту.

Нат. Павл. Ах, на пошту. Так-так, Дося пішла на пошту. Наша тиха, покірна Дося пішла на пошту. Так, це правильно... Ах! Що ж я хотіла?.. Забула... Це вдарило мені в голову... Біжи, дитинко, біжи! (Ходить).

Саня (тривожно слідкує за нею). Може б вам води дать?

Нат. Павл. Води? (Морщить лоба, пригадуючи). Ах, так... Води... Нуда... (Іде до дверей у кухні). Пульхеро! Пульхеро! Біжи, Саню, біжи...

Саня не рушиться. Входить Пульхера.

Нат. Павл. Пульхеро, біжіть зараз до панича Тося, покличте його сюди; скажіть, щоб зараз же, зараз же йшов. Щоб кидав усе й зараз же біг сюди! Швидко, Пульхеро!

Пульхера (пильно дивиться на неї, строго). А знаєте, що я вам скажу, пані?

Нат. Павл. Ну?

Пульхера. А то, що вам треба, як панові, покласти рушничок на голову, бо щось ви...

Нат. Павл. (щось згадавши). Ага! (Біжить у свою кімнату, зараз же вертається). Ну, нічого. Та біжіть же, Пульхеро! Та чого ви стоїте, господи!

Пульхера. Ну, знаєте, що я вам скажу?

Нат. Павл. Ах, Пульхеро, потім скажете, ідіть швидше. Та скажіть, щоб зараз же йшов.

Пульхера. Та скажу. А вам скажу, що коли ви ще з тиждень побігаєте по отих своїх уроках, то...

Саня. Та Наталя вже не будуть давать уроків. Вже контракт підписувать буде Андрій. Ось листа одержали.

Пульхера (радісно вражена, христиться). Ну, слава ж тобі, господи! Так би ж і сказали! Біжу! Біжу!.. (Біжить у кухню).

Нат. Павл. (тихо сміється, злякано до Пульхери). Та куди ж ви?

Пульхера. Та хустку ж хоч накину на себе.

Нат. Павл. Та тут же через дорогу, одна хвилина.

Пульхера. А хоч би й півхвилини, то хіба я молода дівчина, щоб по вулиці отак бігать? Зараз, зараз.

Нат. Павл. Ах, боже!.. Саню! А ти ж чому не біжиш?

Саня. Зараз. Я татові скажу. Добре? От зрадіють, боже! (Хутко вибігає).

Наталя Павлівна швидко ходить по хаті. Виходить Пульхера з великою хусткою на плечах.

Пульхера (на ходу говорить). Біжу, біжу. А як нема дома?

Нат. Павл. Мусить бути! Мусить. Він у цей час раз-у-раз дома.

Пульхера. Ну, а як не буде?

Нат. Павл. Як не буде? Як не буде,- я сама піду шукать його. Та він дома. Біжіть, Пульхеро.

Пульхера. Та біжу, біжу. Ну, слава тобі, господи! (Вибігає).

Назустріч їй хутко входить Карпо Федорович.

Нат. Павл. (кидаючись до нього, обнімає, цілує, милує). Татуню!.. Татуню! Сьогодні наше свято. Сказала вам Саня, сказала? Сідайте тут, сядемо обоє. Ви раді, татусю? раді?

Карпо Фед. Змилувався бог, змилувався над нами за наше терпіння.

Нат. Павл. Таточку! Ви заслужили. Ви заслужили. Тепер усе буде добре. Тепер ви спочинете. Правда?

Карпо Фед. Тепер спочинемо. До смерти за вас молитимем бога, щоб дав вам вік довгий, щастя...

Нат. Павл. О! Я буду тепер довго-довго жить! Тепер, тату, будемо спочивать. Ми з вами наробились. Правда? Мій тато був за сторожа при церкві. Я вам уже казала? Він був схожий на вас, такий же тихенький. Він тільки в труні знайшов спочинок. Не довелось, татуню, йому спочити тут. Ви за нього спочинете, правда? І за нього, і за себе. Правда?.. Я трошки, тату, ніби не при собі, але така ж радість, така радість. (Схоплюється, біжить на балькон, визирає на вулицю. Раптом махає рукою й біжить у сіни). Тось, тату, йде! Треба йому сказать. (Біжить знов до нього, обнімає, цілує). Я здуріла, таточку, з радости. Але ви не лякайтеся, ця дурість не страшна... Правда?

Карпо Фед. (щасливо весь час посміхаючись, гладить руки). Ой ні, не страшна, не страшна. Таку дурість дай боже всякому...

Нат. Павл. Таточку, я хочу щось наодинці побалакать з Тосем. Я хочу зробити з ним несподіванку Андрієві, як на іменини.

Карпо Фед. (схоплюючись). Та говоріть, говоріть. Я вийду, я вийду...

Нат. Павл. Татуню, ви не сердитесь? Ні?

Карпо Фед. Ой, що ви... Наталю...

Нат. Павл. Тату, а коли ж ви мені казатимете «ти» і «доню»? Га? Коли?

Карпо Фед. Та я... Не смію я, доню.

Нат. Павл. (радісно цілуючи). Спасибі. Спасибі, Таточку.

Входить Тось. Хмурий.

Пульхера (входячи за ним). Ось привела. Заздрять, що не їм таке щастя, та й не радіють. Он які!

Тось. Я, Пульхеро, радію та в мене сьогодні голова болить. Драстуйте, Карпо Федорович.

Пульхера. А! Панська хвороба. Поменше б книжок читали. (Виходить).

Карпо Фед. (здоровкаючись із Тосем). Та я піду собі. Говоріть, говоріть. (Виходить).

Нат. Павл. (зразу стихаючи вся). Тосю! Я хочу з тобою говорить.

Тось (з підозрінням). Прошу.

Нат. Павл. (показує на лист). Сьогодні Андрій підписує контракт.

Тось. Так. Пульхера казала. Дуже радий. Поздоровляю. Ну?

Нат. Павл. Який холодний, чужий, ворожий погляд.

Тось. Річ не в моїм погляді. Ну, що далі?

Нат. Павл. Не треба так дивитись на мене, Тоську, не треба, коханий мій. Єдиний коханий мій. (Раптом обнімає Тося, припадає до грудей йому і рвучко, голосно, з мукою ридає).

Тось (злякано). Тасю! Тасю! Голубко! Дорога моя! Що з тобою! Що з тобою, скажи мені... Та що ж з тобою, господи, ти хочеш мене з розуму звести чи що? Тасю!

Нат. Павл. (підводиться, дивиться на нього, хапає його за голову й цілує з дикою жагою очі, лоб, ніс, вуса). Єдина радість!.. Єдине світло... Сонце...

Тось. Голубонько, рибко, що з тобою? Що це все значить, скажи ж, не муч мене... Тасю, хтось ввійти може!

Нат. Павл. Хай! Хай входять... Хай усі бачать... Мій єдиний, мій... (Ридає).

Тось. О, що ти зі мною ж робиш! Що з тобою? Ти прощаєшся зі мною? Говори! Прощаєшся?

Нат. Павл. Підожди... Я зараз... Це слабість... Цього не повинно бути... Я зараз... Тосю! Ти любиш мене?

Тось. Тасю! Ну, що за питання.

Нат. Павл. Правда, я сама не знаю, що говорю. Я знаю, ти любиш. І я люблю тебе. Ох, якже люблю!.. Пам’ятаєш, як ми купували у бабуні насіння, а вона думала, що ми чоловік і жінка? А хіба ми не чоловік і жінка? Хто може сказать, що ні? (З невимовною ніжністю). Тосіку!.. Котику!.. Хлопчику мій!.. Вогнику мій...

Тось. Тасю!.. Та що таке, ти скажеш мені? Що за мука?!

Нат. Павл. (мовчить. Рішуче). Тосю! Віриш ти мені, що я тебе люблю, скажи?

Тось. Тасю! Для чого ці підходи, говори прямо.

Нат. Павл. (твердо). Я тебе питаю, ти мені одповідай. Віриш?

Тось. Ні!

Нат. Павл. Фрр. Вогнику!

Тось. Не вірю. Я чую, що ти мені зараз скажеш. Що тепер ми мусимо розійтись. Можеш говорить, я спокійний.

Нат. Павл. Спокійний? Зовсім? О, хлопчику мій... Ні-ні, я хочу тобі сказать, що ми ніколи не розійдемось тепер. Чуєш? Ніколи.

Тось (засіявши). Тасю! Це правда? Правда?

Нат. Павл. Правда. Ти будеш мені тепер вірить, що я любила й люблю тебе. Чекай, дитинко. Тільки я ще хочу одно сказать. Слухай, Тосю. Ніколи,- чуєш? - ніколи ні одній людині ти не повинен того говорити, що між нами було. Чуєш?

Тось. Я не розумію, Тасю: всі ж усе одно будуть бачить...

Нат. Павл. Те, що будуть бачить, це друга річ. А вони не повинні знать того, що було. Ти даєш слово?

Тось. Скільки хочеш... Тільки я не розумію...

Нат. Павл. Ні, ти присягнись мені нашою любов’ю, що додержиш слово. Присягнись, що ти віриш мені.

Тось. Присягаюсь, Тасю.

Нат. Павл. Ну, от і все. Тепер усе буде добре... Тільки щоб ти вірив, що я люблю тебе, що тебе одного любила й люблю... Гляди ж, Тосю, особливо Андрій не повинен нічого знать. Чуєш?

Тось. Тасю! Я чую... Але я все таки не розумію. Ти ж покинеш Андрія?

Нат. Павл. Покину.

Тось. Він же буде знать, через що і для чого покинула. При чому ж тут моє слово? Ти щось... Я не розумію.

Нат. Павл. Я це все беру на себе, ти не думай про це. Вибрешусь. Я ж умію брехать. Ха-ха-ха. Безодня, правда!

Тось (з підозрінням). І вже не боїшся, що це вб’є Андрія?

Нат. Павл. Не боюсь! Навпаки, я дам йому на все життя спокій і певність у себе. Дам те, що найбільш потрібно. І дам брехнею! Чуєш, брехнею! Хай же живе брехня!

Тось. Тасю! Це негарно.

Нат. Павл. Що? Що негарно?

Тось. Ця твоя радість.

Нат. Павл. (піднято). Хіба? Ха-ха-ха! Мій правдивий хлопчик не любить брехні? Навіть тої, що дає радість? Хлопчику, що єсть істина? Істина є постаріла брехня. Всяка брехня буває істиною... Філософія, правда? Мій поет не любить філософії? Не треба. Не треба її любить. Вона мутить розум... (Задумується).

Тось. Тасю... Ти це серйозно все говорила, чи жарт був?

Нат. Павл. Що? Про істину?

Тось (різко). Про те, що покинеш Андрія.

Нат. Павл. Серйозно... Ох, серйозно. (Схоплюється, з жахом). Тосю! Тосю... Невже це серйозно? Невже це?.. Тосю.

Тось (холодно). Це від тебе залежить.

Нат. Павл. Тосю! Боже мій!.. (Раптом спиняється). Фу, фу! Ще істерики бракує. Зовсім усе було б добре.

Тось. Коли ж ти покинеш Андрія?

Нат. Павл. (дивиться на нього). Тосік не вірить, правда?

Тось. Я повірю тоді, коли ти це зробиш.

Нат. Павл. А як не зроблю?

Тось. Значить, ти мене дурила, як і завжди.

Нат. Павл. (тихо). Зроблю, Тосю. Я зроблю, а ти своє слово пам’ятай. Чуєш? І пам’ятай, що б не сталось, чуєш, що б не сталось, що Тася тебе любила і зробила... і... Словом, інакше не могла вона. Чуєш?

Тось. Що «не могла»? Що б сталось? Що ти не покинеш Андрія? Так?

Нат. Павл. Я тобі говорю, що б не сталосъ. Я не знаю, що може статись. Годі. (Стомлено). Ох, швидше б, швидше!

Тось (обнімаючи її). Я не смію, Тасю, вірити своєму щастю... Тебе ж не вгадаєш...

Нат. Павл. І не вір, котику. Вір тільки, що я люблю тебе. І все буде добре... Чекай, здається, йдуть. Ти, розуміється, не будеш тікать? Ти мусиш тут бути сьогодні. Сьогодні будемо веселі. Добре? Обіцяєш?

Тось. Обіцяю.

Дзвінок.

Нат. Павл. А потім... Що буде, то буде. Коханий, єдиний мій. (Хапає голову Тося, дико, жагуче цілує і біжить у сіни).

Тось в радісному непорозумінні. Входять Наталя Павлівна, Андрій Карпович, Саня й Іван Стратолович. Всі радісні, сяють, крім Івана Стратоновича.

Андр. Карп. Тасю. (Обнімає її, цілує).

Нат. Павл. Наша взяла, Адю?

Андр. Карп. Наша! Де лист?

Нат. Павл. (біжить до столу, подає). Ось!

Андр. Карп. (До Івана Стратоновича). Ану, про віщо воно шкрябає... (Щасливо сміється. Обидва читають).

Іван Страт. (хмуро, байдуже). Нічого.

Андр. Карп. (обуренно). «Нічого». Він каже «нічого». Ну, ви подивіться на цю мару. (Побачивши Тося). Доброго здоров’ячка, Тосю! Ну, ви подивіться на цього... на цього песиміста. Ну? Я мало не підскочив вище лихтаря на вулиці, як зустрівся з Санею, а зустріли його і ось вам... Хмара хмарою. Та ви розумієте, чоловіче, чим це пахне? Га?

Іван Страт. (з посмішкою). Десятьма тисячами. І ще чимнебудь. (Зиркає на Наталю Павлівну).

Андр. Карп. «Десятьма тисячами». І це йому так, наче він щодня має по двадцять тисяч... Ні, я з таким чоловіком не зговорюсь. Тасю! Сьогодні у нас бенкет, сьогодні ми... Пульхеро!

Саня (біжить до дверей в кухню й гукає). Пульхеро! Пульхеро!

Андр. Карп. Тасю, сьогодні бенкет. У нас є хоч трохи грошей?

Нат. Павл. (весело). Рублів десять знайдеться!

Андр. Карп. Тільки всього? Ех, жаль. Шампанії б жарнуть.

Нат. Павл. Позичить можна... Тосю, у тебе нема?

Тось (з силувано-веселою усмішкою). На таке благе діло мусить бути. (Виймає гаманець, рахує). П’ятнадцять рублів і двадцять копійок.

Входить Пульхера.

Андр. Карп. (до Тося). Чудесно! Знаменито!.. Давайте сюди, давай, Наталю, твої. Пульхеро! Сьогодні у нас буде бенкет, чуєте?

Пульхера. Та чую. Той, що з кокардою?.. Колись приходив...

Усі регочуть.

Пульхера (вдаючи сердиту). Еге ж, засмійтеся. Може, що стара догадається, що він за оден, отой... як ви його назвали.

Андр. Карп. Бенкет, Пульхеро, бенкет: гулянка.

Пульхера. А-а! Бенкет... Ну, так би й казали... Ну, та що буде?

Андр. Карп. Так от... (До Наталі Павлівни). Ні, я, Тасю, не вмію... Це не моє діло.

Нат. Павл. Треба, Пульхеро, купить вина... Чуєте?

Пульхера. Ба ні, не чую, треба купить картоплі.

Усі сміються.

Нат. Павл. Ну, так от тої картоплі, що зветься вином. Тільки... А знаєш що, Адю? Краще написать на записочці, а то Пульхера забуде.

Андр. Карп. Чудесно! Знаменито! Де папір?

Тось (виймає записну книжку). Ось маєте. (Видиряє лист, подає з олівцем).

Андр. Карп. Знаменито! Так шампанського, панове. Дві пляшки? (Пише). «Шампанського». Так. Ще чого, Наталю?

Нат. Павл. Я не знаю.

Іван Страт. Монопольки, простої.

Андр. Карп. Фу, демократ. Ну, можна й простої. (Пише). Усе? Чудесно. Ось маєте, Пульхеро. Знаєте, де магазин?

Пульхера. Ще б чого не знала. Це за церквою?

Андр. Карп. Де за церквою? Аптека?

Усі сміються.

Пульхера. От раденькі! Яка аптека? Аптека по один бік, а то по другий.

Андр. Карп. А, правильно, правильно. Вибачайте, Пульхеро, вибачайте, ради бога! (Уклоняється).

Пульхера. Та тут усе, значить, списано?

Нат. Павл. Все. Та швиденько, Пульхеро.

Андр. Карп. Одна нога тут, а друга там.

Пульхера. А сама посередині: ні туди, ні сюди.

Нат. Павл. Звожчика візьміть, Пульхеро.

Пульхера. От ще чого не було! Ще на звожчиках мене покатаєте.

Андр. Карп. Правильно, Пульхеро! Беріть звожчика. Беріть!

Пульхера (сміється). І вигадають же. Що ж, візьму. А обід потім? (Виходить).

Нат. Павл. Потім, потім... Саню, а де ж тато? Поклич швидше! От маєш.

Андр. Карп. Він уже знає?

Саня (вибігаючи). Знають!

Тось (бажаючи бути веселим, до Івана Стратоновича). Значить, хеміко, вас можно поздоровить тепер?

Іван Страт. А вас?

Тось. Мене? А я тут при чому?

Іван Страт. (з хмурою посмішкою). А як же, член щасливої сім’ї.

Тось. У такому змислі... згоджуюсь.

Іван Страт. Згоджуєтесь?

Нат. Павл. (весело). Панове! Тільки хоч сьогодні не гризіться. Іване Стратоновичу, ви мені колись обіцяли бути хорошим. Пам’ятаєте?

Іван Страт. Ми й не гриземось, Наталю Павлівно. Просто собі розмовляємо, як добрі приятелі. Я от, наприклад, хочу навіть просить Антона Михайловича написать оду на цей урочистий день і прочитать за шампанським. Я настільки вірю в геній Антона Михайловича, що думаю,- йому досить часу, поки Пульхера з’їздить туди й назад.

Тось (сміється). Можна.

Нат. Павл. Ви злий, Іване Стратоновичу. Навіть у такий день ви не можете.

Андр. Карп. Бить, бить його треба!

Іван Страт. Господи! Та що ж я такого сказав?!

Входять Саня й Карпо Федорович.

Нат. Павл. (біжить назустріч). Що ж ви сховались, татуню? Тут уся сім’я, а ви десь там.

Андр. Карп. Ну, тату! Тепер купимо пасіку? Га? Поділимось, я механіку, а ви пасіку. Чи хочете навпаки: я пасіку, а ви механіку?

Карпо Фед. І так, синку, добре і так добре. Аби все було добре.

Андр. Карп. Правильно. Чудесно сказано. Знаменито. Ну, тату, тепер буде все добре.

Карпо Фед. Дай боже, дай боже.

Андр. Карп. А як буде погано, то ось хто нас виручить. (Показує на Наталю Павлівну).

Карпо Фед. А виручить... О, виручить, дай боже, щоб здоров’я більше було.

Нат. Павл. (дзвінко). Буде, тату! Виручу! Всіх виручу! (Всаджує Карпа Федоровича на канапу).

Тось пильно дивиться на неї, відходить до балькону.

Андр. Карп. А де ж Дося? Що ж це її не видно?

Саня. Пішла, Андрійку, на пошту. Мабуть, ще до крамниці зайшла.

Андр. Карп. А... По хазяйству? Ну, Тасю, давай паперу, сідай, пиши листи на всі свої уроки. Адьє, мовляв, і бувайте здоровенькі. Кінець. Сідай, зараз сідай.

Нат. Павл. Моментально? Вспію. Зараз я хочу з вами бути. З татом хочу. (Лукаво). Ну, татуню, може, заспіваємо? Ха-ха-ха!

Андр. Карп. А знаєте, цілком справедливо сміються з нас руські. Чи горе, чи радість, зараз «давай заспіваємо». І я вам скажу, панове, це таки чудесний звичай у нас. Ну що, справді, чому б нам не заспівать? Га?

Сміються.

Андр. Карп. (теж сміючись). А їй-богу, панове. Ну, а що тут такого? От якраз усі зібрались. Га? Як ви думаєте? Поки Пульхера принесе... А то якось, знаєте, у грудях радість, а вилить... якось незручно кричать. Французи зараз починають танцювать. Ну, а ми співать. Га?

Саня (злісно). А кацапи горілкою наливаються.

Сміються.

Нат. Павл. (дивлячись у бік Тося й Сані, які трошки одійшли назад. Піднято). Знаєш, Адю! Може, незабаром ми матимемо ще одну радість, трошки іншого характеру, але теж таку, що заспівать прийдеться. (Показує очима на Тося й Саню). Як думаєте, панове?

Іван Стратонович пильно вдивляється в неї.

Андр. Карп. (з захватом). Чудесно! У, це так чудесно, що й нашій радості далеко!

Саня (озираючись). Що чудесно? Андрійку, я не чула, що чудесно?

Сміються.

Андр. Карп. Щось...

Саня з непорозумінням дивиться на всіх.

Нат. Павл. Ми кажемо, що незабаром матимемо ще одну радість. Але про неї тобі не можна знать.

Андр. Карп. Ха-ха-ха! Не можна, не можна! Ні-ні, їй якраз не можна знать.

Іван Страт. А також Антону Михайловичу.

Андр. Карп. Безумовно! Безумовно.

Карпо Фед. Воспретить.

Нат. Павл. Ха-ха-ха. Іменно, тату, воспретить.

Тось (червоніючи). Я, панове, нічого не розумію.

Іван Страт. А чого ж ви почервоніли, коли не розумієте?

Тось. Я?

Нат. Павл. Ха-ха-ха! Санюсь теж, видно, не зрозуміла. Правда? Правда? (Біжить до неї). Ой, зовсім не розуміє, червона, як сонце.

Тось (палахнувши, до Наталі Павлівни). Наталю Павлівно!

Нат. Павл. (швидко до нього). Фр! Фр! Уже!

Тось. Кумедні жарти.

Саня (раптом, видно зрозумівши). Ой, які ж бо, їй-богу! (Вибігає).

Сміються.

Нат. Павл. Саню! Санюсь! Не будемо! Даю слово, що не будемо! Бідна дівчина!

Тось. Наталю Павлівно!

