Віктор Гюго

ЗНЕДОЛЕНІ

Том 2

ЧАСТИНА ЧЕТВЕРТА.
ІДИЛІЯ ВУЛИЦІ ПЛЮМЕ І ЕПОПЕЯ ВУЛИЦІ СЕН-ДЕНІ

КНИГА ПЕРША.
КІЛЬКА СТОРІНОК ІСТОРІЇ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ДОБРЕ СКРОЄНО

Роки 1831 і 1832, безпосередньо близькі до липневої революції, являють собою один з найособливіших і найразючіших історичних моментів. Вони - немов дві гори посеред попередніх і наступних років. В них є велич революції. Там бачиш провалля. Соціальні маси, самі підвалини цивілізації, щільна група переплетених між собою інтересів, вікові риси старовинної французької формації - щосекунди то показуються, то зникають за буряними хмарами систем, пристрастей і теорій. Ці з’явлення і зникнення називаються опором і рухом. Подекуди в них бачиш істину - це світло душі людської.

Ця прикметна доба - досить коротка і починає ставати досить далекою від нас, що дозволяє вже й тепер схопити деякі її риси.

Спробуємо зробити це.

Реставрація була однією з тих проміжних фаз, яким важко дати визначення; де є втома, гомін, шепіт, сон, шум, і які є ні що інше, як прибуття великого народу на привал. Такі епохи - незвичайні й завжди обманюють політиків, що збираються експлуатувати їх. Спочатку народові потрібний тільки відпочинок; прагнуть єдиного - миру; мають єдину честолюбну мрію - бути маленьким. Це перекладається так: народ хоче спокою. Великі події, великі удачі, великі авантюри, великі мужі... цього вже, хвалити бога, бачили досить, мали їх понад усяку міру. Цезаря тепер охоче обміняли б на Прузія, а Наполеона на короля Івето.¹ «Який милий був то королик!». Всі були в поході від самого світанку, настав вечір довгого, втомного дня. Перший раз зупинялися з Мірабо, другий - з Робесп’єром, третій - з Бонапартом. Всі знесилились. Кожен хотів прилягти.

Втомлені самопожертви, постарілі геройства, пересичені честолюбства, набуті багатства шукають, вимагають, просять, благають... чого? Притулку. І він є в них. Тепер вони мають мир, спокій, вільну годину, і вони задоволені. Але в той же час з’являються факти, які звертають на себе увагу і стукають у двері. Вони виникли з революції, з воєн; вони існують, вони живуть, вони мають право впроваджуватися в суспільство і впроваджуються в нього. І здебільшого такі факти бувають квартирмейстрами та фур’єрами, які тільки готують помешкання для головних сил.

І ось що бачать тоді філософи-політики.

Тоді як потомлені люди вимагають відпочинку, довершені факти вимагають гарантій; гарантії для довершених фактів - те саме, що відпочинок для людей.

Те, чого Англія вимагала від Стюартів після протектора,² Франція вимагала після імперії від Бурбонів.

Ці гарантії - потреба часу, і давати їх неодмінно треба. Монархи «ласкаво дають» їх, а в дійсності дає їх сила обставин. Цю глибоку істину корисно знати, але про неї не мали жодного уявлення ні Стюарти в 1660 році, ні Бурбони навіть у 1814 році!

Рокована родина, що повернулась до Франції після падіння Наполеона, мала наівність гадати, ніби саме вона дала гарантії, а значить, і має право відібрати назад те, що давала. Вона гадала, ніби дім Бурбонів має якісь божественні права, а Франція не має нічого, і нібито політичні права, дані хартією Луі XVIII, були лише галузкою божественного права, що її дім Бурбонів відламав і ласкаво подарував народові до того дня, коли монархові заманеться відібрати її назад. Правда, з неприємного почуття, яке цей подарунок викликав у них, Бурбони мусили б зрозуміти, що зробили вони його не з доброї волі.

Дім Бурбонів був злий у дев’ятнадцятому сторіччі. Розвиток народу сердив його. Вживаючи тривіального - тобто народного і правдивого виразу - ми сказали б, що він «супився». Народ це побачив.

Бурбони думали, що вони міцні, бо імперія зникла перед ними, неначе театральна декорація. Вони й не помітили, що й виникли вони таким самим способом. Вони не бачили, що їх тримали в тій самій руці, яка забрала Наиолеона.

Бурбони думали, що мають коріння, бо вони були минулим. Вони помилялися: дім Бурбонів був частиною минулого, а всім минулим була Франція. Коріння французького суспільства були не в Бурбонах, а в народі. Це невидиме, але живе коріння зовсім не становило прав однієї якоїсь родини, а становило історію народу. І було воно скрізь, тільки не під троном.

Дім Бурбонів був для Франції славетним, кривавим вузлом її історії, але не був головним елементом її долі і необхідною базою її політики. Без Бурбонів могли обійтися; і обходились двадцять два роки. То було порушення безперервності; щодо цього вони не мали ні найменшого сумніву. Та й як могли сумніватися в цьому ті, хто вважав, що 9-го термідора королював Луі XVII, а Луі XVIII королював у день бою під Маренго?³ Ніколи, від самого початку історії, не було монархів таких сліпих перед фактами і перед тією частиною божественної волі, яку містять у собі факти. Ніколи земні домагання, що їх звуть правом королів, не заперечували такою мірою права неба.

Головна помилка дому Бурбонів полягала в тому, що він наклав руку на «ласкаво дані» 1814 року гарантії, або поступки, як він кваліфікував їх. Сумна річ! Те, що вони називали поступками, були наші завоювання; те, що вони називали нашими загарбаннями, були наші права.

Коли настав, на думку реставрації, слушний час, вона, гадаючи, що перемогла Бонапарта й вкоренилася в країні - тобто вважаючи себе міцною - раптом наважилась. Одного ранку вона випросталась перед Францією на весь свій зріст і, піднісши голос, схотіла відібрати й колективне, і індивідуальне право: верховенство у народу, вільність у громадянина. Іншими словами, вона заперечувала в народі те, що робить його народом, і в громадянині те, що робить з нього громадянина.

Ось у чому суть ганебних актів, званих «липневими ордонан- сами».⁴

Реставрація впала.

Впала вона по справедливості. Але, скажемо ми, вона не була абсолютно ворожою до всіх форм прогресу. Проте, відбувались деякі великої ваги факти, а вона залишалася осторонь.

При реставрації народ звик до спокою під час обговорювання ним своїх справ, чого бракувало республіці; і до величності під час миру, чого бракувало імперії. Видовище вільної й сильної Франції підбадьорювало й інші народи Европи. При Робесп’єрі слово мала революція, при Бонапарті - гармата; при Луі XVIII і Карлі X прийшла черга дістати слово й розважливості. Вітер ущух, факел запалав знову. На ясних вершинах замигтіло чисте світло розуму. Розкішне, корисне й чарівне видовище! Протягом п’ятнадцяти років, під час цілковитого миру, можна було спостерігати привселюдне діяння великих принципів, таких старих для мислителя, таких нових для державних мужів: рівності перед законом, свободи совісті, свободи слова, свободи преси, доступу до всіх посад для всіх здібних людей.⁵ Так ішло до 1830 року. Бурбони були знаряддям цивілізації, яке зламалося в руках провидіння.

Падіння Бурбонів було повне величі, тільки не з боку їх, а з боку нації. Вони покинули трон з поважністю, але без будьякого авторитету. Їхнє занурення в морок не було одним з тих урочистих зникнень, які залишають сумне хвилювання в історії. То не був ні нелюдський спокій Карла І, ні орлиний клекіт Наполеона. Вони пішли; ось і все. Вони зняли з себе корону, але не зберегли ореолу. Вони трималися з гідністю, але не були величні. Їм бракувало частини величі їхнього нещастя. Коли, їдучи до Шербурга,⁶ Карл X наказував переробити круглий стіл на квадратний, його, здається, непокоїло більше порушення етикету, ніж падіння монархії. Це здрібніння завдало суму й тим, хто любив Бурбонів як людей, і тим, хто поважав їхній рід. Народ же тримався просто дивовижно. Нація, атакована, сказати б, повстанцями з королівського дому, почувала в собі таку силу, що навіть не розсердилась. Вона захистила себе, потім стрималася, поставила все на своє місце: уряд змусила знову визнавати закон, Бурбонів - вислала - і зупинилась. Вона витягла старого короля Карла X спід балдахіна, який приховував колись Луі XIV, і тихенько поставила його на землю. До осіб з королівського дому вона доторкалася з обережністю і з жалем. І не одна яканебудь людина, не кілька чоловік, а Франція, вся Франція, сп’яніла від своєї перемоги. Франція - пригадала, здавалось, і здійснила перед усім світом благородні слова Гійома дю Вер, сказані їм після дня барикад:⁷

«Виявляти ворожість до своїх володарів, які зазнали нещастя, легко тим, хто звик користатися ласками великих світу цього і перелітати, мов птах, з галузки на галузку, від занепалих до квітучих щасливців. Я ж завжди з повагою ставитимусь до моїх королів, і особливо - до скривджених».

Бурбони понесли з собою пошану, але не жаль. Ми казали вже, що нещастя їхнє було величніше, ніж вони самі. Вони непомітно зникли на горизонті.

Липнева революція зараз же здобула собі і друзів, і ворогів у цілому світі. Одні кинулись до неї з радістю та з ентузіазмом, другі відвернулися; кожен - залежно від своєї натури. Європейські монархи, як сови на світанку, спершу заплющили очі, обурені та вражені, і відкрили їх знову тільки для того, щоб загрозливо подивитися. Обурення їхнє - зрозуміле, а гнів - простимий. Цю дивну революцію навряд чи можна назвати навіть потрясінням. Переможеній королівській владі вона навіть не зробила честі поводитися з нею, як з ворогом, або пролити її кров. На погляд деспотичних урядів, завжди зацікавлених у тому, щоб свобода скомпрометувала себе, липнева революція согрішила тим, що, бувши страшною, залишилася спокійною. Проти неї, правда, і не вживали ніяких заходів, і не пробували вдаватись до них. Найбільш незадоволені, найбільш роздратовані, найбільш обурені вітали її. Хоч які будемо ми егоістичні та злопам’ятливі, але події, де почувається співучасть того, хто вищий за людей, викликають усе ж таки якусь таємничу повагу до себе.

Липнева революція - це тріумф права над фактом. Подія блискуча.

Право тріумфує над фактом. Звідси - блиск революції 1830 року, звідси й її лагідність. Переможному праву зовсім не треба бути насильницьким.

Право - це справедливість і істина.

Праву властиво довічно залишатися прекрасним і чистим. Факт, навіть найнеобхідніший на вигляд, навіть найкраще прийнятий сучасниками, якщо він - тільки факт і якщо в ньому замало або й зовсім нема права, з часом неминуче мусить стати огидним, підлим, навіть - потворним. Хто хоче відразу уявити собі, яким гидким, на віддалі сторіч, може стати факт - нехай згадає Макіавеллі. Макіавеллі - це зовсім не злий дух, не демон, не підлий, безсоромний письменник. Це - тільки факт. І факт не лише італійський, але й європейський; факт шістнадцятого сторіччя. В світлі моралі дев’ятнадцятого він здається огидним.

Боротьба між правом і фактом триває від того часу, як існує суспільство. Покласти край цій дуелі; з’єднати чисту ідею з дійсністю людською, допомогти праву мирно проникнути у факт, а фактові - в право; ось - робота для мудреця.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ПОГАНО ПОШИТО

Але робота мудреців зовсім відмінна від роботи спритних людей.

Революція 1830 року скінчилася швидко.

Як тільки революцію прибило до берега, спритні люди почали розподіляти між собою її уламки.

У нашому сторіччі спритні люди самі стали називати себе державними мужами, і нарешті це слово набуло трохи характеру арго. Не забуваймо, справді, що там, де спритність, там неминуче й здрібнення. Сказати «спритний», значить сказати «посередній».

Так само - сказати «державний муж», значить іноді сказати «зрадник».

Коли повірити спритним людям, то революції, подібні до липневої, це - перерізані артерії, і тут потрібна негайна перев’язка. Право, проголошене занадто широко, розхитує. Отож, запровадивши право, треба зміцнювати державу. Забезпечивши свободу, треба подбати про владу.

Тут мудреці не розходяться ще з спритними людьми, але починають уже заводитися з ними. Влада? Нехай. Але, поперше, що таке влада? А подруге, звідки вона береться?

Спритні люди вдають, ніби не помічають цих тихо зроблених зауважень, і продовжують свою роботу.

Коли вірити спритним людям, які вміють проворно накладати на корисне маску необхідного, перше, чого потребує після революції всякий народ, який становить частину континентальної монархії, це - знайти собі династію. Таким способом, кажуть спритні люди, народ матиме мир після революції, тобто матиме час перев’язати свої рани та відремонтувати свої будинки.

Але знайти собі династію не завжди легко.

Власне, для того, щоб обрати собі короля, досить знайти першу-ліпшу геніальну або навіть удачливу людину. В першому випадку це буде Наполеон, в другому - Ітурбіде.

Але для династії не підходить перша-ліпша родина. Потрібна певна стародавність роду; зморшки віків не можна підробити.

Якщо стати на точку зору «державних мужів» (зробивши, звичайно, відносно них усі застереження), то що за якості повинен мати король, якого створила революція? Він може бути - і корисно, щоб він був - революціонером, тобто брав участь у цій революції, доклав до неї своїх рук, був заплутаний у неї або уславився в ній, тримав під час її в своїй руці меч або сокиру.

Що за якості повинна мати династія? Вона мусить бути національною, тобто революційною, але не своїми вчинками, а своїми поглядами. Крім того, вона мусить мати минуле й бути історичною, мати майбутнє й бути симпатичною.

Все це пояснює, чому перші революції задовольняються тим, що знаходять людину: Кромвеля або Наполеона; а другі неодмінно хочуть знайти вже династію: Брауншвейгську або Орлеанську.⁸

Королівські доми схожі на ті індійські смоковниці, кожна галузка яких, нахилившись до землі та пустивши в неї коріння, і сама стає смоковницею. Кожна галузь королівського дому може стати династією. Аби вона схилялась до народу.

Така теорія спритних людей.

Отож, велике мистецтво їх полягає ось у чому: вміти надавати успіхові трохи катастрофічного вигляду, щоб ті, хто користуються з нього, тремтіли перед ним; присмачувати страхом кожен факт; збільшувати криву переходового стану настільки, щоб уповільнювати поступ; робити цю зорю бліднішою; виявляти та зменшувати різкості ентузіазму, зрізати кути та нігті,⁹ підбивати тріумф ватою, закутувати право, загортати у фланель велетень-народ і рано вкладати його спати; приписувати йому дієту, хоч який він здоровий; поводитися з Геркулесом так, ніби він тільки починає видужувати після важкої хвороби; розводнювати подію в її наслідках; пропонувати духові, що прагне ідеалу, нектар з травняку; вживати заходів проти надмірного успіху, повісити на революцію абажур.