Наталя Павлівна шепоче йому на вухо. Тось пильно дивиться на неї, зразу стихає й робиться серйозним. Кидає на всіх чудним поглядом.

Андр. Карп. (до Наталі Павлівни). Заспокоїла? Хе-хе-хе!

Нат. Павл. Ого! Моментально. Сказала таке словечко, що як по щучому велінню. Треба ще й Сані сказать. (Іде за Санею).

Андр. Карп. (до Карпа Федоровича). Чарівниця! Одно слово, татуню, чарівниця в нас та й годі!

Карпо Фед. (з побожністю). Одно слово, чарівниця.

Іван Страт. (до Тося). Солодке, мабуть, слово! Га?

Тось (із чудною посмішкою). Солодке, хеміко. Солодше всіх ваших кислот.

Іван Страт. Он як!

Андр. Карп. (підморгує до Івана Стратоновича). Може й ми колинебудь узнаємо, що за слово?

Тось (усе так же чудно посміхаючись). Може й узнаєте.

Андр. Карп. Чудесно! Чудесно!

Іван Страт. (ходячи по хаті, з підозрінням подивляючись на Тося). Побачимо... Побачимо.

Тось. Побачите й почуєте.

Іван Стратонович зупиняється й уважно дивиться йому в обличчя.

Тось. Що? Зараз хочете побачить? Рано.

Іван Страт. Рано?

Тось. Рано.

Іван Страт. Так Наталя Павлівна сказала?

Тось. Так я вам кажу.

Іван Стратонович зривається і знов ходить, трохи швидше.

Андр. Карп. Що? Не піддається? Тайну свято береже? Та ви вже, Тосю, не мучте Івана Стратоновича, бачите, як потемнів. Може, він якраз і сам на ту лінію хоче стать. Ха-ха-ха!

Іван Страт. (зупинившись, різко до Андрія Карповича). Ви вгадали, Андрію Карповичу!

Андр. Карп. Ха-ха-ха.

Входять Наталя Павлівна й Саня.

Андр. Карп. Тасю! Ради бога, скажи й Івану Стратоновичу якенебудь солодке слово, а то тут мало до дуелі вже не доходить між цими лицарями. Заздрить!

Нат. Павл. Та не може буть? А Досі ще нема.

Андр. Карп. Ха-ха-ха! (З захватом до Карпа Федоровича). Ну й чарівниця ж! Прямо тобі... Ха-ха-ха.

Саня (весело). Хоч би вже Дося швидше йшла, хай трошки на неї...

Нат. Павл. (хитро). Іване Стратоновичу! На пару слів.

Іван Страт. (понуро). Прошу дати мені спокій.

Андр. Карп. Упирається! Ха-ха-ха! Упирається.

Нат. Павл. (уважно подивившись на нього). Чекай, зараз і до тебе черга дійде. Іване Стратоновичу, я вам хочу сказати кільки слів по секрету! Чуєте?

Андр. Карп. Та не впирайтеся, Іване Стратоновичу. Швидше йдіть, та хай до мене доходить черга.

Іван Стратонович підходить до Наталі Павлівни. Та шепоче йому щось на вухо. Він одповідає. Вона знов. Всі слідкують. Лице Івана Стратоновича прояснюється.

Андр. Карп. (аж підскакує). Заспокоїла! І цього заспокоїла.

Нат. Павл. (з сміхом іде до себе в кімнату). Зараз тебе заспокою, чекай!

Андр. Карп. Ну, це ж подумайте тільки. Заспокоїла! Ну? Саню, а тобі що сказала! Га?

Саня. Ай, одчепіться од мене. Нічого. Он на Івана Стратоновича нападайтесь, бачите який ходить уже.

Андр. Карп. (лукаво). А Досі нема! Хм!

Нат. Павл. (з мокрим рушником у руках, підходить до нього). Ну, а тепер твоя черга. Покажи свої очі... Так. (Кладе руку на голову). Заспокоїть треба. Тільки тобі ось що... Рушника ще можна не вживать. (Одклада). Сидіть тихо, добродію!

Андр. Карп. Мамуню, їй-богу, я себе чудесно почуваю.

Нат. Павл. Навіть занадто чудесно. (Тре виски пальцями). А голова болить?

Андр. Карп. Трошки. Їй-богу не дуже. Я спокійний.

Нат. Павл. Ну от, щоб зовсім був спокійний, посидь тихо. (Тре).

Андр. Карп. (до Івана Стратоновича). От що значить деспотизм! Колись і вам така біда буде.

Нат. Павл. Біда? Ах, ти ж! Так я тобі біда? От же тобі, от же тобі. (Тре).

Андр. Карп. Ой, мам... мамуню! Годі.

Нат. Павл. (покидаючи терти, раптом співає):

Якби тобі горенько та печаль,

Якби тобі горенько та печаль,

То б ти вийшов на вулицю та кричав...

Андрій Карпович моментально підхоплює, пристукує ногою, підморгує всім, щоб підтягували.

Нат. Павл. Ех, жаль, вина немає! Хочу повної радости. З вином, з муками, з брудом, з брехнею. Ха-ха-ха! Правда, Іване Стратоновичу? Де ж узять чистої радости? Єрунда! Давайте співать. Адю!

Андр. Карп. Єсть, ваше благородіє.

Нат. Павл. Тосю, Саню! Що ви, справді? Хіба вам не весело? Що, справді, як мокрі миші сидять. А ще молодь називається. Співать, грать. (Голосно, жагуче).

Пиймо, панове, пиймо молодці,

Пиймо ще поки нам п’ється.

Поки недоля нас не спіткала,

Поки ще лихо сміється!

Всі заражаються її настроєм, кожний відповідно своїм переживанням. Рухи робляться нервові, одчаянні, веселі, навіть Іван Стратонович оживає й співає разом зо всіма, часом тільки з злісно-насмішкуватою посмішкою поглядаючи на Андрія Карповича й Тося. Наталя Павлівна підбігає до піяніно, сідає й акомпанує.

Входить Пульхера з пляшками.

Всі кричать «Ура!», підбігають до неї, видирають пляшки, регочуть, кричать.

Тось. Давайте, Пульхеро, сюди. Давайте! Вони не вміють.

Саня. Тосеві! Тосеві!

Пульхера. Христос з нами! Та дайте дихнуть! А диви на них! А матінко! Та беріть, беріть!

Іван Страт. Сюди, сюди!

Нат. Павл. (що теж підбігла). Адю! Штопор давай! Саню, шклянки, чарки. З буфета, швидко!

Тось. Ніяких штопорів. Шампанське з штопором? Ха! Пустіть! Не мішайте. Чарки давайте. Швидко! (Починає одтикати).

Іван Стратонович хапає другу пляшку.

Тось. Іване Стратоновичу, не чіпайте. Ви не вмієте.

Іван Страт. Подумаєш! Глядіть, щоб ви вміли.

Нат. Павл. «Не сваріться, чортові сороки, начальство велить». Адю! Я хочу тебе поцілувать! Татуню! А татуня забули! Таточку, ідіть до гурту.

Карпо Фед. (з тихою щасливою посмішкою слідкує за всіма). Та куди вже мені старому. Я хоч подивлюсь на вас.

Нат. Павл. Ні-ні! (Підбігає, веде його до столу). Сьогодні треба всім укупі бути. Ах, Досі немає. Панове, як же без нашої тихої Досі?

Саня. Почекаємо!

Тось. Панове! Чекать уже пізно. Бережіться. Чарки подставляйте! (Затичка з тріском вилітає). Чарки, чарки!

Всі підставляють чарки.

Нат. Павл. Татуню, давайте свою чарку! Адю, ти маєш?

Тось. Не штовхайтесь! Помалу.

Іван Страт. Антін Михайлович на своєму місці.

Нат. Павл. Прошу без сварок, дотепів і тому подібного. Мир і радість мусить бути. Правда, тату?

Карпо Фед. Правда, доню. Ох, правда... Та яке шипуче...

Нат. Павл. Стійте, тату, не пийте, я хочу наперед сказать слово. Прошу слова! Прошу слова!

Андр. Карп. Просимо, просимо.

Тось (піднімаючи чарку). Слухаєм.

Нат. Павл. Ах, Досі немає! Ну, нічого. Панове, вип’ємо за те, що дає радість.

Андр. Карп. Урра!

Нат. Павл. Чекайте! За все, що дає радість, що б воно не було! Що б воно не було: брехня, правда, любов, ненависть, хвороба, навіть... навіть смерть! Добре?

Всі нерішуче дивляться на неї.

Нат. Павл. Ну? За все, що дає радість! Не хочете?

Андр. Карп. Мамуню! Радість - річ чудесна; але брехня, хвороба, смерть...

Нат. Павл. А коли вони дають радість? Радість, чуєш? Велику, довгу...

Тось. За радість - ура, а за брехню... геть!

Нат. Павл. Ха-ха-ха! Ах ви ж... Страуси мої! Страуси!

Іван Страт. Урра за все, що дає радість!

Нат. Павл. Брраво, Іване Стратоновичу! Я п’ю з вами!

Андр. Карп. Е, чорт його бери, подумаєш. І я урра! Урра за все, що дає радість.

Нат. Павл. Молодця. Адю.

Тось. Саню! Тільки за радість і правду!

Саня (нерішуче). Я не знаю.

Андр. Карп. Пий за все! От подумаєш. Головне пий, а за що - потім розбереш. За радість пий, яка зараз є. От і все.

Нат. Павл. А ви, татуню, за що? Га?

Карпо Фед. Щоб було добре.

Нат. Павл. Значить з нами. Урра!

Тось. Ні, з нами.

Нат. Павл. Нічого подібного, вони занадто молоді, щоб пить із вами. Правда, тату?

Карпо Фед. Правда, доню.

Нат. Павл. (радісно). А що? Ага! Урра! Тосю, давай другу пляшку. Тепер вип’ємо за спочинок, тихий, мирний спочинок. Правда, тату? Тихий, тихий, щоб... Ех! Ну, все одно! Лий, Тосю!

Карпо Фед. А смачне, нехай йому...

Андр. Карп. Смачне, тату? Та й гроші смачні. Десять рублів одна ця пляшечка!

Карпо Фед. (злякано). Та бійся бога!

Саня (смішливо). Ха-ха-ха!

Карпо Фед. Та хай воно йому скисне... Десять рублів? (Дивиться на свою шклянку). Та за десять рублів я б ціле село упоїв так, що дороги б додому не знайшли... А нехай тобі... Шампанське зветься?

Андр. Карп. Шампанське, тату.

Тось. Бережіться! Підставляйте, чарки!

Наталя Павлівна застигло, задумано стоїть із чаркою в руці.

Тось. Наталю, що ж ти, чарку давай!

Нат. Павл. (стріпнувшись). Ах, чарку? На!

Андр. Карп. Задумалась?

Нат. Павл. А Досі все нема. Треба, щоб сьогодні всі були. Завжди скривджена. Навіть тут.

Саня (вибігає на балькон, дивиться). Нема.

Тось. Нічого, колись іншим разом і вона вип’є. (Дивиться на Івана Стратоновича).

Андр. Карп. Ха-ха-ха! Іване Стратоновичу, чого ж Тось на вас дивиться?

Іван Страт. (з насмішкою дивиться на Тося). Треба ж і йому щось сказать.

Саня. Ой, як їм не докучить гризтись от так щодня.

Тось. Кого люблю, того й б’ю, Саню.

Іван Страт. От іменно.

Нат. Павл. Ви знов? Краще пийте. Тепер, панове, знаєте що? Давайте всі сядемо.

Андр. Карп. Так. Та що буде?

Нат. Павл. Це значить, щоб у цій хаті все добре сідало.

Іван Страт. А як буде добре стоять, то нє годиться?

Наталя Павлівна закриває очі рукою, мовчить.

Андр. Карп. (тривожно). Тасю! Тобі погано?

Нат. Павл. (глибоко зідхаючи). Голова трошки закрутилась.

Карпо Фед. Вино в голову вдарило.

Нат. Павл. Еге ж... Ну, все одно, панове, будемо стоять. Тільки давайте заспіваємо щось поважне, урочисте, тихе... Мені хочеться чогось такого поважного.

Іван Страт. «Як умру»...

Нат. Павл. (здригнувшись). Ой, ні! Не хочу!

Карпо Фед. Ну, так «Ой, сів пугач».

Співають.

Нат. Павл. (знов затуляє очі рукою. Раптом зриває її, блискає очима й голосно, дзвенячим голосом кричить): Ой, панове, я впилась! Я впилася. Ха-ха-ха! А Досі все немає... Панове! Я хочу вас усіх розцілувати. Всіх, всіх! Я впилася і хочу усіх розцілувати. Татуню, вас першого: ви - мій тато і я вас першого розцілую, розцілую. (Жагуче цілує). Татуню мій, татуню. Прошу не сміятися з п’яної. П’яний, як малий. Правда, тату? (До Андрія Карповича). Тепер тебе, Адю... Ти не сердишся на свою жіночку, що вона впилася, ні?

Андр. Карп. Ха-ха-ха! Я сам п’яний! (Здивовано). Їй-богу, панове, п’яний! Це знаменито. Цілуй мене, жіночко, цілуй. Ми всі з радости п’яні. (Цілуються).

Нат. Павл. Саню! Тебе цілую за правду. Хай живе правда і Саня з нею! (Цілує. До Тося). І тебе, вогнику, за правду! Ти вогник... (До Івана Стратоновича). І хмару нашу, і хмару. (Цілує). Це ще не доказ. Доказ потім... Ха-ха-ха! Ой, п’яна... А Досі немає. Ще Пульхеру. Піду Пульхеру цілувать. (Кличе в двері). Пульхеро! Пульхеро... Ідіть сюди, я вас хочу поцілувать. (Сміються). Прошу не сміятись.

Входить Пульхера.

Нат. Павл. Пульхеро, ви також повинні випить за нашу радість. І я вас поцілую. Тосю, дай Пульхері шампанського.

Тось. З великою охотою. (Підносить).

Пульхера. А воно, може, таке кріпке, що уп’юся.

Тось. Ні, од нього тільки співають.

Пульхера. Е, як так, то хай же і я заспіваю. Ну, давайте... Хай же бог посила щастя, здоров’я і многії літа дому цьому.

Нат. Павл. (серйозно). Хай, Пульхеро!

Пульхера (теж серйозно). Хай цвіте, як весна, а родить, як земля. Щоб наша доля била, як із криниці вода. Пошли боже! (П’є).

Нат. Павл. Пошли боже!

Пульхера. Ой, та й чудна ж яка... А добра, щоб її побільше! (Вертає чарку).

Нат. Павл. А тепер я вас поцілую та й давайте обідать. (Цілує).

Пульхера. То давать обідать?

Нат. Павл. Ах, Досі ще немає. Ну, що вона там так засиділась. Почекаймо ще трохи, Пульхеро. Ох, упилась я, панове, аж голова крутиться. (Сідає й схиляє голову на руку).

Андр. Карп. Мамуню, може б ти трошки полежала?

Наталя Павлівна мовчить.

Андр. Карп. Чуєш, мамусю?.. Полеж трошки, це вино вдарило з непривички в голову. (До всіх). От мені й самому ніби закрутило... А вам, тату?

Карпо Федорович махає з посмішкою рукою. Саня й Тось одійшли до балькону.

Іван Стратонович хмуро слідкує за Наталею Павлівною.

Нат. Павл. (встаючи, помалу, чудно обводить усіх очима, зупиняється на Тосеві й Сані, посміхається і рівним, тихим голосом говорить): Ні, піду, мабуть, прийму лавро-вишневих капель: може, трохи заспокоять. Дуже в голову вдарило.

Андр. Карп. Прийми, мамуню, прийми. Ти страшенно бліда й очі так блищать, що аж моторошно. (До батька). З непривички.

Карпо Фед. Атож...

Нат. Павл. (підморгує з блідою посмішкою на Тося й Саню). А тим якраз навпаки.

Андр. Карп. Ха-ха-ха! Е, тим якраз навпаки... А вам як, Іване Стратоновичу?

Іван Страт. (хмуро). «Чудесно, знаменито».

Андр. Карп. (добродушно грозиться). Ну-ну! Вже перекривляє.

Нат. Павл. (схопившись за серце). Ні, треба прийнять. (Твердо й рівно йде в свою кімнату. По дорозі бере мокрий рушник).

Андр. Карп. Прийми, мамуню, прийми. Ну й справді, ця Дося як піде, так наче по смерть. Я уже й обідав би, їй-богу. Саню, там не видно Досі?

Карпо Фед. Та не перебивай їм.

Андр. Карп. Нічого.

Саня. Досі? Ні, не видно.

Андр. Карп. (лукаво). Пішли б ви, може, пошукали її, Іване Стратоновичу?

Іван Стратонович мовчки, важким зневажливим поглядом дивиться на нього.

Карпо Фед. Сама прийде, не заблудиться.

Андр. Карп. Чого ви на мене так дивитесь?

З кімнати Наталі Павлівни раптом чується страшний крик.

Андр. Карп. (схоплюючись злякано). Що таке?!

Всі кидаються до дверей її кімнати.

Нат. Павл. (вбігаючи бліда, кидаючись до Андрія з мокрим рушником у руці). Адю!.. Нічого... Не лякайся! На, на голову.

Андр. Карп. Та що таке?! Чого ти кричала?

Нат. Павл. (хитаючись). Саню! На... На голову йому... Швидше... Швидше...

Саня (хапає рушник, кладе на голову Андрію Карповичу). Ой боже!.. Андрійку! Андрійку! (Сама дивиться на Наталю Павлівну).

Андр. Карп. (одбиваючись). Одчепись! (До Наталі Павлівни). Та що з тобою?! Що сталось?!

Нат. Павл. Саню!.. Держи... Нічого... Я... Я помилилась... Я замість капель... Випила... ціяністого калію... Саню... Голову його...

Андрій Карпович помалу весь опадає й падає додолу.

Тось (до Наталі Павлівни). Тасю!! Боже!

Іван Страт. (кидаючись до Наталі Павлівни, люто до Тося). За лікарем!! Швидше!!

Нат. Павл. Тосю!.. Пам’ятай слово... (Страшно мучиться, але ледве стогне).

Тося хапається за голову й біжить із хати.

Нат. Павл. (тихо до Івана Стратоновича). Це... доказ... Тепер віриш? Бережи їх. Ох! (Витягується й помирає).

Андрій Карпович сидить долі з тупо безглуздо-витріщеними очима.

Саня (з жахом давить йому голову рушником і шепоче): Боже мій!.. Боже мій!..

Карпо Федорович застиг на одному місці. Хутко вбігає Дося. Бачить усе й кам’яніє.

ЗАВІСА.

СПІВОЧІ ТОВАРИСТВА

П’єса на чотири дії

ДІЄВІ ОСОБИ:

Анатолій Олександрович Михалевич.

Ксенія Андріївна - його жінка.

Ася - дочка Михалевича од першої жінки.

Самійло Григорович Хацкель - журналіст.

Никон Степанович Мищук - учений.

Гаврило Іванович Кендюх - поміщик.

Секлетія Лазарівна - його жінка. Псевдонім - Добросердечна.

Кость, їхній син.

Євмен Симонович Тихенький,- публіцист.

Кіндрат Пилипович Несторець - чиновник.

Семен Прокопович Косоглядов - професор.

Захар Назарович Пилипенко - поміщик.

Оксана - його приймачка.

Щепетиха, Карпо, Таїся, його сестра, Півник, Сєнька.- Робітники на заводі у Михалевича.

Гриць Федрич Дримба або Безумная Лічность - чиновничок.

Хлопці, робітники, робітниці з пригороду.

ДІЯ ПЕРША.

Їдальня у Михалевичів. У задній стіні - двері у вітальню, з якої чути гомін гостей. У лівій - двері в сіни, а в правій - у другі кімнати. Посередині хати довгий стіл, наготовлений до вечері багатьох осіб.

З вітальні хутко входить Ксенія Андріївна з схвильованим і злим лицем. За нею Анатолій Олександрович.

Ксенія Андріївна - молода жінка, одягнена по-модерному з надзвичайною зачіскою. Говорить то крикливо й різко, то гаряче і з щирим почуттям.

Анатолій Олександрович - далеко старший за неї, але жвавий, сухенький, з типічним деґенеративним лицем дворянина.

Анат. Олекс. Ксеню, Ксеню, ради бога!.. Не можна ж так. Це по меншій мірі - неделікатно.

Кс. Андр. (повертаючись до нього). Я ухожу совсем из дому! Деликатно это или нет - я ухожу. Я с этим животным не могу сидеть.

Анат. Олекс. (злякано озираючись на вітальню). Тш!.. Ну, що ти, бог з тобою!

Кс. Андр. Ах, оставь ты меня, наконец, в покое! Мне надоело это все. Это твое глупое украинство, эти сиволапы, эти... Фу! Да какое ему дело, что я говорю по-русски?! Какое он имеет право делать мне такие замечания? До каких пор это будет, я вас спрашиваю, Анатолий Александрович?! Если вам угодно строить комедии, изображать из себя какого-то демократа и говорить этим ужасным наречием,- да-с, сударь, наречием и больше ничего - на котором можно говорить только грубости, как этот ваш полуидиот Киндрат Пылыпович. Я это вам давно уже хочу сказать! Если вам это угодно, то пожалуйста: вы знаете, что я решила в это не мешаться. Но прошу также, чтобы и вы, и никто из ваших знакомых и друзей не смел касаться моих убеждений! Ведь я же выношу ваш язык со мной. Позвольте же и мне из’ясняться так, как мне удобнее! Нахалы!

Анат. Олекс. (який весь час хоче сказати щось). Ксеню... Ксеню... Боже, та ніхто тобі не перешкоджає... Будь ласка.

Кс. Андр. «Перешкажає»... Красиво как! Прелесть! Нет, мне перешкажают! Этот хам чуть-ли не преступлением считает мой русский язык! Он смеет мне делать замечания!

Анат. Олекс. (лагідно). Тш!.. Перш усього, голубонько, він це жартом зробив. А друге... як не як... я український громадський діяч...

Кс. Андр. Ах, «діяч!»

Анат. Олекс. Я - член редакції української газети, я - член партії... Здається, цілком зрозуміло, що від мене можна вимагать, щоб моя родина балакала по-українському. І коли це не так, то розуміється...

Кс. Андр. То меня могут оскорблять в моем собственном доме? Прекрасно! Но... Позволь! Но если уж так, то позвольте вам сказать, что все это ваше «діячество» яйца выеденного не стоит! Ах, они услышат? Прекрасно. Я только этого и хочу! С меня довольно этих комедий!

Анат. Олекс. Ксеню, ради бога... Це ж ніяково! Ну, я прошу.

Кс. Андр. Мне наплевать, яково или неяково это вам. Я не хочу принимать участия в этих комедиях. Они могут в самом деле подумать, что я тоже разделяю все твои фокусы. Да, я считаю все это фокусами, все твои партии, газеты, украинство. Эти заседания «комитетов», ужины и тому подобную чепуху. Да, пусть слушают! Я считаю это фокусами. Я более искренна, чем ты. Я принадлежу к породе сильных и беру по праву силы, а ты комедии ломаешь. Ты думаешь, что этими партіями сделаешь рабочих своими друзьями? Как же!

Анат. Олекс. Ксеню... Зараз не місце... Ну, а я тебе прошу, побудь сьогодні з нами. Мені сьогодні дуже важний день. Сегодня день сражения. Понимаешь. Я очень тебя прошу...

Кс. Андр. Ах, даже по-русски заговорил...

Анат. Олекс. Навіть по-французькому забалакаю, коли хочеш. Заспокойся й ходім... (Дивиться на годинника). Ех, Хацкеля й досі немає. Невже не прийде сьогодні?

Кс. Андр. Но что я должна делать с вами? Господи, как это скучно и глупо!

Анат. Олекс. Это необходимо, мамочка.

Кс. Андр. Ты думаешь, что тебе действительно удастся завладеть газетой?

Анат. Олекс. Не в цім річ. Я хочу змінить напрям газети.

Кс. Андр. (посміхається). И для этого все эти фокусы устраиваешь? Ну, ладно, это не мое дело. Но скажи мне пожалуйста: эта Оксана и ее покровитель долго еще будут у нас жить? Или сегодняшнее ваше генеральное собрание и это решит? Ведь, согласись сам, это наконец становится невыносимым. И потом подумай, как это общество влияет на Асю. Я - мачеха, и мой голос, конечно, во внимание не принимается, но мне самой, наконец, надоели эти Таиси, Карпы, Оксаны, вирши, пение. Должен же быть когда нибудь конец этому?

Анат. Олекс. Сьогодні багато рішиться. Сьогодні все це буде ясно. Тільки ради бога, Ксеню, поводься чемно. Ну, останній раз. Більше ніколи не буду тебе просить. (Цілує її руки).

Кс. Андр. (стискує плечима). Ну, будем страдать до конца... Только я предупреждаю: если это грубое животное еще раз сделает мне какое нибудь замечание, я...

Анат. Олекс. Я йому скажу, я попрошу його.

Дзвінок. З вітальні вибігає Ася.

Асі год 16-17. Схожа на батька. Жива, весела.

Ася (пробігає в сіни і кричить). Татку! Самійло Григорович.

Анат. Олекс. (радісно). О! (Іде назустріч).

Ксенія Андріївна з насмішкуватою, зневажливою посмішкою дивиться йому вслід і йде в вітальню.

З сіней входить Хацкель.

Хацкель - молодий ще чоловік. Рівний, як палиця, одягнений по останній моді, але без смаку. Лице холодне, але при нагоді робиться влесливим. Держиться з повагою до себе. Говорить книжною українською мовою.

Анат. Олекс. (стискуючи йому руку). Ну, я радий, я радий, що ви прийшли. Асю, іди туди й зачиняй двері. Скажи, щоб співали... Ми зараз прийдемо.

Ася лукаво подивляється на них і, наспівуючи, проходить у вітальню.

Хацкель. Я лише сьогодні одержав вашу телеграму і моментально вирушив.

Анат. Олекс. Дуже добре, дуже добре. Я вже боявся, що ви сьогодні не встигнете. Сядемо... Я мушу багато вам сказать. (Сідають).

Хацкель (киваючи на вітальню). Сьогодні зібрання?

Анат. Олекс. Зібрання. Весь комітет. Тут такі справи. Я мушу вам все спочатку... Необхідна ваша поміч. І може серйозна...

Хацкель. Ви знаєте, я завжди готовий до послуг вам.

Анат. Олекс. Тут не мені тільки, а всьому ділу...

Хацкель (уважно). Так?

Анат. Олекс. Тут ставиться на карту справа всього нашого напряму. Діло серйозне. Річ ось у чім. Зараз у мене живе один херсонський поміщик, Пилипенко. Тижнів два вже. Як ви виїхали, він якраз приїхав. Єсть у нього прийомна дочка. Вона теж тут. Він дуже багатий. Ну, не так дуже, тисяч може на двісті-триста має.

Хацкель. Усе таки значно.

Анат. Олекс. Нуда, але річ не в цім. Треба вам сказати, що вся штука в цій дочці, Оксані. Талановита дівчина. Вірші пише чудові! Співає - просто артистка. Самородок. З селян вона. Ну, так от... оця дочка його... Я так думаю, що це вона йому втелющила в голову цю ідею. Так от вона видумала такий план: приїхати сюди і вести аґітацію за те, щоб кожний поміщик і взагалі багатий чоловік оддав усі свої маєтки на народню освіту.

Хацкель. Себто як?

Анат. Олекс. (дрібно сміючись). От так, просто взять і оддать. Для себе може оставити на життя по п’ятдесят карбованців на місяць. А все - на школи в своєму селі і в окрузі.

Хацкель. І на це згоджується цей самий... як його?

Анат. Олекс. Пилипенко. У тому й річ, що згоджується, стоїть за це горою. У тому річ!

Хацкель. І сам дає всі свої гроші?

Анат. Олекс. Дає! Хоч зараз. Усі документи при ньому. Але він хоче, щоб і другі пристали, щоб організувати комітет, який би завідував цею справою. І його мрія - зібрати цілі мільйони.

Хацкель. Що він, справдешній ідіот?

Анат. Олекс. Це - старий, восторжений народник і безумно любить свою приймачку.

Хацкель. А вона ж що таке? Освічена?

Анат. Олекс. Він сам її виховав. Але мені здається, що вона побувала в компанії есерів, а то й прямо анархістів. Хоча її дуже важко розібрати.

Хацкель. Вибачайте. А ці... наші праві як до цього відносяться?

Анат. Олекс. О, тут уся й штука. (Озирається на вітальню). Вони хочуть усіма силами перетягнути їх до себе. Розумієте? Після того, звичайно, нас випруть з редакції і газета в їх руках.

Хацкель. Вибачайте. А на план цей вони згоджуються?

Анат. Олекс. Ну, де там! Ну, хто ж таки згодиться? Що ж ви думаєте. Добросердечна оддасть свої маєтки чи Харитоненко?

Хацкель. Звичайно. Ну, а чим же вони думають перетягнуть?

Анат. Олекс. От тут і весь фокус. Мені здається, що тут простий метод у них: влюбить Оксану в одного з своїх і тоді... Ви розумієте?

Хацкель (сухо сміється). Надмірно просто.

Анат. Олекс. Але правильно! Вони знають душу людську. Вони правильно ведуть лінію.

Хацкель. Вибачайте, хто ж цей... королевич?

Анат. Олекс. Мені здається, що це - наш славнозвістний учений, прекрасний Євмен Симонович Тихенький.

Хацкель. О?

Анат. Олекс. Так-так... І, розумієте, вона, здається, прихильна до нього. Якщо їм це вдасться, нам... нашому напряму каюк. Український рух піде по лінії шовінізму, фантазій і тому подібного. Справа стоїть серйозно, Самійле Григоровичу. Га? Треба рятуватись.

Хацкель. Чому ви не викликали мене раніше?

Анат. Олекс. Не хотів, перш усього, одривать вас з одпуску, а друге, нічого ще не вияснялось. Вони на сьогодні призначили зібрання. Хочуть рішати напрям газети.

Хацкель. Знов?

Анат. Олекс. Вони сподіваються на більшість голосів. Але це дурниця. У мене єсть один план, котрим я посадив уже їх в калошу. Річ ось у чім. Я вніс сьогодні пропозицію такого сорта: організовувати скрізь по Україні Співочі Товариства. Розумієте? У селах, містечках, городах. І зараз же у себе на заводі. Розумієте?

Хацкель. Це чудова ідея!

Анат. Олекс. Розумієте? Це також народня освіта, але вища, благородніша. Ми засіємо всю Україну цими огнищами культури.

Хацкель. І це не утопія! Уряд не може побачити в цьому нічого небезпечного.

Анат. Олекс. Безумовно!

Входить Ася.

Ася. Тату! Просять, щоб ви йшли.

Анат. Олекс. Зараз, зараз! Скажи, що через п’ять хвилин.

Ася виходить.

Хацкель. Ну? І як прийняли це?

Анат. Олекс. Ті, розуміється, нічого проти цього не могли сказать, хоча одтягають голосування; Пилипенко, здається, захопився. Хоча він усім захоплюється.

Хацкель. Так. Але ви думаєте, що цим придбаєте симпатію Оксани?

Анат. Олекс. Почасти. Почасти придбаю. Вона ж хоче вчитись співати і йти на сцену. Значить, так сказать, відповідає її нахилам. Це раз. Але щодо Оксани, то тут... то тут, Самійле Григоровичу, уже на вас вся надія... Чекайте. Перш усього, треба написати про неї статтю. Розумієте? Надрукувать її вірші і статтю. Талант безперечний. Це - факт. Це просто скарб для нас, ця Оксана. Якби її одну без грошей придбать нам - і то вже багато. Розуміється, вибивши з голови всі фантазії. Але тут... прийдеться вжити методу наших противників.

Хацкель. Хм!.. У конкуренцію з Тихеньким?

Анат. Олекс. О, вона гарна... Жаліть не будете... Хе-хе-хе!

Хацкель. Та для загального добра, звичайно...

Анат. Олекс. Безумовно! Можна жертвувать усім собою.

Хацкель. Вона там?

Анат. Олекс. Там. Але попереджаю: це орґінальна, самобутня натура. І здається, хитра, як справжній хохол. Дитя народу. Любить компліменти.

Хацкель. Так. Побачимо.

Анат. Олекс. Треба постаратись, Самійле Григоровичу. Треба постаратись, бо знаєте...

Входять з вітальні Оксана, Кіндрат Пилипович. За ними Секлетія Лазарівна і Захар Назарович.

Оксана - молода дівчина з типічним українським лицем. Брови низько над очима, що надає вираз сили й упертости. У губах дитяча жартівливість.

Кіндрат Пилипович - високий, худий, з довгими похнюпленими вусами. Говорить грубо, приказками, іноді з юмором.

Секлетія Лазарівна - невеличка жінка, з пісним лицем. Говорить, розтягуючи слова й скромно-єхидно стулюючи губи.

Захар Назарович - скудовчена голова з виразом добродушного захвату, захоплености й прихильности до всіх. В окулярах і старомодному сюртуці.

Оксана. Анатолію Олександровичу! Нам не терпиться.

Анат. Олекс. (до Хацкеля). Ми з вами ще будемо балакать. (До Оксани, дуже люб’язно, жваво, навіть улесливо). Ми готові. Ми готові. Давно не бачились, треба було про деякі справи побалакать. Це - секретар нашої газети, Самійло Григорович Хацкель. (До Хацкеля). А це наша знаменита, чудова поетеса Оксана Спиродонівна Пилипенко.

Оксана (сміючись). Невже чудова? Будемо знайомі. (Протягає руку Хацкелю).

Той поважно, низько вклоняється.

Анат. Олекс. (на Захара Назаровича). А це наш славний меценат, поет і великодушний діяч Захар Назарович Пилипенко. (На Хацкеля). Секретар нашої газети. Тільки сьогодні з одпуску приїхав.

Хацкель. Я мав уже щастя чути про вашу надмірну діяльність і приношу вам своє дивування.

Зах. Наз. (скромно). Ну, вже й діяльність!.. Дуже приємно з вами познайомитись... Я чув про вас.

Кіндр. Пилип. Ге! Чули та мало!

Зах. Назар. А що таке?

Кіндрат Пилип. Це - наша гордість. Побіда наша. Він єврей, знаєте?

Зах. Наз. А-а...

Хацкель. Я вашої рекомендації не потребую, добродію Несторець.

Кандр. Пилип. І по-дурному. (До Захара Назаровича). Єврей самий настоященський. А перейшов до нашого гурту. От вам і Україна! Та ще який! Хоч він і противник мій, а правду скажу. Молодця хлопець, воша б йому в потилицю. Євреїв так чистить, що аж шкура лящить. «Україна для українців» та й край. От вам і єврей!

Хацкель (здержано-злісно). Добродію Несторець! Прошу ваших поглядів мені не приписувати.

Секлетія Лазарівна (що стояла осторонь, єхидно). Шльома Гершкович... чи то пак... Самійло Григорович... не такий чоловік... Він сам - соціяліст... Бернштейніянець... «Україна для всіх». Вибачайте, я з вами й не привіталася... (Не рухається).

Хацкель (насильно посміхаючись). О, це я повинен вибачитись! (Підходить, здоровкається). Що ж до «Україна для українців», то ми в цьому не порозуміємось.

Секл. Лаз. А звичайно, звичайно... Де ж там уже нам порозумітись. Ми - старі шовіністи, а ви - европейці, бернштейніянці... Куди нам...

Анат. Олекс. Панове! Про це, може, колись іншим часом. А зараз можна й до справи? Кінчать будемо. Я думаю, можна й голосувати. (До Захара Назаровича). Правда?

Зах. Наз. А чого ж? А розуміється... Прекрасна річ. Я, знаєте, все думаю. Це - чудово! Га, Саню? Та ще при кожній школі? Тільки мені здається, що це так тільки для початку. Що, так сказать... Вибачайте, панове: я, може, не так зрозумів.

Анат. Олекс. О, цілком правильно зрозуміли. Цілком правильно: розуміється, тільки для початку. Ваш геніяльний проєкт зостається в силі й ми до нього будемо прямувати зо всіх сил. Це тільки ми робимо перший крок. Тільки перший крок. Так не будемо, панове, гаяти й часу. Прошу до вітальні. Там ми докладніше будемо говорити.

Виходять до вітальні.

Секл. Лаз. (до Кіндрата Пилиповича). Кіндрате Пилиповичу, на хвилиночку.

Кіндр. Пилип. (зупиняючись). А що там? Вісь поломилася?

Секл. Лаз. (почекавши, поки всі вийдуть). Маєте. Радійте.

Кіндр. Пилип. (так само). Маєте! А я чим винний?

Секл. Лаз. Авжеж ви не винні. Це я винна. Дурна баба не вміла за своєю справою доглядіти.

Кіндр. Пилип. Ет! Варняґаєте.

Секл. Лаз. Ой, добродію, хоч би ви вже не забували, що балакаєте не з биндюжниками.

Кіндр. Пил. Ну, от уже в церемонії вдаряєте. Кажіть краще, в чім діло, бо там же ждуть.

Секл. Лаз. Ми так не можемо зоставити цю справу.

Кіндр. Пил. Ну, не можемо!

Секл. Лаз. Нам треба окремо зібратись. Нашим усім.

Кіндр. Пил. Угу!

Секл. Лаз. І закликать цих двох, старого йолопа й дочку. Та й зібратись завтра ввечорі у мене.

Кіндр. Пилип. Та й одбить? Хе-хе-хе!

Секл. Лаз. Для загального добра, добродію, ми повинні напружити всі сили. Ви уявіть собі, що ці єврейські прихвосні заведуть у газеті, як візьмуть гору. Це ж буде смерть Україні, це ганьба, це не дай боже, що буде. У мене волосся догори лізе, як я тільки подумаю... Ач! Співочі Товариства... Знали, чим підлізти до цього дурня.

Кіндр. Пилип. (сміється). Та він не дуже то щось схиляється.

Секл. Лаз. Нічого... Він таки схилиться, бо це таки думка хороша. Ой, це хороша думка. Та жаль, що з таких рук вона вийшла. Ну, та нічого. Ми її візьмемо в свої руки... Так от завтра ввечорі у мене. Скажіть Мищукові. А я вже сама закличу Пилипенків. Та щоб ці не пронюхали! Треба й Карпа з сестрою теж запросити. Нам теж треба ближче стати до робітників.

Анат. Олекс. (з вітальні). Панове! Вас просять.

Секл. Лаз. Ідемо. Та глядіть же, завтра.

Ідуть у вітальню. Назустріч їм виходять Ксенія Андріївна й Кость.

Секл. Лаз. Костю, а ти ж чого виходиш?

Кость. А зачем мне там сидеть? Я ведь, мамаша, к «партии» не принадлежу. Сейчас голосовать будут.

Секлетія Лазарівна пильно дивиться на парочку й мовчки виходить.

Кость (зо сміхом). Мамаша готова городовых с улицы затянуть, лиш бы голосовали за нее.

Ксенія Андріївна. Ей, кажется, доставляет искреннее страдание ваш русский язык?

Кость. О, это целая драма нашей жизни!.. Лишить наследства даже грозит, если не буду говорить по-украински. Ну, да к чорту это! (Каже шепотом). Слушай, я жду тебя завтра. До пятницы слишком долго. Хорошо? (Хапає її вище ліктя).

Кс. Андр. (злякано вириваючи руку). Что ты, с ума сошел? Каждую минуту могут войти. Глупый! Затем вот что: мы должны переменить гостинницу. Я в той ни за что больше не буду... Нас, кажется, там видели.

Кость. Ну, глупости... (Хоче поцілувати).

Кс. Андр. Сумасшедший! Ну, ты!.. Нет, идём ко мне. Только вести себя скромно. Слышиш?

Кость. Слушаю.

Виходять направо.

Якийсь час нема нікого. З вітальні чути гомін голосів:

- Панове! Панове!

- Та годі вам, голосувати!

- Голосувать.

Дзвінок. Вибігає Ася. Вертається з Таїсею.

Таїся - молода дівчина, з здоровим, добрим лицем, дуже соромлива.

Ася (іронічно). А в нас зібрання. «Комітет».

Таїся. Ой, то я піду собі. Я тільки за Карпом.

Ася. Карпа немає.

Таїся. Як? А він казав, що зайде ввечорі до вас за книжками.

Ася. Може зараз прийде. Таїсю, сьогодні тут щось буде. Ми з Оксаною устроїмо одну штуку. Страшно смішно буде. Тільки ви мовчіть. Та ви не бійтесь, вони там «засідають». Тато вніс проєкт організовувати скрізь Співочі Товариства. Будуть зараз голосувать. (З поважністю й гаряче). Буржуї. Вони думають, що пролетаріят цим задовольниться. Ну-ну!

Таїся. Ой, Асю. Ви так на свого тата кажете, що мені аж соромно.

Ася. У соціяльних питаннях нема ні батьків, ні нікого. (Раптом регочеться). От штука буде. Ми їм покажемо! Так Карпо зараз прийде?

Таїся. Він казав, що буде тут, щоб я зайшла.

Ася. Ну, то значить прийде. Почекайте. Я не піду туди. Не цікаво. Там зараз двоє споряться, як треба писать «мені» чи «міні». Всі хочуть голосувати, а вони все споряться. Я насилу держалася, щоб не сміялись.

Хутко входить Оксана і сміється з таким виглядом, немов довго стримувалася.

Ася. Що? Що?

Оксана. Боже, які коміки!

Ася. І досі? І досі? Мищук і Косоглядов?

Оксана (хитає головою, здоровкається з Таїсею). Драстуйте, Таїсю. А де ж Карпо?

Таїся. Та він мав бути тут. Казав, щоб я зайшла за ним.

Оксана. Ні, не приходив. (До Асі, що підбігла до дверей і прислухалась до вітальні): Асю! Карпа не було?

Ася. Ні. Він, мабуть, зараз прийде. Споряться й досі. Косоглядов каже, що коли на Україні почнуть говорити «міні», то це все одно, що кінець її, повна русифікація... Ха-ха-ха! Оксаночко! Давайте зараз! Га! Ой, голубонько, я не витерплю. Вони ж такі трусливі, що я вам кажу, тут буде таке... Я їх знаю, буржуїв, Оксаночко!

Оксана. Ні-ні, рано ще, Асю. Потім. Трошки потім. Я хочу ще послухать. Хай поговорять.

Таїся (з доброю посмішкою). А що ви хочете зробити?

Оксана. Та тут одну штуку. Тільки, як дізнаються, то нагорать нам, Асю. Га?

Ася. Ніколи не дізнаються! Тільки ви сами біжіть до дверей, нікого не пускайте. А то пропало все. Потім можна буде сказать, що хтось пожартував. От!.. (До Таїсі). Ми їх хочемо трошки полякать, щоб знали, як збиратися. Вони ж усі як на голках сидять. Подумаєш, які революціонери!

Дзвінок.

Таїся. О! Це, мабуть, Карпо.

Ася. Це він! (Підстрибуючи, біжить у сіни).

Оксана поправляє зачіску, робить байдуже лице. Входить Ася й Карпо з книжками в руках.

Карпо - молодий, гарний парубок. Держиться здержано, трохи похнюплено, позираючи більше з-під лоба, але твердо, з достоїнством.

Ася (до дівчат). Він. (До Карпа). У нас «ко-мі-тет». Да! (Уклоняється й поводить рукою на вітальню).

Карпо (до Оксани). Добрий вечір.

Оксана. Добрий вечір. Що це вас останні дні не видно?

Карпо (сухо). Так. Зайнятий був. (До Асі). То, може, не можна мені? (Киває на вітальню).

Ася (зневажливо). Чого? Фі, подумаєш. Неконспіративно чи що? Вони споряться, як треба писать «мені» чи «міні».

Карпо. Я хотів би перемінити книжки.

Ася. Перемінимо. Сідайте.

Карпо. Ні, мені треба йти.

Оксана. Останніми часами добродій Карпо дуже зайнятий. Не затримуйте його, Асю. Потім, бачите, який у нього страшенно серйозний вигляд. Напевне зараз розв’язує питання, чи морально пити лімонад, чи ні.