1830 рік ужив цю теорію, застосовану в Англії 1688 роком.

Революція 1830 року - це революція, що зупинилась на половині путі. Половина прогресу; quasi¹⁰ право. Отож, логіка майже ігнорує її; точнісінько так, як сонце ігнорує свічку.

Хто зупиняє революцію на половині путі? Буржуазія.

Чому?

Тому, що буржуазія - це задоволений інтерес. Вчора це був апетит, сьогодні - це насиченість. Завтра буде пересиченість.

Явище 1814 року, яке мало місце після Наполеона, повторилося в 1830 році після Карла X.

З буржуазії помилково хотіли зробити клас. А буржуазія - це просто вдоволена частина народу. Буржуа - це людина, яка має нарешті час, щоб сісти. Крісло - не каста.

Але бажаючи сісти зарано, можна навіть зупинити поступ людства. І буржуазія часто бувала винна в цьому.

Не можна бути класом тому тільки, що допускаєшся помилки. Егоізм не є один з підрозділів соціального ладу.

А втім, треба бути справедливим навіть до егоізму: становище, якого бажала частина народу, звана буржуазією, було не інерцією з домішкою байдужості та ліні (в цьому є трохи ганебного); то був і не сон, який передбачає забуття на момент, коли можеш мріяти; то був привал.

Слово «привал» містить у собі два самостійні і майже протилежні поняття: війська б поході, тобто руху; і зупинки, тобто відпочинку.

Привал - це відновлення сил; це - відпочинок, озброєний і сторожкий; це - довершений факт, який ставить вартових і бережеться. Привал - це значить бій учора і бій завтра.

Це - час між 1830 і 1848 роками.

Те, що ми називали тут боєм, може називатись і прогресом.

Отож, буржуазії, як і державним мужам, потрібна була людина, яка відповідала б слову «привал». Людина Хоч Тому Що. Особа складна, яка означала б і революцію, і стабільність; інакше кажучи, особа, що стверджувала б теперішнє, сполучаючи минуле з майбутнім.

Таку людину знайшли «зовсім готову». Звалась вона Луі-Філіпп Орлеанський.

221 чоловік зробили з Луі-Філіппа короля. Лафайєт узявся коронувати його. Він назвав його «найкращим республіканцем». Паризька ратуша заступила Реймський собор.

Ця заміна цілого трону півтроном була «справою 1830 року».

Коли спритні люди скінчили її, тоді в їхньому розв’язанні виявились величезні хиби. Все це було зроблено поза абсолютним правом. Абсолютне право крикнуло: «Я протестую!» і сховалося в мороку. То була зловісна ознака.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ЛУІ-ФІЛІПП

У революцій страшна сила і щаслива рука. Вони міцно б’ють і добре вибирають. Навіть не довершені, навіть звироднілі до становища маленької революції, як революція 1830 року, вони все таки майже завжди зберігають досить прозорливості для того, щоб не бути невчасними. Їх занепад ніколи не буває самозреченням.

Але не будьмо похвалятись занадто голосно: помиляються й революції, і відомі серйозні непорозуміння.

Повернімось до 1830 року. Революції 1830 року пощастило в її збоченні. При тому ладі, який установився після короткочасної революції, король важив більше, ніж королівська влада. Луі-Філіпп був рідка людина.

Син батька, якому історія безперечно визнає обставини, що зменшують його провину, він був гідний пошани настільки ж, наскільки його батько був гідний догани. Він мав усі чесноти приватної й багато чеснот громадської людини, дбав про своє здоров’я, про свої статки, про свою особу і про свої справи; умів складати належну ціну хвилині і не завжди - рокові. Тверезий, спокійний, мирний, терплячий, добродушний, він жив з своєю дружиною і мав у палаці спеціальних лакеїв, яким було доручено показувати буржуа його подружнє ліжко: демонстрація чистоти алькова, що була корисною після незаконних зв’язків старшої лінії його роду. Він розумів усі мови Європи та, що трапляється рідше, мови всіх інтересів і розмовляв ними. Чудовий представник «середнього» класу, він усіма сторонами був вищий за нього. Дуже розумний, він, шануючи кров, яка текла в його жилах, складав разом з тим належну ціну і власним своїм якостям; а коли говорили про походження, заявляв, що він з Орлеанського дому, а не Бурбон. Пишаючись своїм званням першого принца крові за тих часів, коли він був тільки «вашою найяснішою високістю», Луі-Філіпп став звичайним буржуа, як тільки зробився «вашого величністю». Балакучий на людях, він в інтимному колі висловлювався коротко. Його вважали за скупого, але не мали доказів цього; по натурі не він був з тих скромних людей, які стають марнотратами, коли їм заманеться або коли того вимагає обов’язок. Він був освічений, але мало цікавився літературою; дворянин, але не рицар; простий, спокійний і твердої волі. Його обожували в його родині і в його будинку. Чарівний бесідник, тверезий державний діяч, внутрішньо холодний, він корився безпосередньому інтересові і керував завжди круто. Не знаючи ні злопам’ятливості, ні вдячності, безжально використовуючи вищість над посередністю, він умів з допомогою парламентської більшості обвинувачувати таємничі голоси, що одноголосно ремствують під тронами. Експансивний в своїх поривах, іноді нерозважливо, він був напрочуд спритним і в цій нерозважливості. Він був вигадливий на різні способи, на різні обличчя та на різні маски і лякав Францію Європою, а Європу Францією. Він безперечно любив свою батьківщину, але родину свою любив ще більше. Пануванню він складав більшу ціну, ніж авторитетові, а авторитетові - більшу, ніж гідності. Погане в цій вдачі те, що, дбаючи тільки про успіх, вона визнає хитрість і не абсолютно зрікається підлоти; корисна ж вона тим, що охороняє політику від занадто дужих ударів, державу - від ломки, а суспільство - від катастроф. Дріб’язковий, акуратний, пильний, розважливий і невтомний, він іноді сам собі заперечував і спростовував самого себе. Сміливий проти Австрії в Анконі, впертий з Англією в Іспанії, він бомбардував Антверпен і платив Прітчардові. Він з переконанням співав Марсельєзу; не знав ні туги, ні втоми; не розумів ні прекрасного, ні ідеалу, ні нерозсудливої великодушності, ні химер, ні утопій, ні гніву, ні тщеславності, ні страху. Він мав усі види особистої відваги; був генералом під Вальмі і солдатом під Жемапом; зазнав вісім замахів, як на короля, і завжди всміхався. Хоробрий, як гренадер, сміливий, як мислитель, він боявся тільки можливості європейського потрясіння і був нездатний до великих політичних авантюр. Завжди готовий рискувати своїм життям, він ніколи не хотів наражати на небезпеку своє діло. Він волів, щоб його слухались як розумну людину, а не корились йому, як королю. Обдарований спостережливістю, а не даром прозирання, він добре знав людей і рідко вгадував геніальність; тобто, щоб судити, мусив бачити. У нього був швидкий і проникливий розум, практична мудрість, дар слова, чудова пам’ять, з якої він завжди черпав, мавши в цьому єдину схожість з Цезарем, Александром і Наполеоном. Він знав усі факти, подробиці, дати, власні імена і ігнорував усі нахили та пристрасті юрби, внутрішні прагнення, приховані та неясні порухи душі; словом, усе те, що можна назвати невидимими течіями сумління людей. Визнаний верхівкою, але не дуже дійшовши згоди з Францією низів, Луі-Філіпп, завдяки своєму тактові, виходив з скрутного становища. Він надто багато керував, але не досить королював, і сам був першим міністром. Він, як ніхто, з дріб’язковості фактів умів утворювати перепони для безмежності ідей і до справжньої здатності творити та організовувати цивилізацію й порядок домішував якийсь дух сутяжництва та каверз. Засновник і захисник династії, він мав у собі щось від Карла Великого і щось від адвоката. Словом, то була видатна і оригінальна постать; монарх, який зумів створити владу, не зважаючи на неспокій Франції, і міць - не зважаючи на заздрість Європи. Луі-Філіппа заведуть до списка найвидатніших людей його сторіччя. Його примістили б у ряду найславетнішнх монархів, якби він трохи більше любив славу і розумівся б на великому так же добре, як і на корисному.

Луі-Філіпп був гарний на вроду, а постарівши залишився привабливим. Його не завжди привітно зустрічав народ, і завжди - юрба; він подобався. У нього був дар чарувати. Йому бракувало величності. Він не носив корони, хоч і був королем; не мав сивого волосся, хоч і був старий. Манери він зберіг від старого режиму, а звички мав нового: суміш дворянина з буржуа, яка пасувала до 1830 року. Луі-Філіпп був перехідна доба на троні. Він зберіг стару вимову та старий правопис, але вони служили йому для сучасних поглядів. Він любив Польщу і Угорщину, але писав polonois і вимовляв hongrais.¹¹ Він носив форму національної гвардії, як Карл X, і стрічку Почесного легіону, як Наполеон.

Він рідко відвідував церкву, ніколи не полював і не бував у опері. Отож, його не могли підкупити ні ризничі, ні псарі, ні танцюристки, і це робило його популярним серед буржуазії. Він не мав двору; на вулицю виходив з зонтиком під пахвою, і цей зонтик довгий час становив частину його ореолу. Він був трохи масоном,¹² трохи садівником, трохи лікарем і пустив кров одному форейтерові, який упав з коня. Луі-Філіпп ніколи не виходив без ланцета, як Генріх III - без кинджала. Роялісти глузували з цього кумедного короля, який перший пролив кров, щоб вилікувати.

Від обвинувачень, які ставить Луі-Філіппу історія, треба дещо відняти. Обвинувачують королівську владу, обвинувачують його королювання і обвинувачують короля, як людину; ці три колонки дають кожна свій підсумок. Скасування прав демократії, відсунення прогресу на другий план, приборкання силою протестів вулиці, страти повстанців, придушення заколоту зброєю, вулиця Трансноннен,¹³ військові суди, поглинення реальної держави державою легальною, керування з участю трьохсот тисяч привілейованих, що ділили бариші з державою,- це помилки королівської влади. Відмова від Бельгії; здобуття Алжіра занадто суворими заходами, де, як у англійців в Індії, було більше варварства, ніж цивілізації; недодержання слова, даного Абд-ель-Кадерові,¹⁴ підкуп Блея і Деца,¹⁵ сплата грошей Прітчардові - помилки королювання. Політика більш родинна, ніж національна,- помилка короля, як людини.

Як бачимо, коли все це відняти, то обвинувачень проти короля, як людини, стане куди менше.

Велика помилка його полягає в скромності в ім’я Франції.

Звідки ж походить ця помилка?

Скажемо про це.

Луі-Філіпп був король-сім’янин. Коли думаєш зробити з своєї родини династію, тоді боїшся всього і не хочеш, щоб тебе турбували. Звідси - вияви надмірної полохливості, непідходящі для народу, який в своїй громадянській історії має 14 липня, а у військовій - Аустерліц.

А втім, виключивши громадські обов’язки, які мусять бути виконані в першу чергу, треба сказати, що глибока ніжність Луі- Філіппа до своєї родини була цілком заслужена нею. Ця родина справді була гідна подиву. В ній чесноти процвітали поруч з талантами. Одна з дочок Луі-Філіпиа - Марія Орлеанська вславила ім’я свого роду між укульпторів, як Карл Орлеанський - між пое- тів. Вона вклала всю свою душу в мармурову статую Жанни д’Арк. Двоє з синів Луі-Філіппа заслужили демагогічної похвали з уст Меттерніха: «Таких молодих людей бачиш рідко, а серед принців - ніколи».

Ось, нічого не приховуючи, але нічого й не перебільшуючи, правда про Луі-Філіппа.

Бути принцем «Егаліте»,¹⁶ носити в собі контраст між реставрацією і революцією, мати невгамовність революціонера, яка заспокоює, коли вона є рисою вдачі правителя,- ось портрет Луі-Філіппа в 1830 році. Ніколи людина не була так пристосована до подій. Вона злилася з ними, і втілення сталося. Луі-Філіпп - це 1830 рік, що перетворився в людину. До того ж він був немов призначений для трону долею, бо жив у засланні, бідував, блукав, працював. У Швейцарії цей власник найрозкішніших королівських маєтків Франції продав свого старого коня, щоб прогодуватися. В Рейхенау він давав уроки математики, а сестра його Аделаіда вишивала і шила. Ці спогади викликали захоплення в буржуазії. Луі-Філіпп власноручно зруйнував останню залізну клітку¹⁷ на горі Сен-Мішель, що її зробив Луі XI і використовував Луі XV. Він товаришував з Дюмур’є, приятелював з Лафайєтом, був членом якобінського клубу. Мірабо ляскав його по плечу, Дантон називав «молодим чоловіком». Мавши двадцять чотири роки і будучи просто паном де Шартр,¹⁸ він сидів у темній ложі Конвенту підчас процесу Луі XVI, так влучно названого «бідолашним тираном». Він бачив сліпу прозорливість революції, яка розтрощила королівську владу в королі, а разом з владою розтрощила й короля, майже не помічаючи людини в жорстокому знищенні ідеї; бачив ураган на зборах, що судили; бачив громадський гнів тих, хто допитував, і Капета, який не знав, що відповідати; бачив, з яким переляком і здивуванням хиталась під цим страшним вітром королівська голова; бачив відносну невинність усіх при цій катастрофі: і суддів,¹⁹ і засудженого. Він бачив усе це, споглядав ці безумства. Він бачив сторіччя, що їх судили в Конвенті; за спиною нещасного Луі XVI, якого зробили відповідальним, він бачив тінь страшного винуватця - монархії. І в душі його залишився шанобливий страх перед безмежним правосуддям народу, майже таким же безособовим, як правосуддя боже.

Революція залишила в ньому надзвичайно глибокий слід. В пам’яті його, хвилина по хвилині, живо відбилися всі ці великі роки. Одного дня він у присутності людини, свідченням якої не можна не вірити, напам’ять виправив прізвища всіх членів Установчих зборів на літеру А.

Луі-Філіпп був королем серед білого дня. Під час його царювання преса була вільна, трибуна була вільна, були вільні слово і совість. Знаючи, що світло викриває привілейованих, він держав свій трон на видноті. Історія зарахує йому цю лояльність.

Як усі історичні люди, що зійшли з сцени, Луі-Філіпп поставлений тепер на суд людського сумління. Процес його ще в першій інстанції.