Карпо (криво посміхаючись). Невже ви мене маєте за такого розумного.

Оксана. Ну, не лімонад, а... Ну, скажемо, чи морально йти на сцену і співать для буржуїв, коли народ гине без... поезії.

Карпо (пильно дивиться на неї. Нічого не одповідає. До Асі). Може б ви могли мені перемінити?

Ася (здивовано дивиться на них обох). Ви посварились?

Оксана (весело). Чого ради? І не думали. Добродій Карпо завжди такий серйозний. З ним як побалакаєш, то дійсно здається, що посварився з ким-небудь.

Карпо. Будьте ласкаві, Асю. (Показує на книжки).

Ася. Та зараз!.. Тільки ви, Оксаночко, помиляєтесь, це він тільки у нас такий. Він інший. Їй-богу! Правда, Таїсю?

Таїся (соромливо). Нуда.

Карпо. Ет, їй-богу!

Входить Захар Назарович.

Захар Назарович. Саню! А чого ж ти втекла? А, це ви, Карпо? Доброго здоров’я! (До Таїсі). Добрий вечір. А ми засідаємо... Чого ж ти втекла, Саню? Зараз будемо голосувати.

Окс. Хіба вже скінчили ті двоє?

Зах. Наз. Ні, та вони зараз скінчать. Розумні люди... А вченість, Саню? Га? Цвіт України! Серце радіє. От мрія наша, пам’ятаєш? Цей Косоглядов - професор. І українець.

Ася. Ну, який він українець! Українофіл. Він по-українському й говорити не вміє.

Зах. Наз. Правда, він балакає по-руському. Ну, та то що ж? Аби серце було українське... А говорять як! Боже ж, як говорять! Та гарячі, скажіть на милость; другому б, як мені, скажемо, профану все одно: чи «мені», чи «міні», чи дві крапки на і треба, чи одну. А вони аж горять! Наука!

Оксана (кидаючи поглядом в Карпа). А який симпатичний цей Тихенький! Правда, тату?

Зах. Наз. А-а! Дуже-дуже симпатичний. Такий молодий, а вже відомий учений...

Ася (фиркає від сміху). Страшенно вчений!

Зах. Наз. Е, Асю, не можна. Учений чоловік, це не можна сказать.

Ася. Ай! Годі. Чим він учений? Подумаєш! Написав книжечку, як живуть люди десь там у Зеландії, чи що. Потім видряпав десь з архіву ненадрукований вірш Котляревського і вже «відомий український учений». Подумаєш!

Зах. Наз. Е, Асю, так не можна... Він, мабуть, ще багато написав, та ви чогось недобрі до нього.

Ася. Нічого він не написав. У нас усі такі вчені. Аж сором за наших. Хе! А цей ще такий кисло-солодкий, все нотації читає.

Оксана. Ні, Асю, він дуже симпатичний, ви помиляєтесь. Він мені страшенно подобається. (Лукаво). Здається, і я йому.

Ася (з обуренням). Фу! Він ще чого доброго сватать захоче.

Оксана (кидає погляд на Карпа, раптом хапає Асю й дуже цілує). Ах, ви ж хороша моя ластівка. Комічна ви моя. Ви нічого не розумієте в цих справах.

Ася. Ого!

Зах. Наз. (добродушно сміється). Чудачка!

З вітальні входять Анатолій Олександрович і Кіндрат Пилипович.

Анат. Олекс. (роздратовано). Ну, це неможливо просто! Неделікатно. (До Захара Назаровича). І досі споряться. Ніяк зупинить не можна. Що ти з ними зробиш?

Зах. Наз. Учені люди.

Анат. Олекс. (зобачивши Карпа й Таїсю). А, Карпо Федорович! Доброго здоров’ячка! Чом же раніше не прийшли. Добрий вечір, Таїсю. (Здоровкається).

Карпо. Та у вас же засідання...

Анат. Олекс. От іменно! Ви хоч (злегка іронічно) і не наш, а дуже стали б нам у пригоді. Іменно, ви, так сказати, голос робітничої среди. (До Захара Назаровича). От і Карпо Федорович, я певний, піддержить мій проєкт. Співочі Товариства хочемо завести, Карпо Федорович. Щоб у кожному селі, містечку були такі огнища народньої музики.

Кіндр. Пилип. Замість кацапських гармоній та балалбайок, воша б їм у потилицю!

Карпо (з-під лоба подивляється). Мені здається, що це було б добре.

Зах. Наз. Ви думаєте, що добре було б?

Карпо. Звичайно... Я, розуміється, не знаю.

Кіндр. Пилип. Та тут і знать нема чого! Всякий, хто розшолопа, що таке українська пісня, зразу скаже, що це велика ідея. Та швидше б кінчали там ті сухоїди. Завели. Гайда та виведем їх за руки. А знаєте що? Зробимо перерву на вечерю. Як дійде до ковбаси та чарки, то й минеться сварка. Вони перестануть, повечеряєм і будемо голосувати.

Захар Назарович сміється.

Анат. Олекс. А справді! Виходу ніякого нема. До речі, треба й поспівати трохи, а то вже зовсім неконспіративно.

Кіндр. Пилип. (захоплений своєю пропозицією). А звичайно! За руки та й геть, різав та поров вашу маму, вечерять, учені криси! Годі спориться. Ха-ха-ха! Гайда, хлопці. Ви, Карпо, як моцний хлоп, беріть більшого, а я дідка сухенького. Та й покажемо їм філософію!

Анат. Олекс. Ні, ви, Кіндрате Пилиповичу, не дуже вже, а то образитись можуть.

Кіндр. Пилип. Не образяться.

Іде в вітальню, за ним Анатолій Олександрович.

Оксана (до Карпа). Так ви, значить, в поезії авторитет? Я й не знала. Вибачайте.

Карпо спалахує, гнівно повертає до неї голову, але здержується й одходить до Таїсі.

Ася. Оксаночко! Нащо ви так?

Оксана (сміється). Ой, глядіть, Асю, щось ви дуже заступаєтесь за суворих добродіїв.

Ася. Бо ви чогось дурно чіпляєтесь до Карпа. Їй-богу!

Оксана (серйозно, голосно). Нічого, він звик панські примхи виносить.

Карпо (хутко повертаючись, обурено). Хто?

Оксана (серйозно, теж спалахнувши). Хтокало!

Зах. Наз. (здивовано). Отаке! От маєш! Та що з вами? Саню!

Карпо якийсь мент дивиться на Оксану й одвертається. Потім весь час хмуро-смутний. Іноді подивляється на Оксану. Вона, зустрівши його погляд, одвертається.

Входять гості. Попереду Анатолій Олександрович веде під руку Косоглядова. За ним Кіндрат Пилипович веде Мищука. За ним Тихенький, Гаврило Іванович Кендюх. Хацкель і Секлетія Лазарівна йдуть позад усіх, силкуючись бути страшно ввічливими одне до одного. У Секлетії Лазарівни тяжко і з виглядом мучениці стиснуті губи. За всіма семенить Дримба.

Косоглядов - невеличкий, сухенький дідок з мертво-блідим носом і гострими оченятами. Кашляє.

Мищук - присадкуватий, густо зарослий бородою чоловік з випнутим, упертим лобом і тупим важким поглядом.

Тихенький - худенький, молодий ще чоловік, у пенсне, короткозорий. Лагідно, миролюбиво посміхається.

Гаврило Іванович Кендюх - дуже товстий, коротенький добродій, рудий, лисий, добродушний, але оченята хитрі. Майже після кожної фрази, хоч би й зовсім не смішної, сміється гортаним сміхом, якось одразу випалюючи: «Га-га!»

Дримба - незграбний чоловічок, завжди без потреби заклопотаний, хлопотливий. Говорить хапливо, незв’язно, трошки хвастовито, у партіях не розбирається, любить співи.

Косоглядов (озираючись до Мищука, на ходу говорить): Украинская мова, сударь, с такими законами не считается. Не желает считаться, хоть бы вы тут вопили от злости.

Анат. Олекс. (бажаючи одвести розмову у другий бік). От уже й вечеря на столі. Після гарячих дебатів...

Мищук. Українська мова, добродію, теж із вашими законами не рахується. Це вже як знаєте. Бо коли...

Кіндр. Пилип. Та годі вже вам. Тю, які яркі! - хай вам воша в потилицю.

Мищук. Прошу не перебивать.

Косоглядов (раптом вириваючись од Анатолія Олександровича, зупиняється проти Мищука і з викликом говорить): Ну, хорошо! Украинская мова допускает смягчение? Нет, вы отвечайте... Виноват, Анатолий Александрович, это крайне интересный момент. Допускает?

Мищук (теж виривається). Допускає.

Косоглядов (єхидно). Так. Очень приятно. Очень приятно, что допускает. Теперь позвольте вас спросить, предлог «од», русский «от», как пишется? Ну-с? (Наставляє вухо).

Мищук. Ви перш усього ставите питання...

Косоглядов. Нет! Никаких «перш усього», а отвечайте прямо: как пишется русский предлог «от»?

Анат. Олекс. Панове!.. Будьте ласкаві... Це задержує.

Косоглядов (сердито). Виноват, Анатолий Александрович. (До Мищука). Ну-с?

Мищук. Пишется «від».

Косоглядов. Ха-ха-ха! Вот-вот, голубчик, в этом вся... заковика. А «од» нельзя?

Мищук. Це - полонізм.

Косоглядов (насмішкувато). Полонизм?

Мищук (твердо). Полонізм.

Косоглядов. Вы в этом глубоко убеждены?

Кіндр. Пилип. Та хоч би по-українському гризлись, усе таки лекше було б.

Косоглядов. Извините, сударь, я имел честь раньше заявить уважаемому собранию, что не владею свободно южно-русским говором.

Кіндр. Пилип. Перш усього не «говор», а мова. А друге...

Анат. Олекс. (рішуче). Панове! Прошу до вечері. Час не стоїть, прошу. Ксеню! (Озирається). Де мати, Асю?

Ася, (що сміялась чогось разом із Оксаною й Таїсею). Я не знаю.

Анат. Олекс. Панове! Прошу. (До Косоглядова, майже тягнучи його). Сюди, Прокопе Семеновичу, на почотне місце. Кіндрате Пилиповичу, сідайте. Панове, прошу. Захаре Назаровичу, вибачайте, будь ласка, будьте сами як у себе дома. Оксано Спиридонівно! Ви вже коло молоді поклопочіться. Прошу, панове! Асю! Поклич матір, вона мабуть у себе. Швидше.

Ася, скривившись, неохоче виходить.

Оксана (ведучи під руку Таїсю до столу. До Карпа). Добродію Карпе, сідайте з нами.

Карпо (хмуро). Дякую. (Іде в другій бік столу).

Хацкель. Прошу. (Прислужливо підставляє стільця Оксані).

Оксана (робить так, що стілець дістається Таїсі. Сама говорить): А мені?

Хацкель. О, прошу дуже! (Підставляє другий).

Оксана (голосно до Тихенького). Євмене Симоновичу, може ви хочете бути нашим кавалером?

Тихенький (ніяково). З великою приємністю. (Підходить, але не знає, що робити далі).

Хацкель. Я чимсь не догодив панні?

Оксана. Навпаки. Але ви чули, що мені доручено клопотатись про молодь.

У цей час Анатолій Олександрович всаджує Косоглядова. Інші сами сідають, балакаючи між собою. У цей час Секлетія Лазарівна щось шепоче Карпові. Той здивовано відповідає, але, видно, згоджується.

Дримба (заклопотано шукає собі місця. До Оксани). Можна мені коло вас примоститись?

Оксана. Ах, Іван Федрич!.. Розуміється, можна. Слухайте, чого вас називають Іван Федрич Безумная Лічность?

Дримба. Глупі люди називають, Оксано Спиридонівно, єдино глупі люди. От і більш нічого.

Кіндр. Пилип. Ну, серце, це ви брешете! Це мабуть за те, що ви як щось скажете, так аж бульки з носу вискочать.

Оксана. Фе, добродію!

Кіндрат Пилипович голосно сміється.

Дримба. От, дійсно, розумно сказано. Ах, розумно. Стидались би хоч людей.

Кіндрат. Пилип. (сердито). Ну, патякайте ще ви! Подумаєш! Чиє б скавчало, а чиє б мовчало.

Хутко входять Ксенія Андріївна, Кость і Ася.

Кс. Андр. Ах, извините, господа, мы так с Константином Гавриловичем увлеклись спором, что не заметили даже...

Сідає біля Анатолія Олександровича. Кость і Ася теж.

Анат. Олекс. (встаючи). Панове! Користуючись відповідним моментом, я хочу дозволити собі сказать кільки слів...

Мищук, (котрий понуро, замислено сидів, раптом до Косоглядова): Ну, добре. А скажіть, як ви відноситесь до питання такого...

Косоглядов (охоче). С удовольствием, с удовольствием.

Кіндр. Пилип. Та годі вам! Тю!

Анат. Олек. Вибачайте, Никоне Степановичу, я хочу сказать кілька слів.

Мищук. А, вибачайте. (Пахмуро змовкає).

Дехто сміється. Ася прискає й шепоче щось Оксані.

Анат. Олекс. Панове! Користуючись відповідним моментом, я хочу сказати кілька слів. Панове! Ми переживаємо тяжкі часи. Кажучи фігурально, панове, небо України затягнено чорними хмарами.

Косоглядов (прислухаючись, злякано.) Извините, господа... Если это политическая речь, то, господа, извините. Мне также дорога Украйна, я сам - малорос, но я не могу. Я в политику не мешаюсь...

Анат. Олекс. О, прошу! Це не політика, Прокопе Семеновичу. Ви тільки вислухайте.

Косоглядов. Хорошо, но я повторяю...

Анат. Олекс. Небо України, панове, я кажу, затягнено хмарами. Але на ньому пробиваються ясні проміні. Я радий, що один із таких промінів можу вітати в своїй хаті. (Урочисто показує на Захара Назаровича й Оксану). Ось, панове, ті проміні. Вам відома всім великодушна, саможертвенна пропозиція високошановного Захара Назаровича. Я не буду про неї багато говорити, так само, як про блискучі таланти його шановної доні. Я скажу тільки, панове, одно: ми повинні стати твердо до оборони народного життя, його добробуту, його моралі, його духовних запитів. Ми повинні стати твердим кроком на стежку єднання й гармонії інтересів усіх верств українського народу. Ми - перш усього Українці, а потім поміщики, фабриканти, робітники, журналісти. Повторяю, я радий, що можу привітати ці світлі проміні в своїй хаті, а ще більше радісно мені, що ми можемо одразу ж приступити до виконання великої пропозиції Захара Назаровича. Я говорю про Співочі Товариства, про цей перший крок по указаному пропозицією напряму.

Сект. Лаз. (голосно, з зідханням). Пахтить ніби аґітацією.

Анат. Олекс. Я говорю, панове: у наші часи, коли розпуста заїдає молоді сили, коли деморалізація майже заїла нашу творчість, поява таких свіжих сил, як наші гості, повинна нас глибоко втішати. (На Оксану): Ось наша Молода Україна. Ось вона вийшла до нас із глибин народу, озброєна силами великої творчої землі. Наш обов’язок, панове, охороняти її, цю силу, від неморальних впливів, направляти її на правильну путь. Першу чарку я підіймаю за наших високошановних гостей! Урра! (Піднімає чарку).

Голоси: Урра! Урра! (Тягнуться до Захара Назаровича й Оксани).

Зах. Наз. (дуже схвильований, встає). Панове! Панове!

Чується: «тш! тш!» Замовкають.

Зах. Наз. Панове!.. Я... Мене... до глибини душі зворушили... зворушило ваше вітання нашої мрії... Я кажу, панове, мрії... Бо знаю, як у наш вік люди мало... так сказать, ідеалам... почувають ідеали... Я, панове, не вмію говорити...

Анат. Олекс. Ми слухаємо всім серцем.

Зах. Наз. Я дуже-дуже дякую, що ми не помилилися в своїх мріях. Я собі думав, не я, власне, а ось вона. (Показує на Оксану, що сидить весь час із чудною посмішкою). Ну, нехай уже ми. Ми думали: ну, добре, землю оддать селянам,- негарно. Хтозна в які руки попаде.

Анат. Олекс. Звичайно, звичайно.

Зах. Наз. От ми й рішили: жертвують люди своїм життям для других, чому ж ми такі убогі що не можем дать їм те, що нам лишнє? Правильно я кажу, Саню?

Оксана. Правильно, татку.

Зах. Наз. Але що ми сами? Нуль. Давай спробуємо, чи вмерла Україна, чі ні? Чи є ще порох у той... у козацьких порохівницях... Чи піддержать нас наші брати? Були люди, що сумнівались. Сама авторка сумнівалась трошки. А тепер, панове, дякую вам, що не розбили наших мрій, а даєте їм плоть і кров. Хай живе наша Ненька-Україна! Слава синам її!

Дехто почуває себе ніяково, але тим голосніше кричать: «Слава! Урра! Хай живе Україна!»

Ася щось шепоче Оксані, немов про щось запитуючи. Та посміхається й хитає на згоду головою. Ася непомітно виходить з хати в праві двері.

Дримба (хвилюючись). Панове! Панове!.. Я прошу слова!

Голоси: Почекайте. Потім.

Дримба. Панове! Я два слова!

Кіндр. Пилип. Безумная Лічность, мовчіть та диште, то подумають, що ви розумний.

Дримба. Ви краще мовчіть. Панове!

Анат. Олекс. Ну, просимо... Тільки будь ласка...

Дримба. Панове! Я кілька слів. Я, розуміється, світлі проміні, так мовити, розумію. Розумію і той... і почуваю, як сказано, усім серцем. Це факт безперечний. (Ще більше спішить). І коли приймемо, що Співочі Товариства, так я можу сказать, що вся Україна заспіває. Зараз: семинаристи, учителі. Це - реґенти. Я зараз маю більше двох сотень знайомих учителів.

Кідр. Пилип. Бреше, стерво.

Дримба (до нього гаряче). Накажи мене бог! От чудак. Потім попи. Я вам скажу, що попи... Ну, та я бачу, що задержую. Ну, так нехай живе Україна. От більше нічого. (Сідає).

Кіндр. Пилип. А коли так, то й я скажу. Хай загине кацапня, ляхи, і всі вороги України, воша б їм у потилицю! Урра!

Проходить ніяковість.

Анат. Олекс. На великий жаль, такого тосту піддержать не можна, шановний Кіндрате Пилиповичу.

Кіндр. Пилип. А то ж чому?! Ну? Боїтесь?

Голосний дзвінок. Всі затихають.

Оксана (зривається й біжить у сіни). Я спитаю.

Анат. Олекс. (тривожно). Хто б це міг бути? Нікого, здається, більше не ждемо.

Чути голос Оксани: «Хто там?»

Оксана (в дверях): Поліція. (Зникає знов у сінях).

Якийсь мент усі недвижно сидять, потім зразу схоплюються, метушаться, разом говорять.

Косоглядов. Позвольте, господа! Как же так? Меня приглашали на ученое заседание и вдруг - полиция. Я знать не знаю никаких ваших программ, Украин, политики. Это чорт знает что! Это свинство!

Секл. Лаз. Оце, господи! Отакої ще не бачили...

Анат. Олекс. (біжить у сіни, перелякано шепоче): Оксано Спиридонівно! Скажіть, що зараз одчинимо. (До всіх). Панове, тікайте в ті двері!

Кіндр. Пилип. (злісно). Куди тікать чорту в пельку. Вони вже весь двір оточили. Давайте співать, немов ми гуляємо. (Страшно голосно починає співати): «Гей не шуми, луже».

Голоси. Та цитьте! Куди там співать. Тікаймо! Подивіться, чи є на дворі. (Підбігають до вікон, дивляться). Нема. Тікаймо.

Кс. Андр. (до Анатолія Олександровича). Вот, вот... Теперь вы видите? Что? Я не говорила?

Зах. Назар. (здивовано вже довгий час хоче сказать). Панове! Та що ж тут такого? Ну, хай ідуть! Що ж ми робимо? Панове!

Кендюх (розтеряно до нього): Еге, ви не знаете, як у нас... Зараз же марш, га-га! Секлето! Секлето! (Озирається й біжить управо).

Дзвінок ще голосніший.

Оксана (в дверях). Ломать двері хочуть.

Крики й шамотня побільшуються. Усі тікають. Зостаються тільки Анатолій Олександрович, Захар Назарович, Карпо, Таїся, яка щось розказувала Карпові й боязко посміхалась.

Анат. Олекс. (рішуче, з одчаєм). Ну, що ж, хай ідуть. (Іде в сіни).

Оксана хутко входить, затуливши рота од реготу, вибігає в вітальню.

Анат. Олекс. (вертаючись, непорозуміло). Там нікого нема.

Зах. Наз. Як?

Анат. Олекс. А так. Ніякої поліції.

Зах. Наз. (добродушно). Надокучило ждать, то й пішла додому.

Анат. Олекс. (схаменувшись). Ну, що? Де ж комітет?

Зах. Наз. Еге, пізно вже!..

Оксана (виходячи, серйозно). Ну, що? Де ж комітет?

Ася (вбігаючи, злякано): Що тут таке? Чого то всі побігли через двір?

Оксана. Поліція була... (Обидві прискають реготом).

ЗАВІСА.

ДІЯ ДРУГА.

Вітальня у Кендюхів. Просто, в задній стіні, двері в їдальню. У правій - у сіни; у лівій - в інші кімнати. На стінах портрети Шевченка, Драгоманова й інш. в українських рушниках.

Темно. Нікого нема.

У розчинені двері в їдальню видно Захара Назаровича, Оксану, Секлетію Лазарівну, Гаврила Івановича й Тихенького.

Входить Секлетія Лазарівна.

Секл. Лаз. (гукає). Євмене Симоновичу! А йдіть-но, дайте мені сірників засвітити лямпу.

Тихенький (входить, торохтить сірниками). Прошу.

Секл. Лаз. (коло столу). Світіть.

Тихенький світит.

Секл. Лаз. (тихо). Примушена зробити вам деякі питання. Дозвольте спитаться вас: ви мужчина чи тільки помілка природи?

Тихенький (змішано). Я не розумію...

Секл. Лаз. Отже й я не розумію, моє серце. Їй-богу, не розумію. Мужчина поводиться з жінотою трохи інакше, ніж ви. Таким поводженням ви й мокрої курки не завоюєте, а не то що Оксану. Ви хоч би стидалися!

Тихенький. Секлетіє Лазарівно! Я, їй-богу, не розумію... Це така справа... Це моє особисте життя.

Секл. Лаз. Вибачайте. Це не тільки ваше особисте, а й наше загальне. Бо коли ми випустимо Оксану, то вся справа загине. Отож більше енерґії, бо єврейчики й тут нас одіпхнуть. (Підтягує губи і йде до дверей в їдальню. До всіх). Панове! Переходьте вже сюди, тут ніби затишніше та од прислуги трохи далі. Прошу.

Входять.

Гавр. Іван. А щось нікого більше нема. Мабуть, позалазили з страху на печі та й сидять, га-га!

Зах. Наз. Прийдуть ще напевне.

Секл. Лаз. Прошу сідати. Ох, боюсь я, що не прийдуть більше. От такі, як бачите, в нас люди. Полохливі, себелюби, ледачі... Ой, господи! Я вам кажу, треба великої душі, щоб із такими людьми працювати.

Зах. Наз. Скажіть на милость!.. А мені вчора всі здались такими енерґічними... Я вже не кажу про добродія Михалевича. Це стовп. Дуже хороший чоловік! Дуже хороший!

Секл. Лаз. (підтягує губи). Та... Звичайно...

Гавр. Іван. Як спить, то без палиці можна пройти, га-га!

Тихенький (потупивши очі). Він справді людина енерґічна. З цим треба згодитись.

Секл. Лаз. (не витримавши). Та до чого енерґічна? До чого? Щоб про нього говорили, щоб грати ролю голови, щоб... А, дайте мені спокій. А що він зробив для справи? Ну? Чи він дав хоч копійку на газету? Коли не звернуться, усе в нього нема, усе просить через місяць, через півроку. Стовп!

Зах. Наз. Та невже? От не подумав би!

Секл. Лаз. А от справтеся по книжках, від кого маємо гроші, от і побачите, який він енерґічний на чужий кошт.

Гавр. Іван. От іменно, га-га!

Секл. Лаз. А жіночка його? Золото. Чули, як чеше по-кацапському? Та мало того, ще й сміється з вас. Ви думаєте, вони з вас не сміються? Думаєте, вашу прекрасну, велику ідею вони не закидали вже брудом?

Тихенький (потупивши очі, нетвердо). Це ж не відомо, Секлетіє Лазарівно.

Секл. Лаз. Що «не відомо»? Та ви думаєте, що вони пристануть на цей проєкт? А чому ж досі ні одної статті про це немає? Га?

Зах. Наз. Мені сам Анатолій Олександрович казав, що... що він вітає цю ідею, що він пристає до нас...

Секл. Лаз. (посміхнувшись). Ну, то ждіть. Я більше нічого не скажу. Я знаю тільки одно: ми повинні сами вести цю справу. Вони хоч і внесли ідею Співочих Товариств, а виконать її не зможуть. Де? Хто буде її виконувать? Чи в них єсть зв’язки з селянами? Ми виконаємо її. От що! І виконаємо, бо ще не одірвалися від народу. Ми його знаємо і він нас знає. Хіба я не так говорю, Євмене Симоновичу?¹

Тихенький. Я цього не кажу, Секлетіє Лазарівно.

Секл. Лаз. Ще б не хватало, щоб ви це сказали. От було б уже добре! (До Захара Назаровича й Оксани). Я бачу, що ви мало ще людей наших знаєте. Такої нації в світі немає. От що я вам скажу. Ледачі, неробітники, боягузи, зависливі, себелюби. А розпуста? А молодь наша? А література її? Одно сміття, порнографія, сороміцьке щось. От до чого дожилася Україна! Почитайте наших молодих. Боже милосердний, спаси й помилий нас! Стидно в сімейнім колі читати, що вони пишуть! А живуть як! Ой, що діється! Та й чого ждати від тих дітей, у яких такі батьки. Які діти, такі й батьки. Не хвалюсь, але за своїх дітей можу тільки бога дякувать, що поміг мені виховать їх по-людському. Бережіться, панно, наших молодих, ой, бережіться! Скаламутять душу, забруднять оті модерністи, оті бернштейніянці всякі. (До Захара Назаровича). Подумайте: законний шлюб для них - то вже сором. Ну, що ви скажете! То тільки й гарно, як живуть неначе пси погані. Фу! (Плює).

Входить Кость, одягнений.

Секл. Лаз. А що це ти, сину, ідеш кудись?

Кость. Треба, мамо, в універсітет, на реферат. Прошу, панове, мені вибачити, але діло перш усього.

Зах. Наз. Звичайно, звичайно. (Прощається).

Секл. Лаз. Та може воно не таке вже нагальне, то посидів би з нами?

Кость (дивиться на годинник). Ох, не можу. Рівно о восьмій мушу вже бути. Бувайте здорові. (Стискує всім руки й поспішно виходить).

Секл. Лаз. От, колись дурницями займався, есдеком був, а тепер, слава богу, одна наука в голові.

Гавр. Іван. Все йде, все минає, га-га!

Зах. Наз. (задумано). Хм! Я не думав, що тут так...

Тихенький. Що ж це не приходить ніхто?

Оксана. Здається, й Карпа закликано?

Тихенький. А якже...

Оксана (більше до Секлетії Лазарівни). Мені здається, що цей Карпо теж близько стоїть до цих модерністів? Наскільки я винесла з розмов із ним.

Секл. Лаз. О, це теж птичка? Звичайно, його можна ще направити на правильну путь. Нам треба таки слідкувати за мораллю народу. Він нахватався всяких ідей у есдеків та іншої пакости.

Оксана (невинно). А чого, власне, його скрізь закликають. Цікавляться ним?

Секл. Лаз. Бачите, він хлопець розумний. Це що й казать. І таки освічений, хоч і робітник. Він же механіком у Михалевича на заводі. (Оксана хитає головою, немов уже знає все). Ну й великий вплив має на всіх робітників. От Михалевич і гріє його коло себе. А що до моралі, то й він птичка хороша, хоч і виглядає таким посником.

Тихенький (соромлячись, але силуючи себе бути ґалянтним). Панно Оксано! Може б ви щось заспівали нам, поки зійдуться люди? Дуже... приємно було б послухати вас.

Гавр. Іван. (зупиняючись). Оце правда! А заспівайте щонебудь... Їй-богу!

Оксана. Та як я там співаю! Я не одмовляюсь, але попереджаю...

Тихенький. Ми зарані раюємо... з вашого співу... (Соромиться).

Секл. Лаз. (підбадьорює його поглядом). А звичайно, заспівайте. У вас такий пречудовий голос. Особливо гарно виходить, як ви співаєте щось із розпачем.

Оксана (підходячи до піяніно, сідає, бере кілька акордів). Ну, добре. (Співає).

Дзвінок.

Гаврило Іванович хутко виходить в сіни й вертається з Кіндратом Пилиповичем.

Гавр. Іван. Е, один не злякався. Таки прийшов.

Кіндр. Пилип. (Здоровкаючись зо всіма). Хто злякався? Я? Ого! Та ще той рачки десь лазить, хто б мене налякав. Драстуйте. Співаєте? Конспірацію розводите? А вчора? От дурноляпи! Якась псявіра пожартувала, а вони вже й п’ятками накивали. От би спіймать того, хто такими жартами займається та вперіщить йому гарячих, щоб аж за десятою вулицею скавчав... Та що, більше нема нікого? А де ж Харитоненко, Мищук, Сікач, воша б їм у потилицю?

Секл. Лаз. Сидять на печі та рятують Україну.

Кіндр. Пилип. Молодці, різав та поров їхню маму. (До Захара Назаровича). Ну, як вам подобаються наші беренштейніянці? Га?

Зах. Наз. Нічого... Звичайно, у кожного свої дефекти...

Кіндр. Пилип. Ге! То ви на своїх хуторах тільки гадаєте, що тут янголи з неба налетіли. А тут... чимсь іншим пахне.

Гавр. Іван. Часником, га-га!

Кіндр. Пилип. Іменно! (Регоче).

Оксана й Тихенький тихо балакають між собою.

Кіндр. Пилип. Секлетіє Лазарівно! А чарчину теєї сякої-такої преподобної чи не піднесли б ви мені? Га? Бо я, признатись, прямо з служби та й жерти хочу, як свиня.

Секл. Лаз. А чого ж? Та може, панове, ще хтонебудь закусив би? Прошу до їдальні. Хай наші молоді побесідують.

Кіндр. Пилип. Ге! Як? Уже молоді?

Секл. Лаз. Молоді люди... От ви вже!

Кіндр. Пилип. Так ви так і кажіть.

Оксана (сміючись). Ви розчаровані?

Кіндр. Пилип. А що ж? Така пара була б, що куди твоє діло.

Секл. Лаз. Прошу, панове, прошу!

Всі, крім Оксани й Тихенького, виходять.

Оксана (потупивши очі). Вам, здається, дуже неприємна ця розмова?

Тихенький (почуває себе дуже ніяково). Мені? О!.. Мені здається, що, навпаки, вам...

Оксана. Ну, я провінціялка... Ви ж знаєте, що в провінції тільки те й думають, щоб вийти заміж.

Тихенький. О, як ви можете про себе таке говорити!

Оксана. Овва! Хіба я що таке? Тільки наслухавшись таких розмов, аж страшно з мужчинами й балакати. Невже й ви такий, як та молодь, про яку говорила Секлетія Лазарівна? Вибачайте, я дуже мало читала ваших творів і не знаю, як ви ставитесь до цієї «пакости», як каже Секлетія Лазарівна.

Тихенький. Я думаю... Я, розуміється, не вважаю себе авторитетом, але в своїх статтях у нашій газеті я висловив таку думку, що це хворобливість, всі ці модернізми, ці моралізми. Словом, намул, так сказать.

Оксана. І, сподіваюсь, проти цих вільних кохань, вільних шлюбів?

Тихенький. О, звичайно. Це просто або подлість, або наївність думати, що роблять якусь революцію вільним шлюбом.

Оксана (з чудною посмішкою). Я так і думала, що ви такий. Так, знаєте, легко помилитись в людині.

Дзвінок.

Тихенький (встаючи). Це хтось із наших. Вибачайте, я на хвилинку.

Швидко виходить і вертається з Карпом.

Оксана. А! Доброго здоров’я! І ви прийшли? Ми вже думали, що вас не буде.

Карпо. Мене просила вчора Секлетія Лазарівна. А я, власне, й не знаю чого.

Оксана. Ну, розуміється, до вашого авторитету прибігають. Ви знаєте, Євмене Симоновичу, добродій Карпо вважається авторитетом в поезії.

Тихенький. Карпо Федорович має дуже хороший смак.

Карпо (до Тихенького). Ви не знаєте, за якою справою мене кликано?

Тихенький. Мені здається, за тією, що й усіх нас... А проте, я зараз спитаю Секлетію Лазарівну. (Хутко виходить у вітальню).

Карпо (грубо до Оксани). Чого ви до мене чіпляєтесь? Що вам треба? Вас злостить, що я не визнаю ваших чар? Ну, добре. У вас чудові очі. У вас чудовий талант. Прекрасний голос, ви розумні, чарівні. Досить з вас?

Оксана (чудно). Ні, не досить.

Карпо. Ну, так що я вам зробив? Що не впадаю коло вас? Може цього ще забажалось? Але для вас нічого цінного не може буть в упаданні робітника. Ну, скажіть, що я вам зробив, чи чого ви хочете від мене? Це ж по меншій мірі чудно, що ви раз-у-раз чіпляєтесь до мене. Та ще при людях. Я не хочу бути грубим, але попереджаю, що моє терпіння може порватись.

Оксана. Та що буде?

Карпо. Я не знаю, що буде, але не ручуся, що буде гарно для вас.

Оксана (помалу, серйозно). Я вас таким ще не бачила. Вам до лиця вогонь.

Карпо (глянувши на неї). Ех! Панно Оксано... Знаєте, мені здалося спочатку, що ви не така. Очевидно, город таки вплинув на вас.

Оксана. А якою ж я вам здалася спочатку?

Карпо. Це не цікаво.

Оксана. Ні, ви мені мусите сказати.

Карпо. Знаєте що: дайте мені спокій. Нам нема про що балакать між собою. Он у вас є кавалери більш підходящі. Це, знаєте, пахтить такою поганою панською примхою, що аж неприємно.

Оксана (криво посміхаючись). Оняк!

Карпо. Іменно так.

Оксана. Здорово ви мене одчитали. А все таки я хочу знати, як ви про мене спочатку думали. Може, навіть, і почували щонебудь?

Входять Секлетія Лазарівна й Тихенький.

Оксана (з натиском). Я хочу знать. Чуєте? Я прийду до вас у гості і ви скажете.

Секл. Лаз. Добрий вечір, Карпе Федоровичу! Трошки запізнилися? Ну, та байдуже...

Карпо. Учора ви мені сказали прийти. Я не встиг розпитати.

Секл. Лаз. Та справи, власне, ніякої такої немає. Просто хотілося побалакати в тісній компанії про загальні справи... От ці Співочі Товариства. Ви, як впливова людина на заводі, могли б нам дещо вияснити... Ми, бачите, думаємо, що треба починати просто робить діло та й годі. Без усяких голосувань... Іти просто в народ і робить діло. Ваша ідея, Євмене Симоновичу.

Карпо (похмуро). Так вам, значить, хотілось би знати, як у нас на заводі приймуть цю ідею, чи що?

Тихенький. Та взагалі. Як, наприклад, на предмістях... Чи є ґрунт?

Карпо. А ви підіть та подивіться сами. (Хмуро посміхається).

Тихенький. Це само собою, це я вже рішив. Найкращий досвід - це самому подивиться. Але ви, як компетентна людина...

Карпо. Вибачайте, я за собою ніякої компетентности не визнаю. (До Секлетії Лазарівни). Так ніякої такої справи немає до мене?

Секл. Лаз. Особливої якоїсь немає, але може б ви згодились посидіти з нами, в нашій компанії. Поговоримо, та й справа...

Карпо (різко, хмуро). Вибачайте, я вам не компанія. Бувайте здорові! (Повертається й виходить).

Секл. Лаз. Оце нічого сказати, чемна людина! (До Оксани). От вам наш нарід! От як бачите! Що йому сказали такого, скажіть на милость?

Тихенький (насмішкувато). Клясова боротьба!

Секл. Лаз. От-от! Оце їхня клясова боротьба...

Оксана. Він зо всіма такий?

Секл. Лаз. Та звідки я знаю? Слава богу, не мала діла з ними і дай боже й далі не мати. Скажіть, пишне та горде яке!

З сіней хутко вбігає Дримба.

Дримба (поспішно, заклопотано здоровкається зо всіма). Драстуйте... Тут нема Михалевича? Був у нього, не застав нікого. Жінка кудись із вашим Костем поїхали, Ася теж кудись... А я нащот Співочих Товариств. Між іншим, коло вашої квартири стоять два шпики.

Секл. Лаз. (злякано). Оце, боже наш!

Тихенький. Ну, що ви?

Дримба. Накажи мене бог. Я вже знаю. Тільки не в тім річ. А між іншим обоє дивляться на ваші вікна... У вас хіба зібрання? Може, з приводу Співочих Товариств? Так от я маю таку пропозицію. Я Михалевичу хотів, та нема дома. Зараз я балакав із двома семинаристами. Вони з охотою. Тільки, звичайно, їм треба ноти й інше. Це як, на чий щот повинно буть?

Секл. Лаз. Та чекайте, заторохкотів. Іменно, Безумная Лічность.

Дримба (добродушно сміється). Ну, говоріть. Я бачите, дуже поспішаю. Тут у мене одна справа є. Чи не знаєте ви хто, панове, де живе Сріблюк чи Срібляк?

Секл. Лаз. Тю, хай вам... Та яких шпиків ви бачили?

Дримба. Звичайні шпики. Ну, шпіони й більше нічого.

Входять Захар Назарович, Гаврило Іванович і Кіндрат Пилипович.

Кіндр. Пилип. Які шпіони? Га?

Дримба. Стоять коло цеї квартири. Доброго здоров’я! А вчора тільки чийсь жарт був? Жаль, що не скінчили про Товариства. Це ґрандіозна, панове, ідея! У мене, знаєте, тут єсть гурток хлопців семинарів, так прямо хоч зараз у Товариство!

Кіндр. Пилип. Та підождіть ви, балабайка! Які шпіони? Де ви їх бачили?

Дримба. От чудак! Ну, он там на вулиці. (Підходить до вікон, показує): Он стоять двоє. Під лихтарями. Бачите?

Всі підходять до вікон, крім Оксани й Захара Назаровича. Оксана з здержаною посмішкою поглядає на засмученого Захара Назаровича.

Кіндр. Пилип. Оті шморкляки?

Дримба. А що? То вони й єсть. Зараз, мабуть, поліція буде. Це вони слідять, хто куди піде. Коли нас арештовували у Ванченків, там так само стояли під вікнами шпики, тільки їх було дванадцять чоловік.

Тихенький (з сумнівом). Ну, дванадцять...

Дримба (гаряче). Накажи мене бог! От чудак! Так у лінію й стояли всі.

Тихенький. Знаєте, панове, мені здається, що краще, благорозумніше всього розійтись. Публіка все одно, видно, сьогодні не збереться. А рискувать даремно не варто.

Кіндр. Пилип. Ге! Злякався, хлопче?

Тихенький (образившись). Не злякався, а просто благорозуміє.

Кіндр. Пил. Та я розумію, жартую.

Секл. Лаз. Та так, мабуть, панове, й зробимо. Хто зна, що то за фігури. Краще подалі від зла. Та й рішать нема чого, власне. Просто до діла та й годі. Поменше балачок: це гріх наш, що ми багато балакаємо.

Зах. Наз. Так, панове, але все таки... Якось той... Я трохи не розумію... Звичайно, я не можу судити, але мені здається, що слід би все таки якось порішити вже... Якусь таку організацію, чи як там... Думав, сьогодні щось вияснимо... А от не зійшлись.

Кіндр. Пилип. Ге! Це у нас такий звичай!

Зах. Наз. Нуда, звичайно... Але все таки якось той... Ми могли б сами чи що... Час, панове, йде... (Розтеряно розводить руками).

Гавр. Іван. (хляскаючи його по плечі). Е, не треба спішить... Не треба... Поспішиш, людей насмішиш! Зберемося якось другим разом, то й якось воно й буде. У нас, знаєте, небезпечно з цього боку. Треба трошки підождать.

Кіндр. Пилип. Так, значить, по домах, панове? А різав та поров його маму, якби знав, що така причина скоїться, пішов би прямо у трахтир чай пить! Гайда, хлопці! Підвезем москаля шпикам.

Тихенький (до Оксани). Дозволите провести вас додому?

Оксана. Прошу. Тільки я ж маю проводатаря,- тата.

Тихенький. Мені подорозі з вами.

Оксана. О, прошу в такім разі. Ходім, татку. (Посміхається).

Зах. Наз. (з виразом непорозуміння й суму на лиці прощається). Бувайте здорові.

Секл. Лаз. То ми вас сповістимо, коли зберемося. Що ж зробиш? У такі часи живемо. А справу з Співочими Товариствами ми просто розпочнем тепер же. От Євмен Симонович постановив навіть цими днями походити по передмістях і подивитись, що можна зробити.

Дримба. Євмене Симоновичу! Коли, значить, Співочі Товариства, то яж кажу: хоч зараз гурточок хлопців, семинарів, знаєте...

Кіндр. Пилип. Добре, добре! Ходім панове! Бувайте, не скучайте.

Гавр. Іван. Лихом не поминайте, га-га! Бувайте здоровенькі.

Прощаються й гості виходять.

Секл. Лаз. Панове, не зразу всі виходьте. Кіндрате Пилиповичу, Іван Федричу, лишіться.

Кіндр. Пилип. (вертаючись). Тю, з цією балабайкою спарували. Що б то панну тут зоставити.

Дримба (добродушно). Ач, гевал: панну...

Кіндр. Пилип. (жартом замахується). Що? «Гевал»? От як гепну, так забудете, як батька звуть. Ну, ходім, чого там. Аби не купою. Тоже боятись! (Виходять).

На зустріч входить Хацкель.

Хацкель (до Кіндрата Пилиповича). Добрий вечір. (Входячи). Можна?

Секл. Лаз. (холодно, церемонно). Просимо. А що скажете доброго? Сідайте, будь ласка.

Хацкель. Що так хутко зібрання розпустили?

Секл. Лаз. Ніякого зібрання тут, добродію, не було. Ви хіба вже в шпики поступили, що такі відомості маєте?

Хацкель. Поважаючи вашу хату, я не буду одповідати вам у вашому тоні. Я за маленькою справкою до Гаврила Івановича.

Гавр. Іван. А чим можу служити?

Хацкель. Сьогодні, смію нагадати, термін, у який ви обіцяли внести рік тому назад обіцяних сто рублів на газету. Може ви будете ласкаві, зараз - під розписку, звичайно - вручите мені?

Гавр. Іван. (здивовано). Та хіба сьогодні термін?

Хацкель. Прошу пригадати.

Гавр. Ів. Хм! Якраз так підоспіло, що... От біда, якраз у мене платежі в банк.

Секл. Лаз. Хіба так негайно вже треба?

Хацкель. Здається, добродійка сами можуть знати, що газета мусить чимсь держатись.

Секл. Лаз. Звичайно... Я не про це питаю.

Гавр. Іван. А ви б місяців три-чотири не могли підождати? Га?

Хацкель. Ви знаєте, що це не примусова річ, хочете - дасте, хочете - ні. Як ті два рази одкладали, так і третій можете одкласти. Маєте повне право зовсім нічого не дати. (Уклоняється з захованою іронією).

Секл. Лаз. (холодно). Очевидячки, прийдеться, коли так, і в третій раз одкласти.

Хацкель (підводиться). Дякуємо й за це. Коли зволите назначити в третій раз термін?