Година, коли історія виносить свій безсторонній присуд, не пробила ще для нього. Момент остаточного вироку цьому королю ще не настав. Суворий і славетний історик Луі Блан, і той недавно пом’якшив свій вердикт.²⁰ Луі-Філіпп був обраний двома: так званими Зборами двохсот двадцяти одного і 1830 роком, тобто напівпарламентом і напівреволюцією. В усякому разі, з високої точки зору, на якій мусить стояти філософія, ми можемо судити його тут тільки з певними застереженнями в ім’я абсолютного принципу демократії. А для абсолютного, крім двох прав: людини, поперше, і народу, подруге, решта все - узурпація.²¹ Тепер, зробивши ці застереження, ми можемо сказати, що, в цілому і з усіх поглядів, Луі-Філіпп, сам по собі і з точки зору доброти людської, залишиться - користуючись старою мовою давньої історії - одним з найкращих монархів, які будьколи сиділи на троні.

Що проти нього? Цей трон. Відберіть від Луі-Філіппа короля - залишається людина. І людина добра. Іноді він буває такий добрий, що просто дивуєшся з нього. Часто, посеред найсерйозніших турбот, після цілого дня, проведеного в боротьбі з дипломатією всього континенту, він повертався ввечері до своїх апартаментів і що ж робив він там, пригнічений втомою й бажанням поспати? Він брав якусь папку і цілу ніч вивчав якийсь судовий процес, вважаючи, що боротись з Європою досить важливе діло, але ще важливіше видерти людину з рук ката. Він уперто сперечався з своїм охоронцем печатки, крок по кроку відбираючи права гільйотини в прокурорів, цих «базікал закону», як називав він їх. Іноді стіл його вкривали стоси таких папок. Він вивчав їх усі; йому боляче було віддавати на страту всі ці нещасні засуджені голови. Щойно згаданому нами свідкові він сказав якось: «Сьогодні вночі я видер у гільйотини сімох». Перші роки його королювання смертна кара була неначе скасована, і спорудження ешафоту наново було насильством над королем. Гревський майдан, зник разом з старшою галуззю королівського дому, і був улаштований буржуазний Гревський майдан під назвою Застава Сен-Жак.²² «Люди практичні» відчули потребу в квазі-законній гільйотині. І це було однією з перемог Казіміра Пер’є, що репрезентував обмеженість буржуазії, над Луі-Філіппом, що репрезентував її лібералізм. Луі-Філіпп власного рукою писав зауваження на творі Беккаріа. Після замаху Фіескі він скрикнув: «Яка шкода, що я не був поранений! Тоді я міг би помилувати його». Інший раз, натякаючи на опір своїх міністрів, він писав з приводу одного політичного засудженого - однієї з найблагородніших фігур сучасності: «Його вже помиловано; тепер треба тільки здійснити помилування». Луі-Філіпп був лагідний, як Луі IX, і добрий, як Генріх IV.

В історії добрість - рідка перлина, і для нас добра історична особа майже вища за велику людину.

Луі-Філіппа одні судили строго, інші, може, суворо, і не дивно, що хтось, і сам тепер з царства тіней, знавши колись цього короля, подає перед історією свої свідчення про нього. Ці свідчення насамперед, очевидно,- безкористовні. Епітафія,²³ написана мертвим,- завжди щира; одна тінь може втішати іншу. Те, що обоє вони зійшли в пітьму, дає їм право хвалити, і навряд чи можна побоюватись, що про дві могили у вигнанні скажуть: «Оця підлестила ту».

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
ТРІЩИНИ ПІД ФУНДАМЕНТОМ

В той момент, коли наша драма мусить заглибитись в одну з трагічних хмар, які вкривають початок королювання Луі-Філіппа, неприпустимі жодні двозначності, і ми повинні були дати пояснення з приводу цього короля.

Луі-Філіпп став королем без насильства, без безпосередньої участі в цьому, в наслідок революційного повороту, очевидно, дуже далекого від справжньої мети революції, в якому сам він, герцог Орлеанський, не проявив особисто ніякої ініціативи. Він народився принцем і вважав себе королем-обранцем. Він не давав собі сам цього повноваження; йому його запропонували, і він прийняв. Він безперечно був переконаний, що пропозицію зроблено по праву, а прийнято її з обов’язку. Звідси - певність у законності своєї влади. Ми по совісті кажемо, що Луі-Філіпп був певний у законності свого королювання, а демократія була певна у своєму праві нападати на нього; і весь жах соціальної боротьби не можна ставити за вину ні королю, ні демократії. Сутички принципів - подібні до сутичок стихій. Океан боронить воду, ураган боронить повітря; король боронить королівську владу, демократія боронить народ. Відносне, тобто - монархія, опирається абсолютному, тобто - республіці. Під час цього конфлікту суспільство сходить кров’ю, але те, що є сьогодні його муками, завтра буде його порятунком. В усякому разі, судити тих, хто бореться, тут не можна. Одна з двох сторін, очевидно, помиляється. Право - це не колос Родоський,²⁴ що стоїть враз на двох берегах: однією ногою в республіці, другою - в королівстві. Воно - неподільне і все - на одному боці; а ті, що помиляються, помиляються щиросердо. Сліпий не більше злочинець, ніж вандеєць - розбійник. Хай же тільки фатальність відповідає за ці страшні колізії.²⁵ Хоч які будуть ці бурі, а люди за них не відповідають.

Закінчимо ж наше пояснення.

Уряд 1830 року відразу опинився в скрутному становищі. Тільки вчора народившися, він сьогодні мусив уже битись.

Ледве ставши до влади, він відчув, що липнева будівля, тільки закладена і така ще не міцна, тріщить повсюди.

Опір народився на другий вже день, а може він народився ще й напередодні.

Ворожість щомісяця зростала і з приглушеної стала відвертою.

Липневу революцію, мало визнану королями поза Францією, по-різному тлумачили й у самій Франції.

Бог переказує людям свою волю видимим способом - через події; це - неясний текст, написаний таємничою мовою. Люди зараз же роблять з неї переклади; переклади похапливі, неправильні, повні помилок, пропусків і суперечностей. Дуже мало хто розуміє божественну мову. Найпрозорливіші, найспокійніші, найглибші розуми розбирають її повільно, а коли мають свій текст, то, виявляється, що роботу зроблено вже давно, і на публічному майдані циркулюють уже двадцять перекладів. Кожен з цих перекладів породив партію, а кожна суперечність - фракцію, і кожна партія гадає, що вірний текст тільки в неї, а кожна фракція вважає, що тільки вона володіє істиною.

Часто й сама влада буває тільки фракцією.

В революціях є пловці проти течії; це - старі партії.

Старі партії, зв’язані з спадковістю ласкою божою, вважають, що революції - породжені правом повстання і що тому вони мають право й собі повставати проти них. Це - помилка, бо під час революції повстанець не народ, а король. Революція - це якраз протилежність повстанню. Кожна революція, будучи нормальним явищем, має свою законність, яку безчестять іноді облудні революціонери. Але й збезчещена, вона все таки залишається; і закривавлена - все ж таки живе. Революції вибухають не випадково, а з необхідності. Революція - це поворот від штучного до природного. Вона є, тому що вона повинна бути.

Старі легітимістські партії нападали на революцію 1830 року з усім запалом, що базується на невірних міркуваннях. Помилки - чудові снаряди. Вони добре влучали революцію в її уразливе місце: туди, де в неї не було панцеря - логіки. Вони атакували цю революцію з боку встановленої нею королівської влади. «Чому цей король, революціє?» - кричали вони. Фракції - це сліпці, які добре влучають.

Кричали так само і республіканці. Але у них цей крик був логічний. Те, що було сліпотою в легітимістів, було прозорливістю в демократів. Через 1830 рік народ збанкрутував, і обурена демократія закидала йому це.

Атакована і минулим і майбутнім, липнева споруда захиталась. Вона являла собою хвилину, якій доводилось битися з одного боку з монархічними сторіччями, а з другого - з вічним правом.

Крім того, не бувши більше революцією, а ставши монархією, 1830 рік мусив іти в ногу з Європою. Потреба зберігати мир ускладнювала становище. Гармонія наперекір здоровому розумові - часто тяжча за війну. З цього приглушеного конфлікту, який завжди гарчить, дарма що в наморднику, народився збройний мир, цей руїнницький витвір цивілізації, підозрілої сама собі. Липнева королівська влада брикалася в запряжці європейських кабінетів. Меттерніх охоче вдяг би на неї хомут. Підштовхувана у Франції прогресом, влада та підштовхувала й інші європейські монархії, цих лінивців. Її тягли на буксирі, тягла на буксирі й вона.

А тим часом над суспільством збільшувався страшний тягар різних питань: зубожіння, пролетаріат, заробітна плата, освіта, карна система, проституція, доля жінки, багатство, злидні, продукція, споживання, розподіл, обмін, гроші, кредит, права капіталу, права праці.

Рух позначався й поза політичними, у власному розумінні цього слова, партіями. Бродінню демократичному відповідало бродіння філософське. Обранці, як і юрба, почували себе збентеженими; по-іншому, але не менше.

Мислителі міркували, тоді як грунт під ними, тобто народ, пронизаний революційними струмами, тремтів епілептичним дрожем. Ці мислителі, і поодинці і об’єднані у групи майже однодумців, мирно, але глибоко копались у соціальних питаннях. То були безстрашні мінери, які спокійно вели свої галереї в глибину вулкана, майже не звертаючи уваги на глухі потрясіння і на видні в далині вогнища.

Цей спокій був не найменш прекрасним видовищем тієї бурхливої епохи.

Питання права ці мислителі залишили політичним партіям, а самі займалися питанням щастя.

З суспільства вони хотіли здобути тільки одне: добробут людини.

Питання матеріальні, питання сільського господарства, промисловості та торгівлі вони підносили майже до одного рівня з релігією. В сучасній цивілізації, де мало зроблено богом і багато - людьми, різні інтереси комбінуються, поєднуються і зливаються так, що утворюють справжню тверду скелю, і економісти, ці геологи політики, терпляче вивчають динамічний закон її утворення.

Ці люди, гуртуючись у групи під різними назвами, що їх всі, проте, можна визначити єдиним родовим ім’ям - соціалістичні, намагались пробити ту скелю й видобути з неї швидкоплинну воду людського щастя.

Їхня праця охоплювала все, починаючи від питання про ешафот і до питання про війну. До права людини,²⁶ проголошеного французькою революцією, вони додали право жінки і право дитини.

Ці доктрини, ці теорії, цей опір, несподівано виникла потреба для державного мужа вважати на філософів, неясне передбачення нових факторів; нова політика, що її доводилось творити в згоді з старим світом, але й не дуже розбігаючись з революційним ідеалом; становище, в якому треба було користуватися Лафайєтом, захищаючи Поліньяка;²⁷ наявність прогресу, що виднівся під заколотом; вимоги палат і вимоги вулиці; потреба врівноважити всі прагнення навколо нього: його віра в революцію; якась покора, що витікала, може, з неясної свідомості своєї найвищої влади; бажання залишитися членом свого роду, його сімейність, його щира повага до народу, його особиста чесність - все це майже болісно турбувало Луї-Філіппа, і, моментами, хоч який був він міцний та відважний, тягар королювання гнітив його.

Під ногами своїми він почув страшний розпад, який, проте, не загрожував розпорошенням, бо Франція була Францією більше ніж будьколи.

Горизонт укривали чорні хмари. Якась дивна тінь, все наближаючись, обгортала помалу людей, речі, ідеї; тінь цю утворював гнів і різні системи. Все, що було нашвидку придушене, знову ворушилось і бродило. Іноді сумління чесної людини мусило спиняти свій подих - стільки важкого було в повітрі, де софізми мішалися з істиною. В атмосфері соціальної тривоги розуми трепетали, як листя перед ураганом. Електрична напруга була така висока, що іноді хтось невідомий, перший зустрічний, освітлював усе кругом, після чого знову падав присмерковий морок.

Після липневої революції минуло ледве двадцять місяців. 1832 рік розпочинався при ознаках близької загрози. Народ зубожів, робітники були без роботи, останній принц Конде зник у темряві; Брюссель виганяв Нассауський дім, як Франція - Бурбонів; Бельгію, що хотіла для себе французького короля, віддали англійському принцеві; ненависть російського царя Миколи; ззаду нас - два демони півдня: Фердінанд в Іспанії, Мігель у Португалії; в Італії землетрус; Меттерніх простягав руку до Болоньї; Франція в Анконі ображала Австрію; на півночі лунали зловісні звуки молотка, яким забивали в труну Польщу; вся Європа роздратованим поглядом стежила за Францією; підозріла спільниця Англія готова була штовхнути те, що захиталось би, і накинутись на те, що впало б; пери ховались за Беккарія, щоб не віддати правосуддю чотири голови враз; з королівської карети зскрібали лілії; з собору Паризької богоматері зірвали хрест; Лафайєт був принижений, Лафіт - зруйнований, Бенжамен Констан помер у злиднях, Казімір Пер’є помер, втративши всяку владу; в двох столицях королівства - в місті думки і в місті праці - з’являються враз політична і соціальна хвороби: в Парижі - громадянська війна, в Ліоні - повстання рабів; в обох місцях однаково палахкотять горна; на чолі народу горить пурпурний вогонь кратера; південь - фанатизований, захід - неспокійний, герцогиня Беррійська опинилась у Вандеї; змови, конспірація, повстання, холера - зловісний гуркіт усіх цих подій домішувався до зловісного шуму ідей.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
ФАКТИ, ЯКІ ПОРОДИЛИ ІСТОРІЮ І ПРО ЯКІ ІСТОРІЯ НЕ ЗНАЄ

Перед кінцем квітня становище погіршало з усіх поглядів. Бродіння ставало кипінням. Починаючи від 1830 року, то тут, то там вибухали часткові, швидко придушувані заколоти, але вони повторювались, що свідчило про велику пожежу внизу. Готувалось щось жахливе. Виднілися ще неясні й погано освітлені обриси можливої революції. Франція дивилась на Париж, Париж дивився на Сент-Антуанське передмістя.

Нишком підігріване Сент-Антуанське передмістя починало закипати.

Винарні на вулиці Шарон були серйозні й грозові, хоч якими незвичайними здаються ці два епітети, прикладені до винарень.

Там одверто обговорювали питання про уряд. Привселюдно дискутували проблему: битись чи залишатись спокійними? В задніх кімнатах винарень брали з робітників присягу, що вони «вийдуть на вулицю по першому ж сигналу тривоги й битимуться, не рахуючи числа ворогів». Коли таку присягу давали, чоловік у кутку кімнати «підносив голос» і казав: «Розумієш: ти поклявся». Іноді підіймались на другий поверх, в якунебудь зачинену кімнату, і там відбувались майже масонські сцени. Висвяченого змушували присягатись, щоб зробити послугу йому і батькам родин. Така була формула.

По шинках читали «згубні» брошури. «Вони брутально висловлювались про уряд», як казав один секретний тогочасний рапорт.

Там доводилось чути такі слова:

- Я не знаю імен вождів. Про день виступу ми довідаємось тільки за дві години перед ним.

- Нас триста чоловік,- казав один робітник.- Нехай кожен дасть по десять су, це буде сто п’ятдесят франків на кулі і на порох.