Гавр. Іван. (сердито). Сказано ж, місяців через три-чотири.

Хацкель (з уклоном). Буду мати щастя рівно через чотири місяці прийти ще раз до вас.

Секл. Лаз. Добре. Більше нічого не маєте сказати?

Хацкель. Моя справа скінчена. (Галянтно уклоняється й виходить).

Секл. Лаз. Яке нахабство! Тон який!

Гавр. Іван. Пронизуватий єврейчик, га-га! Ходім вечерять!

Виходять.

ЗАВІСА.

ДІЯ ТРЕТЯ.

Улиця передмістя. З правого боку, ближче до глядачів, ворота, фіртка й тин Карпового подвір’я. За тином видно шматочок стіни й покрівлю будиночка. За тином праворуч і ліворуч іде перевулок. Задня стіна уявляє картину города. Ліва стіна - тин, ворота й хата баби Щепетихи. Коло воріт лави.

Справа з перевулку з’являються Оксана й Ася. Обидві одягнені по-міщанському, в хусточках. Здалеку чути гуртовий спів.

Ася (завертаючи до Карпового двору). Ось... Уже. Це їхній двір.

Оксана (зупиняючись). Підождіть, Асю. А як Таїсі нема дома, що тоді?

Ася. Вона напевне вдома. Я ж вам кажу, сьогодні неділя. (Зазираючи в очі Оксані). Ви хвилюєтесь, Оксаночко?

Оксана (сміючись). От маєш! Чого мені хвилюватись?

Ася (гаряче, благаючи). Ні-ні, Оксаночко. Скажіть, що ви хвилюєтесь! Ну, скажіть. Я ж бачу! Ви через це й вагаєтесь іти до них, я знаю.

Оксана (жартівливо-строго, але видно - справді хвилюючись). Асю! Не вигадувать! А то візьму й вернусь. То ви хвилюєтесь!

Ася. Якби я була закохана, я б таки хвилювалась!

Оксана (широко розплющивши очі до неї). Асю!!

Ася. Таки закохані! (Уперто, гаряче, навіть з гнівом). Закохані, закохані! Тільки ви ховаєте. Ви соромитесь, що закохані в робітника.

Оксана. Ну, що ти їй скажеш?!

Ася. А що, може, ні? Тільки це сором. Можете на мене сердитись, скільки хочете. От я вам усе сказала. (Боязко дивиться на Оксану).

Оксана (сміючись). Ви, Асю, маленька хороша чудачка! І більше нічого.

Ася. Ну, нічого. Ходім!

Оксана. Чекайте... (Вдержує її). Невже ви, справді, думаєте, що я соромилась би, якби покохала робітника? Я роблю таке вражіння?

Ася. Ні.

Оксана. Ну, так чого ж ви кажете?

Ася. А чого ж ви відноситесь так до Карпа?

Оксана (з піднятим сміхом). А як же я відношусь? Звичайно.

Ася. Ні, не звичайно. (Гаряче). Ах, Оксаночко, покохайте його! Ви не знаєте, він страшно хороший! І він далеко інтеліґентніший за цих ідіотів. Ах, як би це було страшенно гарно! Ви б разом оселились, почали б організовувати школи... Я б покинула своїх буржуїв і пішла б в учительки. Ми б жили всі вкупі. Ах! - так гарно було б. Я ж знаю, ви ж смієтесь тільки з наших «діячів»... Оксаночко!

Оксана (сміється). А що б сказала на це Секлетія Лазарівна?

Ася (з захватом). Ой, уявляю! (Перекривляє). «Погибла Ненька-Україна! Порнографія подужчала... Кінець світу»...

Обидві сміються.

Ася. Оксаночко! Ну, скажіть мені, я... даю вам страшенно, страшенно чесне слово! - я нікому, нікому не скажу: ви хоч трішки закохані в Карпа? Ну, скажіть.

Оксана (лукаво). Ні.

Ася. Ні трішки? Може, хоч капелюшечку? Ні?

Оксана. Ні.

Ася (сумно). Як жалко. Вам Хацкель подобається?

Оксана. Може й Хацкель. Ну, ходім уже, справді. А то ви подумаєте, що я й справді боюсь вашого Карпа. (Видно - бавиться).

Ася. Не знаю... Хацкель мені не подобається.

Оксана. Не подобається? Хм! А може Тихенький більше мені подобається. Не знаю...

Ася (пильно дивиться на неї). Ви смієтесь із мене. Правда? (Радісно). Вам Карпо подобається, правда?

Оксана. Та подобається, як людина. Він розумний хлопець. А от я йому то вже, здається, ніяк не подобаюсь.

Ася. Ви?! Ви можете не подобатись?!

Оксана. Ой, боже! Неможлива така річ?

Ася (важно, серйозно). Він у вас закоханий.

Оксана. Він вам казав?

Ася. Я це знаю сама. (Серйозно, нахмурившись).

Оксана. Мало ж ви знаєте. Він терпіть мене не може, Асю. Він мене зневажає.

Ася. Він? За що?!

Оксана. За те, що я живу у вас, що я «продалась» панам... Ну й годі про це. Ви страшно хороша, Асюню. Давайте я вас поцілую і більше не будемо балакать про це. Добре? (Цілує її). Ну, ходім. (Хоче йти).

Ася (задумано). Значить, він і мене зневажає? Я ж - панна.

Оксана. Ні... Вас ні. Та я це так собі сказала. Дурниці все. Тільки, Асю, ви йому нічого не кажіть. Чуєте?

Ася. Я не скажу. А скажіть, Оксаночко, якби він вас любив і ви його, ви б вийшли за нього?

Оксана. Вийшла б. (Сміється).

Ася. І не вінчались би?

Оксана. А що сказала б Секлетія Лазарівна?

Ася. «Розпу-уста... Порнографія»... Ех. Ну, нічого! Нехай! Я їм покажу, як без примусу можна любить усе життя одного. Ах, якби тільки скоріше покохати когось.

Оксана (сміється). Спеціяльно, щоб показать їм?

Ася. Спеціяльно! Навмисне навіть оселилась би з ним на тій самій улиці, де Секлетія Лазарівна! І гуляла б з «полюбовником» під її вікнами! От тобі! Фу, лицеміри прокляті! Ой, Оксаночко, як мені хочеться втекти од них! От, якби ви покохали Карпа!.. Ви б мені позичили грошей скінчить гімназію?

Оксана (вдивляючись уліво). Асю!.. Дивіться: Євмен Симонович Тихенький.

Ася (живо повертаючись). Їй-богу, він! Це він в народ іде! (Обидві прискають сміхом). Їй-богу, в народ. Дивіться, як задер голову й роздивляється.

Оксана. А в руках книжечка. Записує «нравы и обычаи».

Ася. Завтра напише учену книгу: «Як живуть люди на Червоній Балці». Іде сюди.

Оксана. Ходім. Я не хочу стрічатися з ним.

Ася. Підождіть. Подивимось ще. Він же сліпий, на два кроки нікого не пізнає. Не побачить. Дивіться: слухає, як співають. Ах, це ж він організовує Співочі Товариства! Ой, я страшно хотіла б послухать, як він балакатиме з «народом». Та аж сюди забрався. Храбрий.

Оксана. Ходім... Іде сюди.

Ася. Та їй-богу не пізнає, хоч під самим носом пройдемо коло нього.

Оксана. Ні-ні. Він мені страшенно й так надокучив усі ці дні.

Ася. Він ревнує вас до Хацкеля. А Хацкель до нього. Ідіоти!

Оксана. Тільки як Таїсі нема дома, я не зайду. Ви, Асю, ідіть уперед і викличте Таїсю.

Ася. Я постукаю в клямку, вона вибіжить. Я так іноді роблю.

Підходять до воріт. Ася клацає клямкою од фіртки.

Оксана. Може вийти Карпо.

Ася. Ну, так що? Скажемо, щоб покликав Таїсю та й усе. Важність яка!.. Оксаночко! А Захар Назарович нічого не мав би проти того, щоб ви поженилися з Карпом?

Оксана. Асю! Ви - страшенна сваха!

Ася (клацаючи). Ні, ви не викручуйтесь. Нехай я сваха, а ви скажіть.

Оксана. Захар Назарович не може нічого мати проти того, що добре. Тільки йому страшенно хочеться, щоб я мала собі мужа - письменника. Це - його мрія.

Ася. Хіба ви не можете писать віршів, кохаючи не письменника?

Оксана (посміхаючись). Хацкель його ідеал.

Ася (злякано). Та не може буть?

Оксана. Це - ідеал ідейности, свободних поглядів, розуму і так далі.

Ася. Господи! Який же... чудак Захар Назарович!..

Виходить Таїся.

Ася. Драстуйте. Ми до вас у гості.

Таїся (засоромившись). Драстуйте. Я думаю, хто то клацає!.. Заходьте в хату... От не ждала!

Оксана. Ми не надовго...

Ася. А Карпо дома?

Таїся. Ні, нема. Десь ще зранку пішов, повинен скоро бути.

Оксана (озирнувшись, бачить Тихенького, який дуже помалу з книжечкою в руці виходить зліва). Тихенький! Ховаймося!

Ася. І прямо сюди йде!..

Таїся. Хто то?

Ася. Та Тихенький же! Славнозвісний український учений, що написав «Як живуть люди у Зеландії». Тепер ходить і напише «Як живуть люди на Червоній Балці». Не бійтесь, він не побачить, сліпий же.

Оксана (затягуючи їх у двір). Я боюсь, ідіть сюди.

Таїся. Можна через тин дивитись.

Ася. Можна? Ах, чудесно!

Ховаються й через якийсь мент над тином виставляються їхні голови, що слідкують за Тихеньким.

Тихенький, жмурячись, озирається на всі боки й прислухається назад, де весь час чути спів, що все більш і більш наближається.

Ася (тихо). Цікаво, про що він там записав. Мабуть про те, що на Червоній Балці люди ходять догори головою і п’ятами назад. А вода мокра і на вулицях тини й ворота.

Оксана. А на тинах дівчата.

Ася. Е, якби він побачив це, він би тут з дивування й душу богу оддав би. Або сказав би що це страшно неморально... Слухає, як співають.

Таїся. Це наші хлопці.

Ася. І Півник там єсть?

Таїся (засоромившись). А я знаю?

Ася. От якби вони сюди прийшли. Ми б тут підслухали.

Оксана. Мабуть, і Карпо з ними?

Таїся. Не знаю. Може й з ними.

Оксана. Хіба він любить співать?

Таїся. Ого! Колись так первий був. Тепер трохи менше…

Ася. Дивіться, дивіться, Тихенький зупинився. Щось пише.

Зліва виходить гурт хлопців робітників і дівчат, співаючи. У деяких балабайки. Сєнька з гармонією. Ідуть до Карпових воріт. Півник попереду.

Півник - присадкуватий парубок, з енерґічним, веселим лицем. Сєнька - білявий, з тонкими губами й непорушним лицем.

Оксана. Ідуть сюди. Ховаймось. (Ховаються).

Хлопці, підходячи, озираються з цікавістю на Тихенького.- Той походжає з нерішучим виглядом.

Півник (підходить до воріт і клацає клямкою. Гукає). Карпе! Гей, Карпе!

Сєнька. Хлопці! Це китайський імператор інкоґніто по своєму царству.

Голос: Це - Україна, а не китайське царство!

Півник. Щось він дуже похожий на тих, що при поліції труться.

Голос. Що йому треба тут?

Півник клацає.

Таїся, одчиняючи трохи фіртку, напів висовується.

Півник. Ах, наше вам! Пріятноє сновідєніе. Не ожидал.

Таїся. Вам Карпа? Нема дома.

Півник (простягаючи руку). Та драстуйте ж. Нема Карпа? Жаль. Ну, так ми заберем вас за нього.

Таїся. Е, я не можу. Пустіть.

Сєнька. Півник! Не пускай. Раз щастя попалось у руки, держи, не пускай! Товаришко! За вооружонноє сопротівленіє пойдьотє на три года под растрєл!

Гра на гармонії.

Таїся. Їй-богу ж не можу. Отже, їй-богу.

Півник. Е, щось тут... Може якийсь китайський принц у гості прийшов? Бо тут лазять якісь фраєри.

Таїся. Еге, принц. Пустіть.

Півник (хоче одчинить фіртку). Ану, я подивлюсь.

Таїся. Не можна, їй-богу ж не можна.

Півник (хоче силою одчинити). Е, тут щось таке... Гей, хлопці, та там хтось держить. Ану, на поміч!

Підбігають ще хлопці, напинають з сміхом плечима, фіртка одчиняється.

Півник (ускочивши в двір, виглядає). Гей, братці, та тут ціла кавалькада! (Чути його голос). Моє поштенніце!

Голос Асі. А ви чого насильно йдете, коли вам говорять, що не можна?

Голос Півника. Звиніть, такоє сновідєніє. Може б ви до нас пожалували. (Виходить). Не бойтєся, ми люди смирні.

Ася (виходячи, гордо). Ми не боїмось. Подумаєш...

За Асею виходить Таїся. Озирається на Оксану й прискає сміхом. Оксана спокійно посміхається й спирається об одвірок.

Таїся (До Півника). Фу, як славно!

Півник. Будьте снісходітельні. Ми ж не думали, що там дамская кавалькада заховалася.

Сєнька (ґалантно, з серйозним лицем скидає картуза). Очень приятно познакомитьця. Капельмейстер двора його імператорського височества - граф Нехай-Так.

Серед компанії сміх.

Ася. Ану, заграйте щось.

Півник. А вони ще й по-нашому балакають.

Ася (гордо). Ми - українки.

Півник. Ото щастя привалило, братці! Та може й співаєте по-українському?

Ася. І співаємо. А ось ця... дівчина (показує на Оксану) якби заспівала вам, так ви б... (не знає, що сказати), не були б такими грубіянами.

Оксана (з тою ж усмішкою). Слухайте її. Що то за панок там ходить? (Киває на Тихенького).

Всі озираються.

Сєнька. Єто один челаек, которий шукаєть учорашнього дня.

Голоси: Або чогось іншого.

Тихенький іде вліво і зникає за рогом.

Голоси: Покликать його сюда та розпитать.

Оксана. Ні-ні, хай йому. Не треба. Краще щось заспівайте. Ви так славно співали.

Півник. А ви чули?

Оксана. Чули.

Сєнька. Ми співать не вміємо, тільки танцюємо.

Ася. Ну, так затанцюйте. Ах, затанцюйте! Козачка!

Сміх у юрбі.

Ася. Чого ви смієтесь? Якби я вміла, я б цілий день танцювала козачка. Ось ця дівчина вміє, попросіть її. Оксаночко, затанцюйте!

Оксана. Асю, ну, що ви?

Ася. Ну, так що? Що тут такого? От подумаєш!

Півник. Е, як так, то, Сєнька, жар «Дудочки!» (До Оксани). Ану, баришня, виходьте!

Сєнька грає.

Півник (починаючи танцювать до Оксани). Ану, чи вмієте? Ех-ха! Ну?

Оксана раптом поводить плечами й з тою посмішкою виступає в танець.

Ася (ляскаючи в долоні). Ой, гарно! Ой, гарно! Оксаночко, швидше, швидше! Ах, чудово!

Сєнька. Жарте й ви!

Ася. Ах, я не вмію!

Сєнька. А ви без уміння!

Ася. Ні, так не можна.

На ріг виходить Тихенький.

Оксана (зобачивши його, зупиняється, іде до фіртки). Знов той суб’єкт! Чого йому треба?

Всі озираються.

Сєнька. Йому теж хочеться танцювать.

Ася. От, якраз такий! Ха-ха-ха!

Голоси: Та що йому треба тут?

Тихенький, засоромлений увагою всіх, іде знов уліво і зникає. З свого двору виходить Щепетиха і прямує до гурту.

Півник. Їй-богу, хлопці, цей суб’єкт починає мене інтересувать.

Сєнька. А ти піди побалакай з ним.

Ася, Оксана й Таїся шепочуться і сміються.

Півник. Бабо Щепетихо! Чи не до вас отой фендрик отут залицяється?

Щепетиха (похмуро озирається, сама йде помалу хворими ногами). Де? Який фендрик?

Сєнька. Сховався вже, як побачив вас. Застидався.

Щепетиха. Меліть чортзнащо... Ану, котрий з вас ідіть поможіть бабі ночви знести. Моїх повіяло на ті чортячі співи. І в неділю анциболоти спокою не дадуть.

Півник. Які співи?

Щепетиха. Та які. Михалевич же завів співи по неділях, бодай йому в середині звело.

Півник (підморгує до Сєньки). А-а! Співочі Товариства?

Щепетиха. Та ото ж, Товариства. Мало того, що жили тобі витягує цілий тиждень,- на тобі: ще в празник співать іди. Добре йому, годованому, виспівувать, а тут от нема кому й підсобить. Хіба цими руками щось зробиш? Одрубать та викинуть. Ану, котрий охочий.

Оксана. Та робітники ж, бабо, кажуть, сами хотять?

Щепетиха. Щоб їхнім ворогам так дихать хотілось, як вони хотять. З чого б вони хотіли отих співів? Кому воно треба?

Голос з юрби: А ви ж, бабо, сами подавали голос за «Співоче Товариство», як управляющий питав.

Сміх.

Щепетиха (сердито). «Подавали!» А ти розумний там... «Подавали». Ану, не подай,- то й побачиш...

Півник. Так це Мотря й Сидорка співають тепер?

Сміх.

Щепетиха. Щоб тим панам у печінках співало. Мало їм, що деруть з тебе, ще й співай. А бодай вам так весело хліб їсти, як нам співать. Іроди нехристиянські!

Сєнька. Вони, бабо, християни, що ви кажете. А Михалевич так такий божественний, що йому прийшов циркуляр живим на небо їхать.

Півник. У вагоні первого класу.

Щепетиха. Щоб він з розуму з’їхав... Ну, то який хоче помогти?

Голоси: Та всі! Та ось я... Та й я...

Щепетиха. Та двох буде... Куди всі лізете. У баби й добра такого нема, щоб усім нести. (Іде).

Півник. Бувайте здорові, бабуню.

Щепетиха. Оставайтесь здорові.

З правого боку з’являється Карпо. На дорозі зупиняється і вдивляється на Тихенького.

Оксана (зобачивши його, штовхає Асю й говорить до всіх). Ну, прощавайте, ми вже підем у хату.

Ховаються у двір. Таїся за ними.

Півник. Отакої! А куди ж ви? Тю?

Сєнька. Що їх укусило?

Голоси: А он і Карпо.

Півник. А, Карпушка! Де був? А ми тебе шукаємо. На Співочих Товариствах?

Карпо (здоровкаючись зо всіма, весело). Атож. Співали. А ви ж чого не приходили? Весело!

Півник. Та ну? Весело!

Карпо. Та де в чорта. Ідіотство, розуміється. Мучать тільки людей.

Півник. Тут Щепетиха тільки що так одчитувала Михалевича.

Сєнька. А які, брат, кралі до тебе в гості прийшли!

Карпо. Які кралі?

Сєнька. А он там у дворі в тебе. Подивись.

Карпо (скривившись). Ану їх! До сестри прийшли чи що?

Півник. Еге ж. Там одна, брат, просто королева.

Карпо. Ану їх, цих королев!

Дівочий голос: У нього своя королева єсть!

Карпо (в той бік). Ой, невже? А ви бачили?

Голос: Як почав до панів ходить, так з нами й гулять не хоче.

Сєнька. Нічого. Як жениться та вистроїть свій завод, так зате нас дурно на работу пускать буде. Правда?

Сміх.

Карпо (сміючись). Ні, я вас тоді, каналії, всіх в Співочі Товариства!

Тихенький з’являється на розі.

Дівочий голос: О знов цей фендрик!

Всі озираються.

Півник (до Карпа). Знаєш, лазить тут уже цілий день.

Карпо. Що ж йому треба?

Сєнька. Мабуть, з нашими баришнями потанцювать хоче.

Карпо. А знаєте що?.. Я між іншим цього панка знаю. І він мене. Він теж із «Співочого Товариства». Знаєте що, давайте трошки пугнем його. (Сміх). Здається, він хоче підійти сюди. Я сховаюсь, а ви прийміть його. А потім припугніть, що він революціонер і хоче вас аґітувати.

Сміх.

Голоси: Ану! Ану!

А дивіться, він справді йде сюди.

Ховайся, Карпе.

Карпо (сідає на лаву). Станьте так, щоб мене не видно було.

Його обступають. З-за тину обережно визирають голови Оксани, Асі й Таїсі.

Тихенький (нерішуче підходить до гурту). Доброго здоров’я.

Дівчата пирскають.

Сєнька (важно). Драстє й вам.

Тихенький конфузливо придивляється до всіх.

Півник. А што скажетє порадочного?

Тихенький. Я чув, як ви співали і... хотів вас спитать, чи то українська пісня...

Сєнька. Єта? (Грає на гармонії й співає):

«Йєх, не тірзайте грудь мою бальную»...

Самая настоящая українськая.

Тихенький. Ні, вибачайте, це не українська. Це - руська.

Сєнька. Ах, ошибся. Вот єта:

«Високая могіла, гдє міленький лежить...»

Єта?

Тихенький. Ні-ні... Українську. (Пояснює). Українська, значить - малоросійська... От ви тут якусь співали...

Сєнька. А, малоросійську. Федька, какую ми малоросійську співали?

Півник. «Вєють вєтри, вєють буйни»...

Сєнька. Вєрно! Єто самая настоящая...

Тихенький. Тільки ви неправильно говорите, не «вєють вєтри», а «віють вітри, віють буйні...» Ви ж сами українці?

Сєнька. Нєт, ми - малороси.

Сміх.

Тихенький. Це все одно...

Сєнька. А-а... Ну, скажіть, пожаласта. А ви ж сами хто такой? Не з нємців часом?

Тихенький. Ні, я теж українець.

Сєнька. Значить, вроді как родичі, через улицю навприсядки?

Сміх.

Півник. Так ви тим і занимаєтесь, що слухаєте пєсні на вулицях?

Тихенький. Ні, я так тільки. Я гуляв і почув, як ви співаєте.

Півник. Гм? Так. А чого ж ви тут гуляєте?