Другий говорив:

- Я не прошу шести місяців, не прошу навіть двох, за два тижні ми зрівняємося з урядом. Маючи двадцять п’ять тисяч чоловік, можна буде боротись.

- Я не сплю,- казав третій,- бо роблю вночі патрони.

Час від часу особи «буржуазного вигляду і добре вдягнені» з’являлись туди, «удаючи з себе командирів», потискували руки «найвизначнішим» і не більше як через десять хвилин виходили. Люди пошепки обмінювались значущими фразами: «Змова доспіла, справу закінчено». «Так чули всі люди, що бували там», запозичимо ми вираз одного з присутніх. Збудження дійшло до того, що одного дня у винарні, повній народу, якийсь робітник скрикнув: «Але в нас нема зброї». А другий відповів: «Зате вона є в солдатів». Цим він, сам того не знаючи, наслідував прокламацію Бонапарта до Італійської армії. «Коли в них бували якісь секретніші відомості,- додає один рапорт,- вони не ділилися там ними». Незрозуміло, з чим могли вони ховатись, сказавши те, що вони вже вимовили.

Збори відбувалися іноді періодично. На деяких бувало не більше ніж вісім-десять чоловік, завжди одні й ті ж особи. Інші збори відвідували всі, хто хотів, і в залі тоді бувало стільки людей, що всім доводилось стояти. Дехто приходив туди охоплений ентузіазмом, інші завітали тому, що «це було по дорозі на роботу». Як і під час революції, в цих винарнях бували патріотки-жінки, що цілували новоприбулих.

Були ще й інші промовисті факти.

Людина входила у винарню, пила і, виходячи, заявляла:

- Хазяїне, мій борг сплатить революція.

В одній винарні навпроти вулиці Шарон обирали революційних агентів, кидаючи білетики в кашкети.

Робітники зібрались у вчителя фехтування, який колись штурмував вулицю Кот. У нього висіли на стіні дерев’яні еспадрони, рапіри, палиці та дрючки. Якось з рапір поздіймали наконечники.

- Нас двадцять п’ятеро,- казав один робітник,- але мене не рахують, бо мають мене за машину.

Ця машина була згодом Кеніссе.

Різні таємничі готування поволі ставали відомими. Одна жінка, підмітаючи біля своїх дверей, казала іншій:

- Давно вже готують патрони.

На вулицях читали прокламації, адресовані солдатам національної гвардії. Одна з таких прокламацій була підписана: «Бюрто, винар».

Біля дверей крамниці на ринку Ленуар один чоловік з широкою бородою і з італійською вимовою, стоячи на стовпчику коло тротуару, вголос читав дивовижну відозву, імовірно, від якогось таємного комітету. Навколо нього зібрались люди й висловлювали свої похвали. Місця, які найбільше схвилювали натовп, були відзначені і записані: «Нам перешкоджають поширювати наші погляди; наші прокламації шматують; за тими, хто розліплює наші афіші, стежать і їх садовлять у тюрму...» - «Остання криза в бавовняній промисловості привернула на наш бік багатьох поміркованих...» - «Майбутнє народів виробляється в наших скромних рядах».- «Ось наші тези: акція або реакція, революція або контрреволюція; в нашу добу не вірять більше ні в інертність, ні в нерухомість. За народ або проти народу - ось питання. Іншого не існує...» «У той день, коли ми вам більше не підходитимемо, розбийте нас, а до того часу допомагайте нам іти вперед». І все це читалося серед білого дня.

Інші вчинки, ще зухваліші, викликали в народі підозру саме своєю зухвалістю. 4 квітня 1832 року якийсь прохожий, ставши на стовпчик на розі вулиці Сен-Маргеріт, кричав: «Я - бабефіст!»²⁸ Але під Бабефом народний нюх почував Жіске.²⁹

Між іншим цей прохожий казав:

- Геть власників! Крайні ліві - боягузи та зрадники. Коли вони хочуть добитися свого, вони проповідують революцію. Вони - демократи, щоб їх не побили, і роялісти, щоб не битися. Республіканці - дурні. Не вірте республіканцям, громадяни робітники.

- Замовчи, громадянине шпиг! - крикнув один робітник.

Цей крик поклав край суперечці.

Траплялись і таємничі випадки.

Якось смерком один робітник зустрів біля каналу «добре вдягненого чоловіка», і той спитав його:

- Куди ти йдеш, громадянине?

- Я не маю честі знати вас, пане,- відповів робітник.

- А я добре тебе знаю.- І незнайомий додав: - Не бійся. Я - агент комітету. Там підозрюють, що ти - не зовсім певна людина. Май на увазі, що за тобою стежать, і в разі ти викриєш щось, тобі буде погано.

Потім він потиснув робітникові руку й пішов, промовивши:

- Ми незабаром побачимось.

Поліція, підслухуючи скрізь, чула не тільки у винарнях, але й на вулицях чудні розмови.

- Вступай швидше,- казав ткач столяреві.

- Навіщо?

- Бо невдовзі доведеться стріляти.

Двоє обшарпанців обмінялись такими зауваженнями, що, очевидно, провіщали нову жакерію:³⁰

- Хто керує нами?

- Пан Філіпп.

- Ні, буржуазія.

Помиляються, коли думають, ніби ми надаємо слову «жакерія» поганого значення. Жаки,- то були бідні. А ті, що голодують, праві.

В другий раз якийсь прохожий сказав своєму супутникові:

- План атаки у нас добрий.

З інтимної розмови між чотирма чоловіками, які сиділи в рові біля Тронської застави, вхопили тільки слова:

- Зроблять усе можливе, щоб він не прогулювався більше по Парижу.

Хто «він»? Загрозлива неясність.

«Головні вожді», як називали їх передмістя, трималися осторонь. Гадали, що вони сходились на наради у винарні біля застави Сент-Есташ. Казали, ніби Авг.- голова товариства допомоги кравців, був головним посередником між цими вождями й Сент-Антуанським передмістям. Проте, таємниця завжди обгортала тих вождів, і жоден певний факт не може послабити особливої якоїсь гордості, що бренить у відповіді, даній пізніше перед судом перів одним обвинуваченим:

- Хто був вашим вождем?

- Я не знав і не впізнавав їх.

Це - тільки слова, прозорі, але розпливчасті; кілька зауважень, чуток, балачок. Але були й інші ознаки.

Тесляр, що на вулиці Рейлі обгороджував парканом ділянку, де будувався новий будинок, знайшов на тій ділянці обривок листа, на якому можна було прочитати такі рядки:

«... Комітет мусить ужити заходів, щоб по секціях не вербували членів до різних товариств...»

І в постскриптумі:

«Ми довідались, що на вулиці Фобур Пуассоньєр № 5 (біс) в одного зброяра є п’ять чи шість тисяч рушниць. В секції³¹ ж нема ніякої зброї».

Тесляр збентежився й показав лист сусідам, а за кілька кроків від першого місця знайшов ще один подертий папірець, ше цікавіший. В зв’язку з історичною цінністю, яку має цей дивний документ, ми подаємо його тут, наводячи навіть його форму.

К
Ц
Д
Р

Вивчіть цей лист напам’ять, а потім розірвіть. Прийняті зроблять так само, коли ви перекажете їм накази.

Привіт і братство.

Л.

у ог а’ж

Ті, які знали про цю знахідку, лише згодом довідались, що означали чотири великі літери: Квінтуріони, Центуріони, Декаріони,³² Розвідачі - і зміст літер у ог а’ж, які означали: 15 квітня 1832 року. Під кожною великою літерою були написані прізвища з дуже характерними вказівками. К.- Баннерель, 8 рушниць, 8 патронів. Людина певна. Ц.- Буб’єр, 1 пістолет, 40 патронів. Д.- Ролле. 1 рапіра, 1 пістолет, 1 фунт пороху. Р.- Тесьє, 1 шабля, 1 патронташ, точний; Терер, 8 рушниць, сміливий і т. д.

І нарешті, цей тесляр, у тій таки загорожі, знайшов третій клапоть паперу, на якому олівцем, але дуже чітко, був написаний такий нібито список:

Єдність. Бланшар. Арбр-Сек, 6.

Барра. Суаз. Саль о-Конт.

Косцюшко. Обрі, різник?

І. І. Р.

Кай Гракх.

Право перегляду Дюфон Фур.

Падіння жіронднстів. Дербак. Мобюс.

Вашінгтон. Пенсон. 1 піст. 86 патр.

Марсельєза.

Волод. народу. Мішель. Кенканпуа. Шабля.

Гош.

Марсо. Платон. Арбр-Сек.

Варшава. Тіллі, продавець «Попюлера».

Чесний буржуа, до рук якого потрапив цей список, зрозумів його зміст. То був, здається, повний перелік секцій четвертої округи «Товариства прав людини»³³ з прізвищами і адресами голів їх. Тепер, коли всі ці приховувані раніше факти стали історією, їх можна розголошувати. Треба додати, що «Товариство прав людини» було засноване після того, як знайшли цей папір. Можливо, то був тільки проект.

Тим часом, після фраз та слів, після вказівок на письмі, почали з’являтись і більш матеріальні факти.

В одного торговця старими речами на вулиці Пенсон в шухляді комода знайшли сім аркушів сірого паперу, згорнутих учетверо. Під цими аркушами лежали двадцять шість квадратних клаптиків такого ж сірого паперу, згорнутих у формі патрона, і картка, на якій було написано:

Селітри - 12 унцій

Сірки - 2 унції

Вугілля - 2 ½ унції

Води - 2 унції

В протоколі зазначалось, що в шухляді дуже тхнуло порохом.

Один каменяр, повертаючись увечері, після роботи, додому, забув на лаві біля Аустерліцького мосту невеличкий пакунок. Коли цей пакунок віднесли до кордегардії й розгорнули його, то там знайшли два друковані діалоги, підписані Лаготьєр, пісеньку під назвою «Робітники, єднайтеся» і повну патронів бляшанку.

Робітник, випиваючи з товаришем, поскаржився на спеку й дав йому помацати себе, а той під його курткою відчув пістолет.

В рові на бульварі, між кладовищем Пер-Лашез і Тройською заставою, діти, граючись, знайшли під купою сміття мішок з формою для виливання куль, дерев’яний пробій, щоб виготовляти патрони, дерев’яну чашку з зернами пороху й казанчик, на стінках якого залишились сліди розтопленого свинцю.

Агенти поліції, вдершись о п’ятій годині до однієї людини на прізвище Падрон, пізніше члена секції Барикад Меррі, вбитого під час квітневого повстання 1834 року, застали його за виготов- люванням патронів.

В той час, коли робітники відпочивають, між заставами Пік- пюс і Шарантонською, біля корчми, зустрілися двоє. Один з них, витягши спід блузи пістолет і передаючи його другому, помітив, що порох став вогкий від поту на його грудях. Тоді він насипав свіжого пороху в натравку, після чого вони розлучились.

Галле, в квітні 1834 вбитий на вулиці Бобур, похвалявся, що має сімсот патронів і двадцять чотири кремені для рушниці.

Уряд дістав відомості, що в передмісті роздавали зброю й двісті тисяч патронів. Через тиждень було роздано ще тридцять тисяч патронів. І цікаво те, що поліція не могла нікого заарештувати. В перехопленому листі прочитали: «Недалекий той день, коли о четвертій годині вийдуть на вулицю вісімдесят тисяч озброєних патріотів».

Все це бродіння відбувалось привселюдно, можна сказати навіть - майже без перешкод. Перед очима уряду мирно готували неминуче повстання. Ця криза, ще підземна, але вже відчутна, була надзвичайно своєрідна. Буржуа спокійнісінько говорили з робітниками про те, що готувалося. Питали: «Як повстання?» - таким тоном, як питають: «Як ваша жінка?»

Один мебляр з вулиці Моро питав:

- Ну, коли ж ви нападаєте?

Другий торговець казав:

- Незабаром почнеться. Я знаю. Місяць тому вас було п’ятнадцять тисяч, а тепер уже двадцять п’ять.

Він же пропонував свою рушницю, а один з його сусідів хотів продати за сім франків маленький пістолет.

А революційна гарячка поширювалась. Ні в Парижі, ні в усій Франції не було місця, де її не помічалось би. Пульс скрізь бився частіше. Як під час деяких пропасниць у тілі людини утворюються плівки, так над країною почала простягатись сітка таємних організацій. З товариства «Друзів народу», водночас гласного і таємного, виникло товариство «Прав людини», яке один з своїх наказів датувало: «Плювіоз, 40-й рік республіканської ери».³⁴ Воно пережило наказ суду про його розпуск і не вагаючись давало своїм секціям такі значущі назви:

«Списи»,

«Дзвін на сполох»,

«Сигнальна гармата»,

«Фрігійський ковпак»,³⁵

«21 січня»,³⁶

«Жебраки»,

«Бродяги»,

«Поступ»,

«Робесп’єр»,

«Ca ira».

Товариство «Прав людини» породило «Товариство дії». То були нетерплячі люди, які відокремлювались і бігли вперед. Інші товариства вербували сводх членів у старіших об’єднаннях. Члени секцій казали, що їх шматують. Наприклад, товариство «Голуазка» і «Організаційний комітет муніципалістів». Були товариства «Свобода преси», «Свобода особистості», «Освіта для народу», «Проти посередніх податків». Товариство робітників, прихильників загальної рівності розбилося на три фракції - «Прихильники рівності», «Комуністи», «Реформісти». Була ще «Бастільська армія» - по-військовому організований загін, де чотирма чоловіками командував капрал, десятьма - сержант, двадцятьма - молодший лейтенант, сорокма - лейтенант; в ньому знали один одного не більше ніж п’ять чоловік. Організація, де завбачливість, поєднану з сміливістю, запозичили, здається, у Венеції. Центральний комітет - голова - мав дві руки: «Товариство дії» і «Бастільську армію». Між цими республіканськими об’єднаннями ворушилась асоціація легітимістів: «Рицарі вірності». Їх викривали і ставились до них з презирством.

Паризькі об’єднання мали свої філії по головних містах. В Ліоні, Нанті, Лілі й Марселі були свої товариства «Прав людини», «Карбонаріїв», «Вільних людей». В Есі було революційне товариство під назвою «Кугурда». Ми вимовили вже один раз це слово.

В Парижі передмістя Сен-Марсо клекотіло не менше, ніж Сент-Антуанське передмістя, і школи хвилювались не менше, ніж передмістя. Кафе на вулиці Сент-Ясент і винарня «Сім більярдів» на вулиці Матюрен Сен-Жак правили за місце для зборів студентів. Товариство «Друзів абетки», об’єднане з мютюелістами з Анжера і з «Кугурдою» з Еса, збиралось, як ми бачили, в кафе Мюзен. Ті ж таки молоді люди бачились - ми теж казали це - і в ресторанчику Корінф на вулиці Мондетур. Збори їх бували таємні. Іноді вони мали відкритий характер, і про сміливість присутніх можна судити з уривка з допиту, що згодом мав місце на одному з судових процесів.

- Де були збори?

- На вулиці Миру.

- У кого?

- Просто на вулиці.

- Які збирались секції?

- Тільки одна.

- Яка?

- Секція Мануель.

- Хто був головою ії?

- Я.

- Ви - занадто молодий, щоб брати на себе самого таке серйозне вирішення, як нападати на уряд. Хто давав вам інструкції?

- Центральний комітет.

Армія була мінована так, як і цивільне населення, що довели пізніші заколоти в Бельфорі, Люневілі та Епіналі. Покладали надії на п’ятдесят другий полк, п’ятий, восьмий, тридцять сьомий і восьмий - легкої кавалерії. В Бургундії й південних місцях садовили так зване «дерево волі», тобто щоглу з червоним ковпаком на ній.

Таке було становище.

Це становище, як ми казали спочатку, найбільше давалося взнаки в Сент-Антуанському передмісті. Там уряд відчував найгостріше кольки в боці.

Це старе передмістя, заселене, мов мурашник, роботяще, відважне й сердите, мов вулик, нетерпляче чекало й бажало потрясіння. Все там хвилювалось, хоч працювали, як і завжди. Ніщо не може дати уявлення про живу й похмуру фізіономію цього передмістя. Під дахами його мансард ховаються жахливі злидні, але є там і незвичайні, і палкі розуми. Найнебезпечнішим буває, коли сходяться крайності злиднів та розуму.

Сент-Антуанське передмістя мало й інші причини хвилюватись, бо на ньому відбиваються всі комерційні кризи, банкрутства, стачки, неминуче зв’язані з великими політичними потрясіннями. Під час революції злидні бувають водночас і причиною, і наслідком. Удар, що його вона завдає, на неї ж і падає. Населення його, повне гордовитої доблесті, надзвичайно здатне розпалюватись, завжди готове взятись до зброї, спалахнути, розлютитися, було все пронизане глибокими мінними ходами й дожидало тільки іскри. Кожен раз, як на горизонті, гнані вітром подій, літають іскри, не можна не згадати Сент-Антуанського передмістя й не подумати про страшну випадковість, яка примістила біля самих воріт Парижа цей пороховий склад страждань та ідей.

Винарні «передмістя Антуана», не раз уже згадані в нашому нарисі, мають історичну славу. Під час заворушень там п’яніють від слів більше, ніж від вина. Там - якийсь пророчий дух і якісь випромінювання майбутнього, що запалюють серця та підносять душі. Винарні Сент-Антуанського передмістя подібні до таверн на Авентінському горбі над печерою Сівілли, до яких доходять священні подихи спід землі; в яких столи були майже як триноги; і де пили те, що Енній називав «севільським вином».³⁷

Сент-Антуанське передмістя - це резервуар народу. Революційні потрясіння роблять у ньому розколини, звідки тече народна влада. Ця влада може робити погано, може помилятись, як і всяка інша влада, але й збочивши вона все ж таки залишається великою. Про неї, як про сліпого циклопа, можна сказати - ingens.³⁸

У 1793 році - залежно від того, добра чи погана була панівна ідея, був то день фанатизму чи ентузіазму - з Сент-Антуанського передмістя виходили то легіони дикунів, то загони героїв.

Дикуни. Пояснимо це слово. У дні народження революційного хаосу ці розпатлані люди, обшарпані, розлючені, потрясаючи кастетами, піднісши вгору списи, кидались на старий Париж. Чого вони хотіли? Вони хотіли кінця пригніченню, кінця тиранії, кінця війні, праці для чоловіків, освіти для дітей, соціальної м’якості для жінок, вільності, рівності, братерства, хліба для всіх, ідеї для всіх, перетворення світу в рай, прогресу. І доведені до краю, не тямлячись, вони вимагали цього святого, лагідного прогресу, жахливі на вигляд, півголі, з дубиною в руках, з ревом, що виходив з рота. Так, то були дикуни, але дикуни цивілізації.

Вони несамовито проголошували право. Вони хотіли примусити людський рід утворити рай, нехай шляхом землетрусу та жахів. Вони здавались варварами, а були рятівниками. З чорною маскою на обличчі вони вимагали світла.

Поруч з цими людьми, страшними, ми згодні, але страшними на благо, існують інші люди - з усмішкою на устах, гаптовані золотом, у стрічках, у звіздах, у шовкових панчохах, в білих перах, у жовтих рукавичках, у лакових черевиках. Спершись ліктями на бархатний столик біля мармурового каміна, вони делікатно настоюють на збереженні минулого, середньовіччя, божественного права, фанатизму, неуцтва, рабства, смертної кари, війни і півголосом, чемно вихваляють шаблю, вогнища та ешафот. Щодо нас, то якби нам довелось вибирати між варварами цивілізації й цивілізованими варварами, то ми вибрали б перших.

Але, хвалити бога, можливий ще й інший вибір. Зовсім не треба неодмінно стрімголов кидатися назад або вперед. Ні деспотизму, ні тероризму! Ми хотіли б іти вперед положистим схилом.³⁹

Про це дбає бог. Вигладження схилів - у цьому вся політика бога.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
АНЖОЛЬРАС І ЙОГО ПОМІЧНИКИ

Приблизно в той же час Анжольрас, передбачаючи можливі події, провів своєрідний таємний перепис.

Всі зійшлися на нараду до кафе Мюзен, і Анжольрас, домішуючи до своїх слів півзагадкові, але багатозначні метафори, сказав:

- Треба знати, в якому становищі справа і на кого можемо ми розраховувати. Коли хочеш мати бійців, то треба творити їх. Мати те, чим бити. Це не може пошкодити. Прохожі завжди мають більше шансів потрапити на роги тоді, як на дорозі є бики, ніж тоді, коли їх там немає. Отож, полічмо трохи наше стадо. Скільки нас? Цю роботу не слід відкладати на завтра. Революціонери мусять завжди поспішати; прогрес не може гаяти часу. Будьмо стерегтися несподіваного. Не дамо захопити нас несподівано. Треба відпрасувати всі зроблені нами шви й подивитись, чи тримаються вони. Роботу цю треба закінчити сьогодні ж. Курфейрак, ти побачишся з політехніками.⁴⁰ Сьогодні в них день відпусток. Сьогодні середа; правда, Фейлі? Ви побачитеся з гласьєрцями. Комбфер обіцяв мені піти до Пікпюса. Там багато чудового матеріалу. Багорель відвідає Естрападу. Прувер, масони холонуть; ти принесеш нам новини з ложі вулиці Гренель Сент-Оноре. Жолі піде в клініку Дюпюітрена й помацає пульс у медичній школі. Босюе пройде до суду й поговорить там з стажерами. Я беру собі Кугурду.

- Ось усе й врегульовано,- зауважив Курфейрак.

- Ні.

- А що ж лишається? - спитав Комбфер.

- Менська застава,- відповів Анжольрас.

З хвилину Анжольрас думав, а потім сказав:

- Біля Менської застави багато мармурників, художників, учнів скульпторів. Це - люди запальчасті, але вони швидко холонуть. Не знаю, що сталося з ними останній час. Вони думають зовсім про інше. Вони погасли й увесь час грають у доміно. Дуже треба піти до них і серйозно з ними порозмовляти. Збираються вони в Рішфе. Там можна знайти їх між дванадцятьма і першою годиною дня. Ці жаринки треба роздмухати. Я хотів послати туди цього роззяву Маріуса. Він зрештою - гарний хлопець, але чогось не приходить. Мені потрібний хтось для Менської застави. Але нікого більше я не маю.

- А я? - сказав Грантер.- Я ж тут.

- Ти?

- Авжеж.

- Ти! Навчати республіканців? Ти будеш в ім’я принципів підігрівати прохололі серця!

- А чому ні?

- Хіба ти можеш бути придатний на щось?

- Я трохи претендую на це,- сказав Грантер.

- Ти ж ні в що не віриш.

- Я вірю в тебе.

- Хочеш зробити мені одну послугу, Грантер?

- Скільки хочеш. Навіть поваксувати тобі чоботи.

- Ну, то не втручайся в наші справи. Проспись від свого абсенту.

- Ти - невдячний, Анжольрас.

- Ти міг би піти до Менської застави? Ти здатний на таке?

- Я здатний спуститись вулицею Гре, перейти майдан Сен-Мі- шель, звернути на вулицю Принця, пройти вулицею Вожірара, проминути Карм, обійти вулицю Асса, добратись до вулиці Шерш-Міді, залишити позаду себе Військову раду, Пройти Старою Тюільрійською вулицею, перебігти через бульвар, піги Менським шосе, пройти заставу і ввійти до Рішфе. На це я здатний. Мої черевики на це здатні.

- А ти знаєш хоч трохи товаришів з Рішфе?

- Не дуже. Ми тільки на ти з ними.

- Що ж ти їм скажеш?

- Я поговорю з ними про Робесп’єра, чорт візьми! Про Дан- тона. Про принципи.

- Ти?

- А звичайно ж я! До мене несправедливі. Коли я берусь до справи, я стаю страшний. Я читав Прюдома, знайомий з «Громадським договором»,⁴¹ напам’ять знаю конституцію другого року.⁴² «Вільність громадянина кінчається там, де починається вільність другого громадянина». Хіба ти вважаєш мене за дурня? У мене в шухляді лежить стара асигнація. Права людини, верховенство народу, сапрісті!⁴³ Я навіть трохи ебертист.⁴⁴ Я шість годин підряд, з годинником у руках, можу розводитись на високі теми.

- Будь серйозним,- сказав Анжольрас.

- Я - лютий,- відповів Грантер.

Анжольрас подумав кілька секунд і зробив жест людини, яка ухвалює щось.

- Грантер,- урочисто мовив він,- я згодний випробувати тебе. Ти підеш до Менської застави.

Грантер жив у мебльованих кімнатах зовсім близько від кафе Мюзен. Він вийшов і через п’ять хвилин повернувся. Він ходив додому, щоб одягти жилет à la Робесп’єр.⁴⁵

- Червоний,- сказав він, увіходячи й пильно дивлячись на Анжольраса.

Він енергійним жестом поклав руку на груди, де були дві червоні вставки, і, підійшовши до Анжольраса, шепнув йому на вухо:

- Будь спокійний.

Енергійним рухом він насунув капелюх і вийшов.

Через чверть години задня кімната в кафе Мюзен була порожня. «Друзі абетки» порозходилися в різні сторони, кожен у своїй справі. Анжольрас, який взяв на себе «Кугурду», вийшов останній.

Паризькі члени Еської Кугурди збирались тоді на рівнині Іссі, в одній з покинутих каменярень, таких численних з того боку Парижа.

Дорогою до місця побачення Аижольрас мислено оглядав становище. Події, очевидно, ставали серйозними. Коли факти, провісники якоїсь прихованої соціальної хвороби, рухаються важко, найменше ускладнення зупиняє й заплутує їх. Це явище обумовлює обвали і відродження. Під темним покровом майбутнього Анжольрас передбачав променисте піднесення. Хто знає? Може, момент наближався. Народ знову відбере назад свої права. Яке чудове видовище! Революція велично починала знову панувати над Францією й казала світові: продовження завтра. Анжольрас був задоволений. Горно палало. І в той момент порох, в особі його друзів, був розкиданий по всьому Парижу. У думках своїх Анжольрас складав докупи проникливу філософську красномовність Комбфера з космополітичним⁴⁶ ентузіазмом Фейлі, із запалом Курфейрака, із сміхом Багореля, сумом Жана Прувера, знаннями Жолі, сарказмами Боссюе; все це викличе електричні іскри водночас і майже скрізь. Працювали всі. І наслідки напевне відповідатимуть зусиллям. Все йшло гаразд. Раптом він згадав про Грантера.

- А! - сказав він собі.- Менська застава майже по дорозі. Що як я пройду до Рішфе? Подивімось, що робить Грантер, і які його успіхи.

На вожірарській дзвіниці пробило першу годину, коли Анжольрас підійшов до курильної кімнати кафе Рішфе. Штовхнувши двері, які, зачиняючись, ударили його в спину, він увійшов, схрестив на грудях руки й оглянув залу, повну столів, народу і диму.

З цього туману долинали два голоси. То Грантер розмовляв з своїм партнером.

Грантер сидів навпроти нього за ластатим мармуровим столом, заставленим сузір’ями доміно, і стукав кулаком у мармур.

Ось що почув Анжольрас.

- Шість і шість.

- Чотири.

- Свиня! У мене нема.

- Пропав ти. Два.

- Шість!

- Три.

- Туз!

- Мені класти.

- Чотири вічка!

- Важко.

- Тобі!

- Я допустився колосальної помилки.

- Ти добре йдеш!

- П’ятнадцять.

- Ще сім!

- У мене, значить, двадцять два (замріяно), двадцять два!

- Ти не ждав подвійної шестірки. Якби я поклав її з самого початку, це змінило б усю гру.

- Знову два!

- Один.

- Один? Ну добре - п’ять!

- Нема в мене.

- Ти, здається, клав?

- Так.

- Чисте!

- Та й щастить же йому! О, тобі щастить! (Довго думає). Два.

- Один!

- Ні п’яти, ні туза. Тобі це погано.

- Виграв!

- А, чорт!

КНИГА ДРУГА.
ЕПОНІНА

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ЖАЙВОРОНКОВЕ ПОЛЕ

Маріус був присутній при несподіваному кінці засідки, на слід якої він навів Жавера. Але як тільки Жавер з своїми полоненими, розміщеними в трьох фіакрах, покинув хатину Горбо, Маріус і собі вийшов з будинку. Не було ще й дев’ятої вечора. Маріус пішов до Курфейрака. Курфейрак не був уже безтурботним мешканцем Латинського кварталу; він з «політичних причин» переїхав на вулицю Верері, в один з кварталів, де тоді любили оселятись майбутні повстанці.

- Я прийшов до тебе переночувати,- сказав йому Маріус.

Курфейрак узяв з свого ліжка один з двох матраців, що лежали на ньому, поклав його на підлогу й сказав:

- Лягай.

Наступного дня, о сьомій годині ранку, Маріус повернувся в хатину Горбо, заплатив скільки належало за квартиру мам Бугон, наказав навантажити на ручний візок свої книжки, своє ліжко, стіл, комод та два стільці й поїхав, не залишивши навіть пової своєї адреси. Жавер, що незабаром прийшов розпитати його про вчорашні події, застав тільки мам Бугон, яка відповіла йому, що Маріус переїхав.

Мам Бугон була певна, що Маріус був трохи співучасником заарештованих бандитів.

- І хто міг би подумати! - дивувалась вона, відвідуючи всіх околишніх консьєржок.- Молодий чоловік, що скидався на скромну дівчину.

Маріус мав дві причини для такого спішного переїзду. Поперше, у нього викликав жах будинок, де він зблизька, в усій її гидоті, бачив иаймерзеннішу й найжорстокішу соціальну хворобу, страшнішу, може, за лихого багача: лихого бідняка. Подруге, йому не хотілось фігурувати в імовірному судовому процесі й бути змушеним свідчити проти Тенардьє.