Тихенький. Та так... Тут гарно...

Сєнька (пояснююче до Півника). Вродє, значить, как на бульварі.

Пирскання.

Тихенький. Може ви недовольні, що я підійшов, так вибачайте...

Сєнька. Нєт, ми очень довольні.

Півник. І ви тут уже давненько гуляєте.

Тихенький. Та довгенько... А чом ви українських струментів не заведете собі та граєте на кацапських балабайках?

Сєнька. А які ж то українські?.. Мєдниє труби?

Тихенький. Ні... От єсть бандури... кобзи... Цьому можна дуже легко навчитись... Тут єсть такі Співочі Товариства... Там могли б навчить вас...

Сєнька. Слиш, Федька? От нада сказать бабі Щепетисі, она дуже хотіла поступить туди…

Сміх.

Півник. Єто такая організація, чи що?

Тихенький. Нуда... Коли хочете, я можу вам сказать адресу, куди прийти.

Півник. Умгу!.. Он як? Хорошо... Ну, так пожалуйте з нами тепер у поліцію.

Тихенький. Як? Для чого?

Півник (до всіх). Чого регочете? Єто - революціонер. У поліцію його. Бач - в організацію кличе.

Тихенький (злякано). Позвольте! Це організація така, що...

Сєнька (встаючи, строго). Нєт, голубчик, попався. Ми вже давно підмічаєм, що ви хочете нам прокламації подкинуть...

Тихенький (все більше лякаючись). Які проклямації? Я ніяких проклямацій...

Півник. Ну, нічого, там у поліції розберуть.

Тихенький (одсовуючись назад). Позвольте, господа... Это недоразумение... Я никаких прокламаций вам не давал. Я - совсем не революционер... Я только хотел вам...

Сєнька. Стойте, хлопці. Он умєєть і по-руському говорить.

Півник. А-а! Он як? Беріть, хлопці!

Тихенький. Господа! Это странно... Ведь вы не поняли меня... Если вам не нравится, я могу уйти, но при чем тут полиция?

Півник (беручи його під руку). Нічого, ми там побачимо. Беріть. Ходім.

Другі беруть під руку і всі рушають. Ті, що позаду, сміються. Сенька грає марш.

Тихенький щось гаряче говорить, але за гомоном не чуть його. З двору з реготом вибігають Ася, Таїся і за ними тихо виходить Оксана.

Ася (підбігає до Карпа в захваті). Ой, чудесно як! Я страшно рада! Ха-ха-ха!

Карпо (здивований). А ви де взялись? Панна Оксана?

Ася. А ми вже давно тут. І все чули.

Карпо (здоровкаючись із нею й з Оксаною). Там, у дворі?

Ася. Атож! Ви чудесно зробили! А яка прелєсть цей Сєнька.

Оксана. Вони його випустять?

Карпо. Не бійтесь, випустять. Трошки тільки зіб’ють охоту від Співочих Товариств. Можете не турбуватись.

Оксана. Ой, ні, я серйозно боюсь, щоб вони йому не зробили чогось злого.

Ася (гаряче). І нічого подібного. І зовсім ви не боїтесь! І чого ви приставляєтеся, Оксано? Ви ж сами сміялись і раділи, як повели його. Фу, негарно! Це вона щоб зробить вам досадно.

Оксана (сміється). Асю!

Ася. А що, неправда?

Карпо. Я цілком вірю, що панна Оксана боїться за свого... знайомого. Але я запевняю, що йому нічого злого не буде. Таїсю! Біжи, скажи Півнику, щоб пустили його.

Ася. І я з вами, Таїсю!

Обидві біжать до гурту, який зупинився, оточивши Тихенького.

Карпо. Коли ви так боїтесь, то можете й сами піти й визволить його.

Оксана. Я вже не боюсь. А бачите, я прийшла таки в гості до вас? Не проженете?

Карпо. Я не маю такого звичаю...

Оксана. І знаєте за чим? Ви колись мені обіцяли, що скажете, як про мене раніше думали.

Карпо (здивовано). Я обіцяв? Це ви сами казали...

Оксана. Ах, це я сама. Ну, все одно.

Карпо. А вам це дуже хочеться знать?

Оксана. Дуже.

Карпо. Через що?

Оксана. Так. Треба.

Карпо (з чудною посмішкою). Ну, добре. Коли ви так дуже хочете... Ну, так я думав, що у вас є те, що єсть у селян.

Оксана. Себто?

Карпо. Себто, страждання і бажання вирватися з нього.

Оксана. А...?

Карпо. А його у вас уже немає. Єсть панське кисле каяття. Ось і все.

Оксана. Чекайте. А ви сами не маєте діла з панами? Ви у них не буваєте?

Карпо. Я беру в них книжки читать. І слухаю, що вони говорять.

Оксана. Я теж слухаю.

Карпо. І Співочі Товариства організуєте.

Оксана (гнівно). Неправда! Я була дурна, послухала тата і приїхала сюда, але ми ніколи не збирались Співочі Товариства організовувати. Це ви їх піддержували!

Карпо. Я? Коли?

Оксана. А коли питались у вашого авторитета, хіба ви не сказали, що «це, звичайно, хороша ідея».

Карпо. Я не хотів просто балакать і щоб одчепитись...

Оксана. Ну, а я навіть цього не говорила. І ви не маєте права так про мене... Але все одно... Раз ви так думаєте, слова не поможуть. Асю!

Карпо. Мені здавалось, що ви... цілком на боці цих... співочих компаній...

Оксана. Хіба я сліпа й не бачу, що це за компанія? Це тільки татові вони ще можуть здаватись героями.

Карпо. Потім... ви зо мною поводились останній час, як із ворогом...

Оксана. Ніхто з вами так не поводився. Це ви зволили завжди критично подивлятись на мене і мало не з призирством дивитись на мене.

Карпо (вражено). Я??

Оксана. А хто? Чого ви зо мною завжди такий церемонний, набурмосений? Із своїми товаришами ви зовсім інший.

Карпо. Я... право... Чекайте... Я перш усього думав, що вам... ну, не інтересно зі мною.

Оксана. Неправда! Ви навмисне тікали, як я вас кликала.

Карпо. Я тікав, бо ви сміялися з мене.

Оксана. Ах, я сміялась із нього! Бідний! Ну, так я більше вже не буду сміятись, не бійтесь, я виїжджаю звідси.

Карпо (живо). Зовсім?

Оксана (ніби байдуже). Цілком. Як тато собі хоче, а я або на курси поїду, або в учительки піду. Можете буть спокійні тепер.

Карпо. Хм!.. А куди ж усі ті гроші, що збирались на школи?

Оксана. А мені яке діло! Це не мої гроші. Я татові раджу самому збудувати дві-три школи й заспокоїтись, коли йому муляють ці гроші. Він упирається.

Карпо (тихо). І ми ніколи не побачимось більше?

Оксана (з схвильованим сміхом). Мені здається, ви повинні тільки радіти.

Карпо (хвилюється). Радіти нема чого.

Оксана. Не буду більше сміятися з вас. (Раптом). Ех ви! Сміялась я з нього! Ну, бувайте! Хлопці вже вертаються. Треба йти додому.

Карпо. Зайдіть на часинку до нас.

Оксана. Дуже хочете?

Карпо. Дуже.

Оксана. Добре. А лаяти мене більше не будете? (Дивиться на нього).

Карпо. Ех! (Крутить головою).

Входять у двір.

Ася (біжачи поперед усіх з сміхом). Оксано! Оксано!

Таїся (за нею). Асю! А він, здається, впізнав вас...

Ася (зупиняючись). Хто? Отой сліпак? Пфі! Він од страху батька рідного не впізнав би. Ой, от сміху буде! Ха-ха-ха! Боже, який жалкий! «Революціонер». «Извините, если не нравится»... Ха-ха-ха! От тепер напише «Як живуть люди на Червоній Балці!»

Хлопці з сміхом підходять.

Сєнька (граючи на гармонії). От так малоросійскіє пєсні!

Голоси:

- От знатиме, як Співочі Товариства закладать!

- Аж окуляри загубив!

Півник. Карпо! Карпо! А куди ж він пропав?

Ася. Оксано! (Підбігає до фіртки, але зараз же одкидається назад і зачиняє фіртку).

Півник. А! Наші баришні знов появилися? Бачили, як ми проводжали нашого фендрика?

Ася (змішано). Бачили... Смішний... Ви Карпа кличете? (Голосно): Оксано! Ходім до-до-о-му! (Одчиняється фіртка й виходить Оксана, за нею Карпо. Обоє не то засоромлені, не то сяють).

Оксана (швидко до Таїсі). Прощайте, Таїсю... Треба йти. Ходім, Асю.

Карпо (швидко до неї, немов згадавши). А коли? Сьогодні?

Оксана. Сьогодні.

Ася (хапає її за руки, зазирає в очі, шепоче). Оксаночко! Я бачила!.. Я над... над... надзвичайно рада!!

Оксана. Негарно підглядать!

Ася. Я ж не навмисне.

Сєнька. А куди ж ви, баришні? От тобі маєш! А ще раз потанцювать.

Ася (озираючись). Прощайте. Нема коли. До побачення, Карпо! Я вас люблю!

Всі регочуть.

Ася (сміється до всіх). А я вас ні!

Голоси:

- От тобі й Карпо!

- Браво!

- Полюбіть і мене!

Сєнька. А що? Я не казав, що він уже собі десь виходив?

Карпо. Хлопці! Ставлю пива на всіх!

Голоси:

- Тю-у! Урра!

- А коли весілля?

- Заручини? А яка саме?

Сєнька (грає).

«Йех, кину кужіль на полицю

Сама піду на улицю».

Починає танцювати, обнявши Карпа.

ЗАВІСА.

ДІЯ ЧЕТВЕРТА.

Вітальня у Кендюхів.

Захар Назарович, неприємно схвильований, швидко ходить по хаті, за ним з запобігливим співчуваючим поглядом Секлетія Лазарівна.

Зах. Наз. Не сподівався!.. Не сподівався!

Секл. Лаз. Та від таких людей, звичайно, нічого доброго сподіватись і не можна було. Може вони чимсь образили вас? Це в них легко.

Зах. Наз. Ні-ні... Вибачайте, Секлетіє Лазарівно, я нічого сказати не можу. Це така річ... Мене це не торкається, але... але мені неприємно тепер оставаться у них...

Секл. Лаз. Господи! Та я ж вам скільки раз кажу: переходьте до нас. Тут вам і спокій і привіт... І все ж таки у своїх, своя й мова. А там одна ота кацапка...

Зах. Наз. Дуже дякую... Дуже дякую... Але ми, мабуть, швидко поїдемо... Ми, може, переїдемо в готель.

Секл. Лаз. (образившись). А, коли ви нас цураєтесь і готель для вас краще нашої оселі, то ми не сміємо.

Зах. Наз. Вибачайте, Секлетіє Лазарівно! Я тільки боюсь, що ми вас стіснимо...

Секл. Лаз. Для нас буде тільки велика радість...

Зах. Наз. Я не знаю ще...

Секл. Лаз. (підходячи до вікна). О! Отяк раз і панна Оксана йде... З Хацкелем.

Зах. Наз. (живо підходить). Можна одчинить вікно?

Секл. Лаз. Прошу, прошу. (Одчиняє вікно).

Зах. Наз. (гукає). Саню!.. Саню!.. На хвилинку... Дуже треба... Драстуйте, Самійло Григоровичу... Нічого, спасибі, так собі... (Відходить од вікна).

Секл. Лаз. Треба піти відчинити... Так ви сьогодні ж, зараз і переходьте до нас. Я скажу прибрати вам кімнати... Дуже-дуже раді будемо вам...

Зах. Наз. (неуважно, заклопотано). Дякую... Дякую...

Секл. Лаз. І дякувать нема за що! Хіба ми не рідні? Я Саню всею душею люблю.

Іде в сіни й вертається з Оксаною.

Оксана (тривожно). Що таке, таточку? Чого ти такий?

Зах. Наз. Так, нічого... Маю тобі дещо сказати... Ти не дуже занята?

Оксана. Ні... Кавалер може підождати...

Секл. Лаз. Так ви собі тут говоріть, а я піду кімнату вам прибирати...

Зах. Наз. Дякую, дякую.

Секлетія Лазарівна виходить.

Оксана. Які кімнати? Навіщо?

Зах. Наз. (мнеться). Та, знаєш, я хочу переїхать од Михалевичів.

Оксана. Через що? Що трапилось?

Зах. Наз. Та бачиш, дитинко... Тільки ти не хвилюйся... Чи то я сам хвилююсь? Ну, та нічого... Власне, нічого такого й не сталось... Тільки якось мене це вдарило... Знаєш, як от, буває, несподівано щось ударить... Хм!

Оксана. Та що ж таке, татуню? Знов видурили у вас грошей?

Зах. Наз. А-а, як ти можеш так говорити, Саню! А, як негарно! Ніхто в мене не видурює. Даю, бо хочу...

Оксана. Ну, добре... Але що ж таке?

Зах. Наз. Тут більше, так сказать, морального чи що... характеру... Власне, то не моє діло.

Оксана. Ах, татку! Та говори ж уже!

Зах. Наз. (озираючись). Ну, той... Ну, я бачив... Я помітив, що Ксенія Андріївна... зраджує своєму чоловікові...

Оксана (спокійно, з посмішкою). Та й годі?

Зах. Наз. (обурено). Як то «та й годі?» Як то «та й годі!» Оце маєш! Оце хороша штука! Отакому чоловікові! Та ти подумай... Та що говориш? Ну, знаєш, ти тут набралась духу... Та то, по-твоєму, нічого?

Оксана. Татуську! Перш усього, «не хвилюйся!»

Зах. Наз. Та як «не хвилюйся!»

Оксана. Чекай. Ти цього міг ждати від них.

Зах. Наз. Від кого? Та що ти?! Ксенія Андріївна? Та ти подумай, що вона говорила про таке? Якже ж вона сама ганьбила розпусту, свободну любов і все...

Оксана. Ха-ха-ха! Бідний татусіку!

Зах. Наз. Та постій! Знаєш, я нечаянно все підслухав... Я сиджу собі в столовій і читаю. От так, скажем, як оце... Двері трошки одчинені в вітальню... Ну, сиджу, читаю... Коли чую: щось увійшло... У вітальню... Балакають. Ну, балакають, то й хай собі. Чую, один голос Ксенії Андріївни, а другий чийсь чужий, чоловічий. Ну, нічого... думаю, побачать мене то й замовкнуть... Коли це чую: на «ти»... А далі обнялись, цілуються... Та так, що... Ну, та про це тобі рано ще... А потім ще щось таке про мене чогось... Я вже не пам’ятаю що, але ніколи не сподівався, що вона може так погано говорить про мене. А в очі ж таке говорила...

Оксана. Що ж саме?

Зах. Наз. А, хто його зна! Ну, щось вроді того, що я старий дурень і що Анатолій Олександрович тепер возиться зо мною... Щось отаке... Та так мені це все гидко стало, що я не пам’ятаю, як вийшов звідти... Та й утік сюди...

Оксана. А хто такий той, що з нею був?

Зах. Наз. Не знаю... Бачив тільки, що на ньому білий костюм у пасочках і біла шляпа з такою широкою жовто-синьою стьожкою... Чогось це мені кинулось в очі. А стояв до мене спиною... Не бачив лиця... От таке!.. Та так мене це... Ах, не сподівався!.. Ну, ти подумай...

Оксана. Знаєш що, татусю, хай їм біс... Давай собі поїдемо. У нас зовсім інші інтереси, ніж у них... Їм ніколи з нами возиться.

Зах. Наз. Що ніколи? Чого ніколи?

Оксана. Ну, ти дивись, ми цілий місяць тут сидимо й нічого не вияснилось...

Зах. Наз. А хто винен? Ну? Ніколи? Зберуться й розбігаються... От ніколи... І нічого не доб’єшся!

Оксана (з посмішкою). А коли ж доб’єшся?

Зах. Наз. А от візьму, покину Михалевича й поведу діло тільки з цею партією... От і доб’юсь. Жаль тільки, що прийдеться розстатись з Хацкелем. Прекрасний чоловік! З ним можна діло мать. З євреїв, усе таки, розумні люди. От би тобі такого мужа! Я щиро кажу. На, дав би йому в руки всі гроші, роби що хочеш і дайте мені спокій. І був би спокійний, що діло моє буде зроблено.

Оксана. Та чого ж? Давай та й заспокойся.

Зах. Наз. А ти?

Оксана. Що я?

Зах. Наз. А ти як? Згодна?.. Він тобі подобається?

Оксана. Хм! Я тільки що почала з ним одну цікаву розмову. Мені дуже хотілося б, щоб ти послухав її... Хочеш,- я його закличу, а ти посидь у їдальні й послухай. Ще одну розмову, ха-ха-ха!

Зах. Наз. Яка ж то розмова?

Оксана. Ну, от послухай... Я навіть дуже цього хочу. Добре?.. Я його покличу...

Зах. Наз. Чекай, чекай!.. Що ж то таке погане, чи що?

Оксана. Ні, як на чий погляд... Ну, я кличу.

Зах. Наз. (злякано). Та чекай!.. Отакої... Та ти мені скажи, що за розмова. Не можна ж так.

Оксана. Ні, не скажу. Послухай сам. Ти все одно мені нічого не віриш про них. Ну, так послухай сам... Ну? Кликати?

Зах. Наз. От уп’ялась!.. Покликати... Я не маю часу слухати всякі розмови, буде з мене. Я зараз буду писать листа Анатолію Олександровичу, що уходимо від нього.

Оксана. Чудесно. Он маєш чорнило, перо... Папір є?

Зах. Наз. (мнеться). Та я, власне, вже написав... Я хотів сказати, провірить хочу... (Виймає з кишені листа). От слухай...

Оксана. Ану...

Зах. Наз. (читає). «Шановний добродію, Анатолію Олександровичу! Не маючи спромоги вияснити вам причини, я мушу сповістити вас, що не можу більше користуватися вашою гостинністю»...- Розумієш, я ж не можу йому сказати, що бачив, як його жінка... Це не моє діло...

Оксана. Ну, певне я, розумію...

Зах. Наз. «Прошу не бути за це на мене в претензії, так само як і за те, що справу з організацією шкіл по Україні з вами перериваю.» - Розумієш, я не можу більше так. Коли вони з мене сміються, то чого ж я буду? Потім, все це у них страшно мляво. Я не можу... Вони всі бояться чогось, якісь такі. Я не можу... Я не суджу їх, але в мене другий характер... Інший темперамент, так сказать...

Оксана. Так-так... Далі?

Зах. Наз. «...з вами перериваю... Що до грошей, які ви взяли у мене на організацію Співочих Товариств, то прошу їх передати в руки пані Добросердечній. Захар Пилипенко». От і все... Сухо й різко, правда? Га? Занадто сухо, правда? Ти не думаєш?

Оксана. Ні, чого ж... Не можеш же ти делікатнічати в такій справі.

Зах. Наз. Так-так. Я теж думав... Так думаєш - можна одіслать в такій формі?

Оксана. Розуміється. Тільки мені здається, що він страшно образиться й буде допитуватись, через що покинули його.

Зах. Наз. Я теж так думаю... Я теж так думаю. Але не можу ж я йому сказать... Потім, мені самому здавалось, що він трохи нещирий зо мною. Може, я помилявся, але це все ж таки...

Оксана (весело). Одіслать! Він, мабуть, зараз же прибіжить сюди. Давай сюди! Секлетія Лазарівна моментально одправить його...

Зах. Наз. А це гарно, що Секлетія Лазарівна буде посилать? Чи він чого не подумає?

Оксана. Розуміється, подумає, що ти перейшов на бік Секлетії Лазарівни і йому каюк. Тепер його випруть.

Зах. Наз. Господи! І чого вони сваряться? І за віщо? Ну, хай би там програми, принципи - я розумію: за принципи можна, так сказать, з батьком рідним посвариться. Ну, а вони чого? Ніякої ж різниці нема... Їй-богу! Чи я нічого не розумію, чи дурний такий, а скільки не вслухаюсь, ніяк не розберу, в чому різниця...

Оксана (сміється). Татку мій хороший, і не треба й думать.

Зах. Наз. Чекай! Як же не думать? Як же не думать? Треба ж щось робить? Ми ж таки інтеліґентні люди, ми, так сказать, обов’язані щось робить, раз узялись за це. А то ж що виходить? Хазяйнувать - так хазяйнувать! Помагать народу - так помагать! Їй-богу, я не розумію.

Оксана. Ну, татку, листа ми посилаємо. (Іде до їдальні). Секлетіє Лазарівно!.. Будьте ласкаві, на хвилинку.

Входить Секлетія Лазарівна.

Оксана. Чи не можете ви кимсь послати зараз листа до Михалевичів? Тут тато пише, що перериває з ними всякі справи.

Секл. Лаз. (з захованою радістю, стараючись бути серйозною). А чого ж, з охотою. Зараз же... Через дві хвилини буде там.

Оксана. Будьте ласкаві. (Дає листа).

Секл. Лаз. А там прийшла Ася, щось має до вас. Та я не пустила, щоб не перешкодила вам у розмові. Асю!

Оксана. Я дуже рада. Мені якраз її треба.

Секл. Лаз. Асю! Так я зараз же листа одправлю... А кімнати вам прибираються.

Оксана. Дуже дякуємо.

Секлетія Лазарівна виходить. Вбігає Ася.

Оксана. Ти мене шукаєш?

Ася. Я скучила за тобою й більше нічого... А чого ви такі смутні, Захаре Назаровичу?

Зах. Наз. (змішано). Ні, нічого... Так, трохи неприємності.

Ася. Ой, як неприємні ці неприємності.

Оксана (одводячи її вбік). Асько! Біжи моментально на звожчику на завод і привези сюди Карпа. Чуєш? - щоб за двадцять хвилин ти вже була тут. За це ти побачиш дуже цікаву комедію.

Ася (в захваті). Ти хочеш об’явитись? Правда? Оксаночко? Правда?

Оксана. Побачиш. Катай. Треба кувати залізо, поки гаряче. Ага! От ще що. Там на вулиці жде мене Хацкель. Скажи йому, щоб ішов сюди. Я жду його.