Жавер гадав, що молодий чоловік, ім’я якого він забув, перелякався й утік або не повертався навіть додому, коли там відбувалась уся та історія. Він зробив, правда, кілька спроб знайти Маріуса, але даремно.

Минув місяць, потім другий. Маріус жив ще у Курфейрака. Від одного з адвокатів-стажерів, постійного відвідувача фойє суду, він довідався, що Тенардьє відбуває одиночне ув’язнення. Щопонеділка Маріус передавав через нього в контору тюрми п’ять франків для Тенардьє.

Грошей у нього тоді не було, і Маріус позичав п’ять франків у Курфейрака. То були перші позичені ним гроші. Ці регулярно видавані п’ять франків становили подвійну загадку: і для Курфейрака, який давав їх, і для Тенардьє, який їх одержував. «Для кого вони?» - думав Курфейрак. «Звідки це?» - запитував себе Тенардьє.

Маріус, проте, був у розпачі. Все для нього знову впало в безодню. Він не бачив нічого попереду, життя його знову занурилось у морок, де він блукав навпомацки. На момент він побачив було у цій темряві молоду дівчину, яку кохав, старого, що здавався йому її батьком... цих незнайомих, які становили для нього єдиний інтерес і єдину надію в житті. І в той момент, коли Маріус нібито знайшов їх, подув вітра розвіяв ці тіні. Від цього жахливого удару не спалахнула жодна іскорка упевненості або істини. Жодної правдоподібної здогадки. Він тепер не знав навіть її імени. Безперечно, вона - не Урсула. А Жайворонок - це прізвисько. І що думати про старого? Чи й справді він ховається від поліції? Маріус згадав про старого робітника з білим волоссям, зустрінутого їм колись біля Дому Інвалідів. Тепер здавалося ймовірним, що той робітник і пан Леблан - одна й та ж особа. Він, значить, переодягався? В цій людині було щось героічне і щось двозначне. Чому не кликав він на допомогу? Чому втік? Був він чи не був батьком молодої дівчини? Чи був він справді тим, кого нібито впізнав у ньому Тенардьє? Тенардьє ж міг і помилитись. Все якісь нерозв’язні задачі. Все це, правда, аж ніяк не позбавляло ангельської чарівності молоду дівчину Люксембурзького саду. Несказанне нещастя! В серці в Маріуса горіла пристрасть, а очі застилала пітьма. Його штовхало, його тягло, а він не міг поворухнутися. Зникло все, крім кохання. Але й кохання загубило свої інстинкти та натхнення. Звичайно це полум’я, яке спалює нас, дає нам трохи й світла, осяваючи почасти темряву навколо. Маріус не чув уже тихих порад кохання. Він ніколи не казав собі: «Чи не піти туди? Чи не спробувати зробити це?» Та, кого він не міг більше називати Урсулою, очевидно, була десь, але ніщо не вказувало, в якому напрямі має шукати її Маріус. Все його життя тепер резюмувалось у словах: «Абсолютна непевність у густому тумані». Він увесь час мріяв знову побачити її і не мав уже надії на це.

Крім всього, знову повернулись нестатки. Він почував холодний подих їх зовсім близько, за своєю спиною. Захоплений усіма цими тривогами, він давно вже перестав працювати; а нема нічого небезпечнішого за перервану працю: втрачаєш звичку до неї; звичку, що її легко позбутися і важко набути знову.

Певна кількість мрій впливає добре, як наркоз у невеличкій дозі. Це заспокоює гарячку пригніченого роботою мозку й зроджує в ньому ніжні, свіжі випари, які пом’ягшують занадто різкі контури чистої мислі, заповнюють подекуди прогалини та переміжки, зв’язують докупи розрізнені думки й вигладжують кути ідей. Але надлишок мрій заливає й топить. Горе працівникові думки, який цілком занурюється в мрії. Він гадає, що йому легко буде виринути знову, і каже собі, що, зрештою, думка і мрія - одне й те ж. Помиляється.

Думка - це праця розуму; мрія - насолода. Замінити думку мрією значить переплутати отруту з їжею.

Маріус, як ми знаємо, з цього й почав. Прийшло кохання і остаточно кинуло його в безпредметні й бездонні химери. Людина, бувши в такому стані, виходить з дому тільки помріяти. Це зроджувало лінь й приводило до болота неробства. А в міру того, як роботи меншало, потреби збільшувались. Такий закон. Людина, що мріє, природно буває податлива і занадто щедра. Розслаблений розум не може міцно тримати життя. В такому побуті погане перемішане з добрим, бо коли розслаблення - згубне, то великодушність - здорове й прекрасне почуття. Але людина бідна, великодушна і благородна - пропаде, якщо вона не працює. Ресурси вичерпуються, потреби виникають.

Цим фатальним схилом скочуються вниз і найчесніші та найтвердіші вдачі, і найслабкіші та найпорочніші, а в кінці його - одне з проваль: або самогубство, або злочин.

Виходячи завжди з дому, щоб мріяти, людина нарешті виходить, щоб кинутись у воду.

Надмірні мрії утворюють Екуссів і Лебра.

Маріус спускався цим схилом повільно, втупивши очі в ту, кого не бачив більше. Написане щойно нами здається дивним, але це - правда. В мороку серця засвічується спогад про відсутнього; що далі від нас відсутній, то ясніше горить пам’ять про нього; засмучена, призведена до розпачу душа бачить на горизонті це світло - зірку серед душевної ночі. Маріус думав тільки про неї і ні про що інше. Він невиразно розумів, що старий його костюм стає неможливим, а новий стає старим; що сорочки його зношуються, що капелюхи його зношуються, що черевики зношуються, що життя його зношується, і казав собі: «Мені б тільки побачити її ще раз перед смертю».

Втішала його єдина думка: що вона кохала його; що про це казав йому її погляд; що вона не знала його імени, але знала його душу; і що хоч де вона тепер, але кохає його й у цьому таємничому місці. Хто знає, може й вона думає про нього, як він про неї? Іноді, нез’ясовними годинами, що бувають у кожного, хто кохає, коли маєш причини тільки сумувати, а серце чогось радіє, Маріус казав собі: «Це вона думає про мене. Може, і мої думки доходять до неї».

Така ілюзія, з приводу якої він через хвилину сам недовірливо хитав головою, кидала все ж таки йому в душу світло, що скидалось іноді на світло надії. Час від часу, особливо вечірньої пори, коли мрійники сумують найбільше, Маріус записував у тільки для цього й призначений зошит найчистіші, найбезособовіші, найідеальніші мрії, якими кохання виповнювало його мозок. Він називав це «писати до неї».

Не треба думати, ніби розум його помутився. Навпаки. Він втратив здатність працювати й твердим кроком іти до поставленої собі мети, але міркував як ніколи розважливо і прозорливо. Маріус у вірному, хоч і своєрідному, світлі бачив те, що відбувалося перед його очима - навіть зовсім сторонніх для нього людей та факти - і з щирою безсторонністю та благородним смутком всьому складав правильну ціну. Судження його, майже позбавлені надії, ширяли високо.

В такому стані ніщо не проходило непоміченим для його розуму, ніщо не обманювало його, і Маріус щохвилини зазирав у глибини життя, людства та долі. Щасливі, навіть у муках своїх, ті, кому бог дав душу, гідну любові і нещастя! Хто не бачив світу і серця людського при цьому подвійному світлі, той не бачив нічого істинного і нічого не знає.

Душа, що любить і страждає, пробуває в найвеличнішому стані.

А дні йшли за днями, і нового нічого не траплялось. Маріусові здавалось тільки, ніби темна відстань, яку він має пройти, щосекунди скорочується. Йому здавалось, ніби він ясно бачить уже береги безодні.

- Але невже ж я не побачу її перед тим? - повторював він.

Коли піднятись вулицею Сен-Жак, залишити осторонь заставу й пройти лівою стороною колишнього внутрішнього бульвару, то проминеш спершу вулицю Санте, потім Гласьєр і, трохи не дійшовши до маленької річки Гоблен, вийдеш на поле, яке в усьому довгому і монотонному кільці паризьких бульварів є єдиним місцем, де, може, схотів би присісти Рюісдаль.

Там є якась особлива, яку важко пояснити, принадність. Над зеленим лужком протягнені вірьовки, на яких сохне під вітром різне дрантя,- стара ферма городників, збудована ще за Луі XIII, з своїм великим дахом, оригінально прорізаним вікнами мансард; зруйновані палісадники, трохи води серед тополь, жінки, сміх, голоси; на горизонті - Пантеон, дерево в притулку глухонімих, Валь-де-Грас - чорний, присадкуватий, химерний, дивний, розкішний, а в глибині - суворий чотирикутник башт Нотр-Дам.

Ця місцевість варта того, щоб на неї подивитись, і тому ніхто туди не приходить. Хібащо раз за чверть години проїде візок.

Під час однієї з своїх самотніх прогулянок Маріус забрів сюди, до річки. Того дня бульваром випадково проходив якийсь прохожий. Вражений майже дивною красою цього кутка, Маріус спитав у нього:

- Як зветься ця місцевість?

- Жайворонкове поле,- відповів прохожий і додав: - Тут Ульбах убив пастушку з Іврі.

Але після слова «Жайворонкове» Маріус не чув уже нічого. Іноді одне слово може заморозити замріяний мозок. Всі думки враз скупчуються навколо однієї ідеї, і мозок не здатний більше сприймати нічого. Жайворонок! Цим словом Маріус у своїй меланхолії замінив ім’я Урсули.

- Ага! - сказав він собі в якомусь запамороченні, властивому такому станові розуму.- Це ж її поле. Я буду там, де вона живе.

Міркування було абсурдне, але непереможне.

І Маріус почав щодня приходити на Жайворонкове поле.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ЯК У ТЮРМАХ ЗАРОДЖУЮТЬСЯ ЗЛОЧИНИ

Тріумф Жавера в хатині Горбо здавався тоді цілковитим, але насправді не був ним.

Поперше - і це клопотало його найбільше - Жавер не взяв у полон самого полоненого. Людина, яку збирались убити і яка втекла, підозріліша за вбивць. Дуже можливо, що цей суб’єкт, така цінна здобич для бандитів, був би не менш цінною знахідкою й для влади.

Подруге, Монпарнас вислизнув з рук Жавера.

Доводилось ждати нової нагоди загарбати цього «бісового чепуруна». Монпарнас же, зустрівши Епоніну, яка чатувала під деревами бульвару, забрав її з собою, воліючи краще бути Немореном з дочкою, ніж Шіндерганом з батьком.⁴⁷ Він виграв від цього, бо був вільний. Щодо Епоніни, то Жавер «злапав» її потім. Утіха - посередня. Епоніна прилучилась до Азельми в Мадлонет.

І нарешті, поки їх перевозили з хатини Горбо до тюрми, зник один з найголовніших заарештованих - Клаксу. Як це сталося - було невідомо, і поліційні агенти «не розуміли нічого». Може він обернувся на пару, вислизнув з наручнів, вихопився крізь шпарку в фіакрі... Ніхто не міг цього пояснити, але коли під’їхали до тюрми, то Клаксу вже не було. Це скидалось або на чаклунство, або на штуки поліції. Чи не розтанув він у тумані, як тане сніг у воді? Чи не була причетна до цього поліція? Може, той Клаксу був агентом водночас і порядку, і безладдя? Може, він і порушував, і охороняв закон? Чи не спирався цей сфінкс передніми лапами на злочин, а задніми на владу? Жавер не припускав таких сполучень і не пішов би особисто на такі компроміси; але в його загоні були й інші інспектори, які, хоч і підлеглі йому,- могли бути краще за нього обізнані з секретами префектури, а Клаксу був такий негідник, що міг бути й дуже добрим агентом поліції. Підтримувати секретні стосунки з представниками ночі - надзвичайно вигідно для розбійників і дуже зручно для поліції. Бувають такі негідники. Та хоч що там, а Клаксу не знайшовся. Жавера це більше дратувало, ніж дивувало.

Маріусом же, «цим роззявою адвокатом, який, імовірно, налякався» і ім’я якого Жавер забув, поліцейський інспектор цікавився мало. Адже адвоката завжди можна знайти. Тільки чи ж був він адвокатом?

Почали провадити слідство.

Слідчий визнав за корисне одного з членів банди Патрон-Мінет не тримати в окремій камері, сподіваючись, що на людях він швидше пробалакаеться. Вибір упав на Брюжона, кошлатого бродягу з вулиці Малого Банкіра. Його залишили на дворі Карла Великого, і доглядачі пильно стежили за ним.

Ім’я Брюжона - одна з пам’яток тюрми Ла Форс. В гидкому дворі Нової будівлі, що його адміністрація називала двором Сен- Бернар, а злодії - Лев’ячим ровом, на вкритому лишайниками мурі, який ліворуч сягав аж до висоти дахів, біля старої поржавілої брами, що вела до колишньої каплички палацу герцогів де ла Форс,⁴⁸ оберненої на спальню розбійників,- ще років дванадцять тому можна було бачити грубо вирізьблений гвіздком рисунок фортеці, а під ним підпис:

Брюжон, 1811

Брюжон 1811 року був батько Брюжона 1832 року.

Цей останній, якого ми тільки мигцем бачили в пастці Горбо, був дуже хитрий і спритний молодий хлопець, але приголомшений і нещасний на вигляд. Через це слідчий і примістив його в дворі Карла Великого, гадаючи, що там він буде корисніший, ніж в окремій камері.

Потрапивши до рук правосуддя, злодії не припиняють своєї діяльності. Така дрібниця не бентежить їх. Сидіти ув’язненому за якийсь злочин зовсім не перешкоджає готуватись до другого злочину. Це - художники, картина яких висить у Салоні, а вони працюють над новим твором.

Тюрма, здавалось, забила памороки Брюжонові. Іноді він годинами простоював на дворі Карла Великого біля вікна шинкаря, з ідіотським виразом розглядаючи прейскурант, що починався: часник - 62 сантими, а кінчався: сигара - 5 сантимів. Або ж він дрижав та клацав зубами, казав, ніби його трусить пропасниця, і питав, чи скоро звільниться одне з двадцяти восьми ліжок для слабих на пропасницю.

І раптом, у другій половині лютого 1832 року, довідались, що Брюжон, цей сонливець, дав місцевим комісіонерам не під своїм, правда, ім’ям, а під ім’ям трьох товаришів, три доручення, які коштували йому разом п’ятдесят су: колосальна витрата, що зацікавила старшого доглядача.

Зібрали довідки і, перевіривши таксу комісійних доручень, вивішену в тюремній приймальній, з’ясували, що ці п’ятдесят су складалися з трьох сум: за доручення до Пантеона - десять су, у Валь-де-Грас - п’ятнадцять су і до Гренельської застави - двадцять п’ять су. Останнє доручення, згідно з таксою, було найдорожчим. А в Пантеоні, Валь-де-Грас і біля Гренельської застави жили якраз троє дуже небезпечних бродяг: Крюіденьєр, так званий Бізаро, Глор’є, звільнений каторжник, і Баррекаррос. Цей інцидент привернув до них увагу поліції. Думали, що вони належали до банди Патрон-Мінет, двоє ватажків якої були заарештовані. Гадали, що в записках Брюжона, переданих не на хатні адреси, а людям, що чекали на вулиці, містились поради відносно якогось нового злочину. Були ще й інші вказівки. Трьох бродяг схопили і вважали, ніби звели нанівець усі плани Брюжона.

Приблизно через тиждень після того, як було вжито цих заходів, вартовий, що ходив круг нижніх спалень Нової будівлі, збираючись кидати в скриньку свій каштан (на доказ того, що вартові сумлінно виконують свої обов’язки, вони мусили щогодини кидати по каштану в усі скриньки, прибиті до дверей спалень), отож, вартовий крізь віконце спальні побачив, як Брюжон при світлі каганця пише щось, сидячи на своєму ліжку. Вартовий увійшов. Брюжона посадили на місяць у карцер, але написаного ним ніде не знайшли. Поліція так ні про що й не дізналась.

Було встановлено тільки, що на другий день з двору Карла Великого до Лев’ячого рову, поверх п’ятиетажного будинку, який розділяє ці двори, був виряджений «поштальйон».

В’язні називають поштальйоном артистично зроблену кульку з хліба, яку посилають «в Ірландію», тобто поверх даху тюрми, з одного двору в інший. Вираз цей означає: над Англією, з країни в країну. Той, хто піднімає таку кульку, розкриває її й знаходить усередині записку, адресовану комусь з в’язнів. Якщо знаходить її в’язень, він передає записку за призначенням; коли ж це сторож або один з підкуплених арештантів, яких у тюрмах називають «баранами», а на каторзі - «лисицями», тоді записка передається в контору, а звідти потрапляє до поліції.

На цей раз поштальйона приставили на вказану адресу, хоч той, кому його призначалось, сидів на той час в окремій камері. Цей адресат був Бабе, один з чотирьох ватажків Патрон-Мінет.

В поштальйоні лежав згорнутий папірець з написаними на ньому двома лише рядками:

«Бабе, є діло на вулиці Плюме. Сад за гратами».

Це було те, що Брюжон писав тоді вночі.

Не зважаючи на пильний нагляд в обох тюрмах, Бабе знайшов спосіб переслати цю записку з Ла Форс до Сальпетріер, де сиділа одна його «любася». Ця дівчина й собі передала це послання своїй знайомій, Маньйон на ім’я, яка, не бувши ще заарештована, була, проте, під доглядом поліції. Ця Маньйон, що ім’я її читачеві вже відомо, мала з Тенардьє стосунки, про які буде сказано далі, і, відвідуючи Епоніну, служила мостом між Сальпетріер і Мадлонет.

Саме в цей час слідчий, який вів справу Тенардьє, звільнив - за браком доказів проти них - Епоніну й Азельму.

Коли Епоніна виходила з тюрми, Маньйон, що чатувала біля брами Мадлонет, передала їй лист Брюжона до Бабе, доручивши їй «розвідати» справу.

Епоніна пішла на вулицю Плюме, знайшла сад за гратами, оглянула будинок, стежила, вартувала і через кілька днів віднесла Маньйон, що мешкала на вулиці Клошперс, сухар, який та передала коханці Бабе в Сальпетріері. Сухар, загадковою мовою тюрем, означає: «Робити нема чого».

І менше ніж за тиждень, коли Бабе з Брюжоном, ідучи один до слідчого, а другий від нього, зустрілись на дворі Ла-Форс, і Брюжон спитав: «Ну, як вулиця П.?», то Бабе відповів: «Сухар».

Так не вдався злочин, задуманий Брюжоном у Ла Форс.

А втім, як побачимо, наслідки цього невдалого плану не мали нічого спільного з програмою Брюжона.

Часто, гадаючи, ніби зв’язують одну якусь нитку, в дійсності зв’язують зовсім іншу.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ВИДІННЯ БАТЬКА МАБЕФА

Маріус не бував тепер ні в кого, і тільки іноді зустрічався на вулиці з батьком Мабефом.

Поки Маріус повільно спускався зловісними сходами, що ведуть у місця, де нема світла і де над головою чують кроки щасливців, пан Мабеф і собі йшов униз.

«Флора Котреца» не продавалася зовсім. Експеримент з індиго в погано розташованому аустерліцькому садку не вдався. Пан Мабеф міг розводити там лише кілька рідких рослин, що люблять тінь і вологу. Він, проте, не втрачав бадьорості. Йому приділили ділянку, де було багато сонця, в Ботанічному саду й дозволили провадити там дослідження «своїм коштом». Для цього він заставив у ломбарді кліше своєї «Флори». Сніданки свої він обмежував тепер двома яйцями, одне з яких віддавав служниці, що вже п’ятнадцять місяців не одержувала від нього платні. І часто сніданок той бував єдиною його трапезою. Він не сміявся більше своїм дитячим сміхом, став похмурим і не приймав гостей. Маріус добре зробив, що не ходив до нього. Іноді по дорозі до Ботанічного саду старий зустрічався з молодим чоловіком на Госпітальному бульварі. Вони не розмовляли, а тільки сумно кивали головами. Боляче бачити, як злидні роз’єднують людей. Були друзі, а стали просто прохожими.

Власник книгарні Роуоль умер. Пан Мабеф знав тепер лише свої книги, свій сад і своє індиго; у такі форми втілились для нього щастя, втіха і надія. Цього було досить для того, щоб він жив.

«Коли я зрощу мої сині голівки,- думав він,- я розбагатію, викуплю з ломбарда свої кліше, з допомогою шарлатанства, об’яв у газетах та реклами знову зроблю модною мою «Флору» і куплю - я знаю вже, де - екземпляр «Мистецтва навігації» П’єра Медіна, з дерев’яних кліше, видання 1559 року». Тим часом він цілий день порався коло грядки з індиго, а ввечері повертався додому, щоб полити свій сад та почитати свої книжки. В ту пору панові Мабефу було майже вісімдесят років.

Одного вечора йому привиділось щось дивне.

Повернувся він, коли було ще зовсім світло. Матінка Плутарх, почуваючи себе недужою, вже лягла. Пан Мабеф пообідав кісткою, на якій залишалось ще трохи м’яса, та окрайцем хліба, знайденим ним на кухні, і сів на перекинутий кам’яний стовпчик, що в садку його правив за лаву.

Коло цієї лави стояла, як то буває в старих плодових садах, велика, дуже ветха двоярусна скриня з брусів та дощок; нижня половина - для кролів, а верхня - щоб зберігати фрукти. Зараз кроликів не було, зате від зимового запасу залишилось кілька яблук.

Пан Мабеф заходився перегортати і читати з допомогою окулярів дві книжки, які його цікавили і навіть захоплювали, що було важливіше в його віці. Через природну свою полохливість він до певної міри мав нахил до суєвірства. Перша з цих книг була славетний трактат голови суду Деланкра «Про мінливість демонів», а друга екземпляр in quarto твору Мютора де ла Рюбодьєра «Про вовертських дияволів і б’єврських гобленів».⁴⁹ Остання книга особливо цікавила пана Мабефа тому, що садок його лежав у місцевості, де колись водилися гоблени. Через вечірній присмерк небо починало біліти, а земля чорніти. Читаючи, пан Мабеф поглядав поверх книги на свої рослини і між іншим на розкішний рододендрон - одну з його втіх. Чотири дні вже стояла спека, дув вітер, і не було ані краплинки дощу. Стеблини хилилися долі, бутони висіли вниз, листя падало. Все це треба було полити; особливо сумний вигляд мав рододендрон. Пан Мабеф належав до тих, хто бачить душу і в квітах. Старик цілий день працював біля своєї грядки індиго й був дуже втомлений. Він, проте, встав, поклав книги на лаву і, зігнувшись, непевною ходою підійшов до колодязя, але не міг навіть зняти з гачка ланцюг. Тоді він обернувся й тоскно глянув на небо, де починали вже висипати зорі.

Вечір відзначався тією ясністю, яка приглушує людське горе якоюсь похмурою, вічною радістю. Ніч обіцяла бути такою ж сухою, як і день.

- Скрізь зорі! - подумав старий.- Ні найменшої хмари! Ні краплинки води!

І голова його знову впала йому на груди.

Потім він ще раз підвів її, зиркнув на небо й пробурмотів:

- Хоча б краплинку роси! Зглянься!

Пан Мабеф знову марно спробував відчепити ланцюг.

У цей момент він почув чийсь голос, який казав:

- Батьку Мабеф, хочете я поллю вам сад?

В той же час почувся шум, який знімає звір, пробираючись крізь живопліт, з кущів вийшла висока, худорлява дівчина, стала перед паном Мабефом і сміливо глянула на нього. Вона більше скидалась на привид, що виріс з присмерку, ніж на людську істоту.

Перше ніж пан Мабеф, який дуже легко лякався, спромігся вимовити хоч один склад, ця істота, рухами, що в темряві здавались надзвичайно різкими, відчепила ланцюг, спустила й витягла назад цебро, наповнила водою поливальницю, і старий бачив, як цей привид з босими ногами й у подертій спідниці забігав між грядками, оживляючи все навколо себе. Шарудіння листя, зачеплюваного поливальницею, кинуло пана Мабефа в захват. Йому здавалось, що рододендрон тепер щасливий.

Спорожнивши перше цебро, дівчина витягла з колодязя друге, потім третє. Вона полила весь садок.

Чорний силует її, коли вона ходила по доріжках, вимахуючи своїми довгими худими руками під драною косинкою, нагадував кажана.

Коли вона скінчила, пан Мабеф з сльозами на очах підійшов до неї й поклав їй на лоб руку.

- Бог благословить вас,- сказав він.- Ви - ангел, бо дбаєте про квіти.

- Ні,- мовила дівчина,- я - диявол, але мені це байдуже.

Старий скрикнув, не чекаючи й не чуючи відповіді:

- Яка досада, що я такий нещасний та такий бідний і не можу нічого зробити для вас.

- Дещо можете,- заперечила дівчина.

- А що?

- Сказати мені, де живе пан Маріус.

Старий не зрозумів.

- Який пан Маріус?

Він підвів свої тьмяні очі і, здавалось, шукав у своїй пам’яті.

- Молодий чоловік, який раніше приходив сюди.

Тим часом пан Мабеф пригадав.

- А! - скрикнув він.- Я знаю, що ви хочете сказати. Заждіть. Пан Маріус... барон Маріус Понмерсі... ото! він живе... вірніше, не живе вже... Ні, не знаю.

Говорячи, він нахилився, щоб випрямити галузку рододендрона, а потім сказав:

- Е! Тепер згадую. Він дуже часто проходить бульваром, ідучи в напрямі до Гласьєр. Вулиця Крульбарб. Жайворонкове поле. Ідіть туди. Там не важко зустріти його.

Коли пан Мабеф випростався, біля нього не було вже нікого. Дівчина зникла.

Він таки трохи злякався.

- Якби мій сад не був политий, я подумав би, що то - привид,- сказав він собі.

Через годину, вже в ліжку, він знову згадав про це. І засипаючи, в той невиразний момент, коли думка,- неначе та казкова птиця, яка обертається на рибу, щоб переплисти море,- переходячи в сон, прибирає поволі форми мрії, пан Мабеф бурмотів:

- Справді, це дуже подібне до того, що ла Рюбодьєр розповідає про гобленів. Може, вона дійсно - гоблен?

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
ВИДІННЯ МАРІУСА

Невдовзі після цього візиту «духа» до батька Мабефа, одного ранку в понеділок - тобто того дня, коли Маріус позичав по п’ять франків у Курфейрака - Маріус поклав у кишеню цю монету в сто су і, перше ніж однести її до контори тюрми, пішов «прогулятися трохи», сподіваючись, що після прогулянки йому буде легше працювати. А втім, так бувало воно завжди. Вставши ранком, він зараз же клав перед собою книгу та аркуш паперу, щоб узятися до якогось перекладу. На той час йому було доручено перекласти з німецької славнозвісну суперечку між Гансом і Савіньі.⁵⁰ Маріус брав Ганса, брав Савіньі, прочитував чотири рядки, намагався написати хоч один і... не міг, бо завжди бачив ясну зірку між папером і собою. Тоді він уставав з стільця, говорячи:

- Піду пройдуся. Це поверне мені хороший настрій.

І йшов на Жайворонкове поле.

Там він більше ніж будьде бачив ту зірку і менше ніж будьде Ганса та Савіньі.

Він повертався, знову старався працювати, але нічого з того не виходило. Розірвані в нього мозкові нитки не зв’язувались. Тоді він казав собі:

- Завтра я не виходитиму з дому. Це перешкоджає мені працювати.

І виходив щодня.

Він жив більше на Жайворонковому полі, ніж у Курфейрака. Його справжня адреса була: Бульвар Санте, біля сьомого дерева, проминувши вулицю Крульбарб.

Того ранку він розлучився з тим деревом і сів на набережній річки Гоблен. Веселе сонце просмикувалось крізь свіже, блискуче листя.

Маріус думав про «неї». Потім думки ці, ставши докором, звернулись до нього самого. Він з сумом думав про свою лінь - цей параліч душі, і про темряву, яка щохвилини густішала перед його очима настільки, що він не бачив уже сонця.

І все ж таки ці неясні думки, які не були навіть монологом (бо всяка активність так завмерла в ньому, що він не мав навіть сил вдаватися у відчай), ця меланхолійна замріяність не перешкоджали йому сприймати й зовнішні враження. Він чув, як ззаду нього, під ним, по обох берегах Гоблен полоскали білизну пралі, а в берестах над його головою співали та цвірінькали птахи. З одного боку - шум вільності, щасливої безтурботності, дозвілля, що має крила; з другого - шум праці. Ці два радісні шуми змушували Маріуса глибоко поринати в мрії й майже міркувати.

І раптом посеред свого екстазу та пригніченості Маріус почув знайомий голос, який казав:

- А, ось де він!

Маріус підвів очі й побачив ту нещасну дівчину, що приходила колись до нього - старшу дочку Тенардьє: Епоніну. Тепер він знав, як її звуть. І дивна річ - вона мала ще вбогіший вигляд і стала красивіша, хоч обидві ці зміни й здавались тоді неможливими. Вона підійшла ближче до світла й до крайніх злиднів. Дівчина була боса та в дранті, як і в той день, коли вона так рішуче ввійшла в кімнату до нього. Тільки дрантя це стало на два місяці старішим, дірки були більші, а лахміття - брудніше. То був той же хрипкий голос, той самий поморщений від загару лоб, той самий невимушений, розсіяний, блукаючий погляд. На обличчі її ще виразніше позначався якийсь переляк, і викликало воно ще більше жалю - сліди, що їх залишають тюрма і злидні.