Ася. Навіщо він тобі?

Оксана. Нічого. Треба. Живо, Асюк! Сьогодні, здається, буде кінець... І ще одно: можливо, що тобі прийдеться почути дещо неприємне про твою мачуху й батька...

Ася. Що таке!

Оксана. Зараз не скажу. Може, й не прийдеться. Біжи, біжи. Хай кидає все і, як є, так і їде. Розумієш? Чудесно буде!

Ася. Ух, моментально! (Вилітає з хати).

Зах. Наз. (здивовано). Що таке?

Оксана. Нічого. Зараз Хацкель прийде. Хочеш послухать нашої розмови? Дуже цікава. Я раджу тобі, татуську, послухати.

Зах. Наз. Слухай, я думаю, чи не занадто різко я написав, га?

Оксана. Нічого не різко! Добре. Не думай, уже послано. Лучче іди в їдальню, сядь і слухай. Тільки не перебивай, добре?

Зах. Наз. Та про що ви будете говорить?

Оксана. От послухаєш. Іди, іди, зараз ввійде Хацкель.

Зах. Наз. (стискує плечима). Щось таке робиться.

Оксана. Ближче до дверей сідай.

Виводить його з вітальні, вертається, не зачинивши щільно дверей. Сама підходить до вікна дивиться на вулицю і йде в сіни. Вертається з Хацкелем. Має вигляд несмілої й ніби закоханої.

Хацкель. А я вже будував різні гадки про вашу довгу відсутність.

Оксана. Вибачайте, будь ласка. Тут маленька справа була в тата. Вона ще не скінчилась і я мушу підождати. Ви нічого не маєте проти, коли ми тут скінчимо цікаву розмову?

Хацкель. Мені надмірно приємно на всякому місці розмовляти з вами.

Оксана (соромливо). Ви жартуєте.

Хацкель. У таких справах я не жартую.

Оксана. Хочу вірити... Але вернемось до нашої розмови. Через що ви гадаєте, що наша справа з школами не матиме успіху?

Хацкель. Я можу висловлюватись одверто?

Оксана. Я дуже прошу.

Хацкель. Так я вам так скажу. Це утопія. Ваш тато - ентузіяст і ідеаліст. Я вам скажу одверто: до його проєкту ніхто серйозно не відноситься.

Оксана. Через що?

Хацкель. Ну, знаєте: не вам питати через що. Ні одна школа не вдержиться й місяця, їх позакривають.

Оксана. Чого ради?

Хацкель. Ну, «чого ради»... Смішне питання. Але допустимо, що не позакривають. Яка рація в цих школах? Народові треба іншої культури. Я знаю, ви думаєте, землі треба. Ні. Це - теж помилка, це - погляд старих народників. Землі досить, треба вміти обробляти її. Ось у чому вся заковика.

За дверима чути крякання. Оксана тривожно дивиться туди.

Хацкель. Там хтось єсть?

Оксана. Ні, то, мабуть прислуга прибирає. Я вас слухаю далі.

Хацкель. Так. Так от нам треба тільки в цьому напрямі вести свою культурну роботу. А проєкт вашого тата, вибачайте, наївна і смішна утопія. Я давненько вже думав з вами побалакати про це. Знаючи ваш вплив на Захара Назаровича, хотів навіть звернутись до вас з проханням вплинути на нього так, щоб він переконався в наш бік.

Оксана. Я й сама думала порадитись з вами.

Хацкель. Правда?

Оксана. І теж давненько. Та не одважувалась.

Хацкель. Даремно. Я знаю, ваш тато незадоволений нами й хилиться в бік наших противників. Але можу запевнити, що тут він не знайде співчуття. Тут просто хотять видурити гроші і більше нічого.

За дверима якесь бурмотіння.

Хацкель. Нас не можуть підслухати?

Оксана. Ні-ні, це прислуга, вона завжди буркоче щось собі під ніс... Уявіть собі, я теж так думала. Але це не вдасться, бо, знаєте, тато такий чудак: він хоче, щоб я вийшла заміж і тоді він вручить моєму чоловікові всі гроші, щоб той за нього вів справу.

Хацкель. А!.. Це розумна ідея...

Оксана. І знаєте що?.. Я буду теж говорити одверто... Добре?

Хацкель. О, прошу дуже.

Оксана. Скажіть одверто: ви любите мене?

Хацкель. О, панно!..

Оксана. Ні-ні, одверто, одверто, як самому собі.

Хацкель. Я вас поважаю так, що...

Оксана. Ну, словом, ясно.

Хацкель. Чекайте. Я не можу сказати, щоб горів пристрастю, але моє чуття остільки дуже, що я навіть давно маю намір прохати вашої руки... Я розумію, зараз це виходить якось...

Оксана (затуляючи руками лице, немов від хвилювання). О, я цього не сподівалася.

Хацкель. Ви одмовляєте мені?

Оксана. Ох, ні... Я для того й спитала вас. Річ не в цім. Ми ж не зможемо побратись: ви - єврей... Чекайте. І знаючи ваші погляди на ренеґатів...

Хацкель. Панно! Я мушу вам сказати, що погляди мої трохи змінились на цю справу. Я навіть тепер збираюсь приняти православіє.

Оксана. О?? Невже?.. Як я рада!.. Але... Ах, ви не знаєте, як тяжко з старими людьми... Тато, наприклад, неодмінно хоче, щоб я вінчалась. (Несміло дивиться на нього).

Хацкель. Чекайте. Мені здається, що він навіть у розмові зо мною висловлював інші погляди. Я навіть дивувався, що така поважна людина так по-молодому думає.

Оксана. Ах, то слова тільки! То другим можна, а я повинна вінчатись. Розумієте? Я на це дивлюсь не так гостро, як ви. Мені все одно, але ви, котрий так сильно й гаряче стоїте за вільний шлюб...

Хацкель. Вибачайте... мушу виправити помилку: стояв. Тепер я інакше думаю про це.

Оксана. Невже? Господи, ми ж ще так недавно з вами балакали.

Хацкель. Бачите, я власне ще остаточно не вияснив. Але в даному разі, коли ідея вимагає, то можна пожертвувати деякими своїми поглядами. Потім я не брав на увагу дітей. Ради дітей ми повинні вінчатись.

Оксана. Звичайно! Звичайно! Ох, невже це буде? Мені просто не віриться... Татко буде страшенно радий! Він так гарно до вас відноситься... (Схаменувшись). Ви не смієтеся з мене, що ніби сама кинулась вам на шию?

Хацкель. О, панно!.. Оксаночко...

Оксана. Потім, розумієте, татко такий чудак: хоче, щоб ми особисто ні одною копійкою не користувалися з тих грошей. Але це вже занадто суворо, правда?

Хацкель. Невже таке його бажання?

Оксана. Отже подумайте. «Ви, каже, повинні сами заробляти на себе. Це, каже, гроші не наші, а народні, треба їх і передать цілком народові. Ми, мовляв, тільки передаточний пункт». Мені здається, що це занадто. Правда?

Хацкель. Звичайно. У всякому разі хоч би за услуги передачі ми маємо право щось мати.

Оксана. Іменно! Але, знаєте, він хоче, щоб мій чоловік зараз же з’організував комітет і туди він передасть усі гроші. Так що ніякого відношення й не будемо мати до них. Як із цим бути?

Хацкель. Чекайте... Як же так? Невже він не вірить нам?

Оксана. Ні, він іменно вірить і через те...

Хацкель. Позвольте, але при чому ж тут законний шлюб і таке інше? Потім, ви сказали, що він усі гроші дає зятеві.

Оксана. Нуда! Щоб той передав у комітет.

Хацкель. Значить, він нотаріяльним порядком переведе всі гроші на зятя, а той...

Оксана. От то-то бо й є, що ні. Він за собою всі права зоставляє.

Хацкель (починає дратуватись). Чекайте. Я нічого не розумію. Навіщо ж йому той ідіотський - вибачайте! - зять?

Оксана. Як навіщо? Це ж мій муж.

Хацкель. Нуда, я розумію, але при чому тут гроші? Їй-богу, тато ваш - вибачайте - якийсь комік. Він носиться з цими грішми, як... вибачайте мені, дурень з писаною торбою... Коли він хоче справді їх дати на якусь ідею, то...

Двері з їдальні раптом розчиняються і в страшному гніві вибігає Захар Назарович.

Захар Назарович (весь червоний, дрижачий, показує рукою на двері в сіни й не своїм голосом кричить): Геть!! Геть звідси зараз же!

Хацкель (підводячись, злякано). Добродію!..

Зах. Наз. Геть, а то я тебе... (Озирається, щоб щось схопити).

Оксана (до нього). Таточку, таточку, не треба так. (До Хацкеля). Добродію, ідіть собі швидше, ви мені більше непотрібні.

Вибігає Секлетія Лазарівна.

Хацкель. Чекайте, але що ж це таке?

Зах. Наз. Геть, кажу, звідси! (Дрижить).

Оксана. Таточку!.. Добродію! Я вам кажу, забирайтесь, ви більше непотрібні тут!

Хацкель. Чекайте ж! (Повертається й хутко виходить).

Зах. Наз. (безсило падає в крісло, важко дихає). Ху!

Оксана. Таточку, заспокойся.

Секл. Лаз. Що тут таке вийшло? Цей єврей образив вас? Я бачила, Захар Назарович сидів в їдальні, думала не хоче перешкоджать вам...

Зах. Наз. Це така мерзота... Це...

Оксана. Таточку, тобі треба лягти. Секлетіє Лазарівно, поможіть, будь ласка: татові треба хоч дві хвилинки полежать після такого вибуху.

Зах. Наз. Не треба, не треба, я й так... Пройде.

Оксана. Ні-ні-ні, вставай... Ходім, ти мусиш лягти. Під ту руку беріть, Секлетіє Лазарівно.

Секл. Лаз. Ось-ось... Нічого, нічого... Тут в їдальні на канапі можна лягти... От Хацкель подлий? Ви скажіть же таке... Вліз у чужу хату й ще тобі...

Заходять у їдальню.

Якийсь час нікого нема. З сіней хутко виходить Тихенький.

Тихенький (гукає). Секлетіє Лазарівно!

Секл. Лаз. (вибігає з їдальні). Тш! Не кричіть.

Тихенький. Що таке?

Секл. Лаз. (шепотом). Захар Назарович трошки заслаб. З Михалевичами він посварився! Потім ще зараз тут таке вийшло. Крий боже! Той Хацкель, забрався сюди, щось їм сказав. Та оце його вигнали Оксана й старий. Розумієте? Тш! Чого ви не з’являлись! Вона і вчора питалася про вас.

Тихенький. Я трохи слабий був.

Секл. Лаз. Це після аґітації? Мабуть, застудились. Глядіть же, Євмене!.. О, ще когось несе. Якраз не в пору. Хотіла ще сказать.

Входить Кіндрат Пилипович.

Кіндр. Пил. (голосно). А чого то в вас двері настіж, як у корчмі? Га? Експропріяцій не боїтесь. Ху! Жену аж два квартали за цим люципером і не дожену. Чого вас нечистий так пре, наче за вами ціле «Співоче Товариство» женеться? Ха-ха-ха! Драстуйте. Що це вас не видно? Розсказуйте ж, як вас там м’яли хлопці на Червоній Балці?

Тихенький. Ніхто мене не м’яв...

Секл. Лаз. Вибачайте, я на хвилинку. (Виходить).

Кіндр. Пил. Та я теж на хвилинку. (До Тихенького). Спеціяльно за вами, хотів розпитати, як вас там приймали. (Роблячи серйозне лице). Ні, справді, що там у вас, я чув, вийшло? Арештувать хотіли?

Тихенький. Та єрунда. Напав на чорносотенців.

Кіндр. Пил. Та невже? Де ж вони набрались там.

Тихенький. Та нічого дивного. На передмістях, звичайно, зрусифікований чорносотенний нарід.

Кіндр. Пил. І дуже зрусифіковані?

Тихенький. Страшенно. Українських пісень і не чули. «Высокую могилу» - знаєте, цю дворницьку пісню - називають українською. Взагалі, безнадійна публіка.

Кіндр. Пил. Ну, а за що ж вас у буцигарню хотіли одтарабанити?

Тихенький. Ах, це комізм такий! (Насильно сміється). Страшенні, знаєте, чорносотенці, ну, і розуміється, зараз же подумали, що я до них з проклямаціями. Ну, та я об’яснив їм, ми поговорили собі й розійшлись.

Кіндр. Пил. Кажуть, що ви так розходились, що тікаючи й окуляри розбили, ха-ха-ха! І по-руському забалакали.

Тихенький (змішано). Ну, єрунда! Хто це вам казав?

Голосний дзвінок.

Кіндр. Пил. Ого, хтось сердитий дзвонить. Що воно за бенеря?

Йде до сіней. Хутко входить Анатолій Олександрович.

Анатолій Олекс. (до Кіндрата Пилиповича). Добродій Пилипенко тут?

Кіндр. Пил. Не знаю...

Анат. Олекс. Ну, можете не грать зо мною комедії. Мені на одну хвилину.

Кіндр. Пил. Тю! Хто комедії грає? Диво!

Вбігає Секлетія Лазарівна.

Анат. Олекс. Доброго здоров’я! Можна бачити Захара Назаровича?

Секл. Лаз. Не зна-аю... Він зараз хворий. І, взагалі, я дивуюсь вам, добродію... Здається ви могли б дати спокій людині, яку ваш же прихвостень так образив.

Входять Захар Назарович і Оксана.

Анат. Олекс. Який прихвостень? Яка образа? (До Захара Назаровича. Улесливо). Захаре Назаровичу! Що ж це ви так утекли? Га? Я все таки хотів би, щоб ви мені, принаймні, об’яснили... Може, вас хто образив без мене? Ви скажіть, як же це так?

Зах. Наз. (стомлено, з ніяковістю). Я вам нічого об’яснити не можу... І крім того...

Анат. Олекс. Ви вибачайте. Вам, здається, негарно. Я вас турбую. Але мене так боляче вразила ваша записка, що я зараз же побіг сюди.

Зах. Наз. Ви спитайте Хацкеля, він скаже. (Розпалюючись). І потім, добродію, мені це все надокучило. Я - не хлопчик! Я сам служив у земстві тридцять років. Я сам добре знаю, що таке утопія! Це ви комедіянти! От що! Я з вами діла ніякого не хочу мать!

Оксана. Таточку, таточку.

Кіндр. Пил. (у півголос). Що за причина тут сталася?

Анат. Олекс. (випрамляючись, холодно, з зневажливою посмішкою). Прекрасно. Я этого, конечно, и ждал. (До Секлетії Лазарівни). Это, несомненно, ваша работа. Поздравляю. Но вместе с этим имею честь заявить, что торжествовать вам не придется: я выхожу из партии и прошу ко мне больше не обращаться по поводу ваших дел.

Секл. Лаз. Оце так. (Єхидно). З української мови теж виходите? А хто ж нам відчит каси дасть?

Анат. Олекс. Секретарь Хацкель! А деньги этого... странного чудака... (Показує на Захара Назаровича).

Оксана. Ви!!

Кіндр. Пил. Та в три шиї його, стерву! Що це таке?!

Анат. Олекс. Если ви все будете орать, то я не скажу ничего о том...

Секл. Лаз. Чи ви бачили таке?! Геть ідіть з моєї хати!

Зах. Наз. Чекайте. Добродію, я не хотів казати, через що не можу лишитись у вас далі. А тепер... Але, ні... Ідіть собі...

Анатолій Олександрович, зневажливо посміхнувшись, озирає всіх і помалу виходить.

Сек. Лаз. Треба сьогодні ж скликати комітет! Це казнащо! Це... От вам діячі! От!

Зах. Наз. Як це негарно!.. Негарно, несподівано!

Кіндр. Пил. Оце так чудасія! От тобі й Михалевич, різав та поров його маму! Оце так встригнув!

Зах. Наз. (до Секлетії Лазарівни). Дякую, Секлетіє Лазарівно. Дякую. Я помилявся в вас, вибачайте... Спасибі.

Секл. Лаз. Та що там! Правда завжди вийде нагору.

Оксана. Таточку! Ми краще всього поїхали б у готель.

Секл. Лаз. Як?! А то ж чого? Оце славно було б, щоб я вас пустила. От таке!

Зах. Наз. Ні-ні, дитинко... Так же не можна.

Секл. Лаз. І нікуди не поїдете! Сьогодні ж збираємо комітет і цю справу рішаємо. Годі вже дурить нас. Годі! Хай виходить! Паршива вівця весь гурт псує! Ач! От наші діячі!

Хутко входить Кость у білому костюмі з пасочками і в капелюсі з жовтосиньою стьожкою.

Кость (до Секлетії Лазарівни). Що тут, мамо, сталося? Чого це Михалевич такий вискочив од нас? Що тут таке? (Здивовано озирається).

Захар Назарович, побачивши його, до Оксани щось тихо і швидко говорить, показуючи на Костя.

Секл. Лаз. Нічого, синку. Михалевич виходить з партії. От і все.

Кіндр. Пил. І покидає нам свою українську мову. (Регоче).

Секл. Лаз. (до Захара Назаровича). Захаре Назаровичу, вам спочинути треба. Костю, я твою кімнату гостеві даю, а ти покищо спатимеш...

Зах. Наз. Секлетіє Лазарівно! Я у вас не зостануся. Ви вибачте мене, але я не можу. Ми зараз їдемо додому.

Секл. Лаз. (вражено). Оце так?! Та що ви?

Зах. Наз. Не можу, не можу. Ходім, Саню...

Оксана (з насмішкою). Прощайте, Секлетіє Лазарівно!

Кіндр. Пил. От туди к бісовому батькові!

Зах. Наз. (хвилюючись). Я вам скажу, Секлетіє Лазарівно, що я проти вас нічого не маю, але я не можу зоставатись у вас і мовчати. Ви спитайте у вашого сина, де він сьогодні був годину тому назад... Ходім, Саню.

Секл. Лаз. Костю, що це значить?

Кость (змішавшись). Я нічого не розумію... Я був... в університеті.

Секл. Лаз. (до Захара Назаровича). Він був в університеті.

Входять Ася й Карпо. Обоє чудно посміхаються. Всі зиркають на них, але особливої уваги не звертають. Тільки Оксана моргає їм і киває головою.

Зах. Наз. В університеті? Ну, добре... Не моє діло. І дайте мені, панове, спокій... Я нічого знать не хочу. Хай собі в університеті... Ходім, Саню.

Секл. Лаз. Та чекайте ж! Що ж ви кидаєте тінь на мого сина й тікаєте? Що ви нас порочите? Ви думаєте, що мій син, як ваша Оксана... Я не дозволю! Подивіться: думає, як має торбу грошей, то й порочить сміє!

Зах. Наз. (ледве здержуючи себе, до Костя). Ви зараз були у Ксенії Андріївни, жінки Михалевича, обнімали й цілували її. І сміялися з мене і з її чоловіка! Ні? Не були?

Костя. Я був, але... Смішно... Хм! Ми жартували, а вам здалося. (Швидко виходить в їдальню).

Зах. Наз. Ну, добре. Ходім швидше, Саню...

Оксана. Чекай, на хвилинку. (Киває Асі й Карпові до Секлетії Лазарівни). Секлетіє Лазарівно. Вибачайте, я до вас за одним проханням.

Секл. Лаз. (розтеряно). Прошу.

Оксана. Ви колись казали, що маєте велику протекцію на один завод. Чи не могли б ви дати рекомендацію моєму чоловікові туди?

Секл. Лаз. Чоловікові? Якому чоловікові? Вашому?

Оксана. Та нуда ж! Ми не вінчались, але ви ж така поступова людина, що, розуміється, це не має для вас значення... Карпе! Проси ж і ти, що ж я сама! Не можете? Ми б там завели «Співоче Товариство»!

Зах. Наз. Саню! Що за комедія?!

Оксана. Татку! Ніякої комедії немає. Це ж - мій чоловік. Я забула тобі сказать.

Секл. Лаз. (з жахом машинально повторяє): Вона забула йому сказать!

Зах. Наз. Це мене дивує... Ти жартуєш?

Оксана. Нічого подібного! Правда, Карпе?

Карпо (весь час стояв із здержаною посмішкою). Правда.

Ася. Я - свідок!

Секл. Лаз. Вона - свідок.

Оксана. Але ми тобі це потім об’ясним. Ходім, Асю! Прощайте, панове!

Іронічно вклоняється й виводить розтеряного Захара Назаровича. За ними Карпо й Ася.

Секл. Лаз. Вона - свідок. Що це - сон? Мара!

Кіндр. Пил. Оце так дівка, ха-ха-ха!..

Швидко вбігає заклопотаний Дримба.

Дримба (засапано говорить). Ху! Я на хвилинку. Куди це так пішли ці - я їх зустрів на сходах?.. (До Тихенького). Оце добре, що я вас тут застав. Що це ви такі? Я дуже поспішаю. Я хотів сказать... Мені казали, що ви вже організували одне Співоче Товариство. Так от у мене є гурток хлопців семинаристів, вони дуже охоче. Це семинари, знаєте, дуже хороші хлопці, так той... вони дуже охоче в «Співоче Товариство».

Тихенький (раптом скажено). Забирайтесь ви к чортовій матері!! Ідіот проклятий!!

Дримба (приголомшений). Та що таке?!

Кіндр. Пил. (падає з реготу). Ха-ха-ха! От Безумная Лічность! А різав та поров твою маму! Співочі Товариства! Ха-ха-ха!

Секлетія Лазарівна стоїть розтеряна й щось шепоче.

ЗАВІСА.

____________

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Вичитування тексту: Дарья Шилова

Винниченко Володимир Кирилович

ДРАМАТИЧНІ ТВОРИ

Том 12

350

Друкований текст для вичитування взято з:

В. Винниченко. Твори. Том 12. Видання третє. Драматичні твори. Кооперативне видавництво «РУХ», Київ,1930

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Вичитування тексту: Дарья Шилова

© Форматування і оформлення: OpenBook, 2023

© Електронна бібліотека

класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2023

¹ - В тексті подається «Семену Семеновичу», а в «Дійових особах»: Євмен Симонович (прим. «Відкрита книга»).