У волоссі її були соломинки та сіно, але не так, як у Офелії, що заразилась безумством від Гамлета, а тому що вона ночувала десь на горищі над стайнею.

І все ж таки дівчина була прекрасна. Як освітлюєш ти все, о, юність!

Вона зупинилася перед Маріусом, і її бліде обличчя сяяло радістю й немов усміхалося.

Кілька перших моментів дівчина неначе не могла говорити.

- Таки зустріла я вас,- промовила вона нарешті.- Батько Мабеф не помилився - ви й справді на цьому бульварі. А як я вас розшукувала, коли б ви знали! А знаєте, я сиділа в тюрмі? Два тижні. Вони мене пустили, бо не мали жодних доказів проти мене, та я ще й неповнолітня. Не вистачає двох місяців. О, як я вас шукала! Ось уже півтора місяця. Ви, значить, не живете там більше?

- Ні,- сказав Маріус.

- Я розумію. Це через ту історію. Неприємні всі такі штуки. Ви переїхали. Е! А чого це на вас такий старий капелюх? Молодий чоловік, як ви, повинен гарно вдягатися. А знаєте, пане Маріус, батько Мабеф називає вас бароном Маріусом і ще щось далі. Правда ж, ви - не барон? Барони - вони ж такі старі, ходять до Люксембурзького саду сидіти під сонцем проти палацу і читають «Щоденну газету» за су. Якось я носила листа до такого барона. Він мав понад сто років. А скажіть но, де живете ви тепер?

Маріус не відповів.

- А! - продовжувала дівчина.- У вас дірка на сорочці. Я повинна зашити вам її. Але ви нібито невдоволені, що бачите мене,- додала вона сумним тоном.

Маріус мовчав. Помовчала з хвилину й дівчина, а потім скрикнула:

- Я могла б повернути вам вдоволений вигляд, якби побажала.

- Га? - здивувався Маріус.- Що хочете ви сказати цим?

- О, ви не кажете мені «ти»,- зауважила Епоніна.

- Ну гаразд. Що хочеш ти сказати?

Дівчина закусила губу; в неї, здавалося, відбувалась якась внутрішня боротьба, і вона вагалась. Нарешті вона наважилась.

- Тим гірше; ну все одно. Ви - сумні, а я хочу, щоб ви були задоволені. Тільки обіцяйте мені засміятися. Я хочу бачити, як ви смієтесь, і почути, як ви скажете: «Це добре». Бідолашний пан Маріус! А ви ж, пам’ятаєте, обіцяли дати мені все, чого я забажаю...

- Пам’ятаю. Тільки кажи.

Вона подивилась Маріусові просто в очі й сказала:

- У мене є адреса.

Маріус зблід. Вся кров прилила йому до серця.

- Яка адреса?

- Та, що її ви просили в мене.

І, немов силуючи себе, дівчина додала.

- Адреса... ви ж знаєте?

- Так,- пробелькотів Маріус.

- Панночки.

Вимовивши це слово, вона глибоко зітхнула.

Маріус зірвався з місця й несамовито схопив її за руку.

- О! Ну, то веди ж мене! Скажи мені! Проси все, що схочеш! Де це?

- Ходім разом,- відповіла дівчина.- Я не знаю добре ні вулиці, ні номера. Це зовсім в іншій частині міста. Але я знаю будинок і проведу вас.

Вона висмикнула свою руку і тоном, що зворушив би всякого, хто чув його, але не Маріуса, сп’янілого від радості, зауважила:

- Он як ви вдоволені!

Раптом чоло Маріуса похмарніло. Він знову схопив дівчину за руку.

- Заприсягнись мені зробити одну річ.

- Заприсягтися? - повторила вона.- Що це значить? А, ви хочете, щоб я дала присягу?

І дівчина засміялась.

- Це про твого батька. Обіцяй мені, Епоніно, що ти не скажеш йому цю адресу.

Вона глянула на нього дуже здивована.

- Епоніна! Звідки знаєте ви, що мене звуть Епоніна?

- Обіцяй мені те, про що я прошу.

Але дівчина, здавалось, не чула.

- Як це мило! Ви назвали мене Епоніною.

Маріус узяв її за обидві рукн.

- Та відповідай же, бога ради! Слухай уважно, що я тебе прошу. Заприсягайся не казати про цю адресу твоєму батькові.

- Моєму батькові? А так, моєму батькові. Будьте спокійні: він сидить в одиночній. Та й хіба мене обходить мій батько?

- Але ти не обіцяєш! - скрикнув Маріус.

- Пустіть мене,- засміялась вона.- Ач, як ви мене трусите! Гаразд! Гаразд! Обіцяю. Присягаюсь! Яке мені діло? Я не говоритиму моєму батькові про ту адресу. Ну, так? Вам цього треба?

- І нікому не скажеш? - напосідав Маріус.

- Нікому.

- А тепер проведи мене туди.

- Зараз?

- Зараз.

- Ходім. О, який ви радий!

Зробивши кілька кроків, дівчина зупинилась.

- Ви йдете майже поруч зі мною, пане Маріус. Пустіть мене вперед, а самі йдіть слідом; тільки не показуйте цього. Не треба, щоб такого пристойного молодого чоловіка бачили в товаристві такої жінки.

Жодна мова не спроможна віддати те, що було в слові жінка, вимовленому цією дитиною.

Через кілька кроків вона спинилась знову. Маріус наздогнав її. Дівчина сказала, не обертаючись:

- До речі, пам’ятаєте, ви обіцяли мені дещо?

Маріус порився в кишені. У нього було всього п’ять франків, призначених для Тенардьє. Він сунув їх в руку Епоніні.

Дівчина розтулила пальці, так що монета покотилася на землю, і, похмуро дивлячись на Маріуса, сказала:

- Мені не потрібні ваші гроші.

КНИГА ТРЕТЯ.
БУДИНОК НА ВУЛИЦІ ПЛЮМЕ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ТАЄМНИЧИЙ БУДИНОК

Десь у середині минулого сторіччя один президент паризького парламенту,⁵¹ що мав коханку і старався, щоб про це ніхто не довідався (за тих часів вельможі виставляли своїх коханок напоказ, а буржуа намагались приховати), збудував будиночок у Сен-Жерменському передмісті, на безлюдній вулиці Бломе, яка тепер зветься Плюме, неподалеку від місцевості, відомій тоді під ім’ям Комба дез Анімо.

Будинок той складався з двох лише поверхів: на першому були дві зали, на другому - дві кімнати; внизу була кухня, нагорі - будуар, під дахом - горище, перед будинком - сад за широкими гратами, що виходили на вулицю. Сад займав майже десятину. Все це могли бачити й прохожі, але за будинком був ще вузький двір, а в глибині двору - низенький флігель з двох кімнат і льохом під ними. У цьому флігелі, в разі потреби, можна було сховати дитину з мамкою. Потайними дверима з секретним замком флігель сполучався з довгим вузьким проходом - забрукованим, звивчастнм, без покрівлі - між двома високими мурами. Цей прохід, надзвичайно майстерно прихований і немов загублений посеред сусідніх садів та огородів, вів до хвіртки, теж потайної, що була за пів льє від флігеля і виходила в пустинний кінець Вавілонської вулиці, тобто майже в іншому кварталі.

Пан президент користався цим проходом, і якби хтось, стежачи за ним, і спостеріг, що пан президент таємниче ходить щодня кудись, то нікому й на думку не спало б, що відвідувати вулицю Плюме означає бувати на Вавілонській вулиці. Спритно прикуповуючи сусідні земельні ділянки, вигадливий президент міг прокласти цей секретний шлях на власній землі і, значить, безконтрольно. Потім він невеличкими частками продав під сади та городи всю суміжну з коридором землю, і власники тих ділянок, бачачи перед собою стіну, і гадки не мали про існування цієї довгої брукованої стежки між двома мурами, посеред їхніх грядок та садів. Тільки птахи знали про цю цікаву річ; синички і вільшанки минулого сторіччя, певно, чимало попащекували з приводу пана президента.

Кам’яний будинок, збудований у стилі Мансара і вмебльований у стилі Ватто, оточений потрійним живоплотом з квітів, мав водночас таємничний, кокетливий і урочистий вигляд, як воно й годиться мати плодові любовної примхи представника судової влади.

Цей будинок з проходом, яких тепер уже нема, існував ще років п’ятнадцять тому. У 1793 році його купив один котляр, щоб зруйнувати, але не спромігся вчасно сплатити за нього всю суму, і нація оголосила його банкрутом. Вийшло, отож, що не котляр зруйнував будинок, а будинок зруйнував котляра. Відтоді будинок стояв порожній і повільно занепадав, як занепадає кожне помешкання, якому присутність людини не надає життя. Він залишався вмебльованим старими меблями і завжди продавався або здавався в найми, про що пожовкла, нерозбірлива об’ява, почеплена на грати ще в 1810 році, сповіщала десять чи дванадцять чоловік, які раз на рік проходять вулицею Плюме.

Наприкінці реставрації ті ж таки прохожі могли помітити, що об’ява зникла і що навіть віконниці на другому поверсі були відчинені. Будинок, справді, був заселений, і на вікнах висіли завіски - ознака присутності жінки.

В жовтні 1829 року якийсь літній чоловік найняв той будинок, з флігелем і коридором, що виходив на Вавілонську вулицю. Він звелів полагодити замки на потайних дверях і в хвіртці цього коридору. В будинку, казали ми, залишались ще старі меблі президента парламенту. Новий пожилець звелів відремонтувати дещо, дещо додав, полагодив брук на дворі, плитки в кухні, паркет у кімнатах, приступки на сходах, повставляв шибки у вікнах і нарешті оселився там з молодою дівчиною та літньою служницею. Переїхав він безшумно, так неначе прокрадався в будинок, а не входив до себе. Сусіди не плескали з тієї причини, що сусідів не було.

Цей тихий пожилець був Жан Вальжан; молода дівчина була Козета. Служницю звали Тусен; Жан Вальжан урятував її від госпіталю та злиднів. Вона була заїкувата, стара і провінціалка - три прикмети, завдяки яким він вирішив узяти її до себе. Будинок він найняв під ім’ям Фошлевана, рантьє. В усьому, про що ми розповідали вище, читач, безсумнівно, раніше за Тенардьє, впізнав Жана Вальжана.

Чому ж Жан Вальжан покинув монастир на Малому Пікпюсі? Що сталось?

А не сталось нічого.

Читач, може, пам’ятає, що у монастирі Жан Вальжан був щасливий; настільки щасливий, що нарешті сумління його почало бентежитись. Він щодня бачив Козету, він почував, як народжується й дедалі більше розвивається в ньому батьківське почуття; він казав собі, що дівчинка - його, що ніщо не може відібрати її від нього, що так буде завжди, що, непомітно підштовхувана до цього, вона напевне стане черницею; що віднині й для неї, як і для нього, монастир правитиме за цілий світ; що він постаріє в монастирі, а вона виросте, потім вона постаріє, а він помре; що, нарешті,- і це було головне для нього,- вони ніколи не розлучаться. Міркуючи про це, Жан Вальжан, кінець-кінцем, заплутався й почав сумніватися. Він питав себе, чи йдеться тут тільки про його щастя і чи не складається воно й з щастя дитини, яку він - старий - привласнив і сховав? Чи не було це крадіжкою? Він казав собі, що це дитя, перше ніж зрікатись життя, мусить познайомитися з ним; що відбирати в неї, не питаючи її саму, всі радості, щоб врятувати її від пристрастей; користуватися з її темноти та самотності, щоб штучно виплекати в неї потяг до чернецтва, значило б перекручувати природу людську й брехати богові. І - хто знає? - чи не зненавидить його Козета, коли, мимоволі ставши черницею, одного дня усвідомить усе? Остання думка, майже егоїстична і менш героічна, ніж інші, була просто нестерпна для нього. Жан Вальжан вирішив покинути монастир.

Вирішив він тому, що з сумом визнав це за потрібне. Заперечень же в нього не було ніяких. П’ять років перебування між чотирма стінами знищили або розвіяли всі його страхи. Він міг спокійно повернутись до людей. Він постарів, і все змінилося. Хто впізнав би його тепер? Навіть у найгіршому випадку небезпека існувала тільки для нього, і він не мав права засуджувати Козету до життя в монастирі тільки тому, що самого його було засуджено на каторгу. Та й що таке небезпека проти обов’язку? Нарешті, ніщо не перешкоджало йому бути обережним і вживати всіх засобів обачності.

Освіта й виховання Козети були майже цілком закінчені.

Ухваливши для себе таку постанову, Жан Вальжан став чекати нагоди. Нагода незабаром трапилась. Старий Фошлеван умер.

Жан Вальжан попросив дозволу побачитися з настоятелькою і сказав їй, що, одержавши після смерті брата невеличку спадщину, яка дозволяє йому жити не працюючи, він кидає службу в монастирі й забирає з собою дочку. Але з огляду на те, що Козета не бере постригу, було б несправедливо не заплатити за її виховання, і тому він смиренно просив преподобну матір прийняти від нього для братства п’ять тисяч франків за ті п’ять років, які Козета провела в монастирі.

Ось яким способом Жан Вальжан вийшов з монастиря Постійного поклоніння.

Покидаючи монастир, він сам ніс під пахвою скриньку, ключ від якої завжди був при ньому. Скринька ця своїм ароматом дуже інтригувала Козету.

Скажемо зараз же, що з того часу він ніколи не розлучався з тією скринькою. Вона завжди стояла в його кімнаті. Це була перша і, мабуть, єдина річ, яку він забирав з собою, переселяючись. Козета сміялася з цього й називала скриньку нерозлучною, додаючи, що ревнує його до неї.

А втім, вийшовши з монастиря, Жан Вальжан глибоко непокоївся.

Він знайшов будинок на вулиці Плюме й забився туди. Тепер Жан Вальжан називався Ультімом Фошлеваном.

Разом з тим він найняв у Парижі ще дві квартири, щоб менше звертати на себе увагу, не залишаючись увесь час в одному кварталі. Це дозволяло йому зникати при найменшій тривозі і не бути захопленим зненацька, як трапилось тієї ночі, коли він просто чудом втік від Жавера. Ці дві скромні, навіть бідні квартири містилися в двох дуже далеких один від одного кварталах: на Західній вулиці і на вулиці Озброєної людини.

Час від часу Жан Вальжан з Козетою на місяць, на півтора перебирався то на вулицю Озброєної людини, то на Західну вулицю, не беручи з собою Тусен. Там йому прислуговували швейцари, а видавав він себе за рантьє з паризьких околиць, який для своїх справ має потребу в помешканні у столиці. Отже, ця високочеснотлива людина мала в Парижі три квартири, щоб уникати зустрічей з поліцією.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ЖАН ВАЛЬЖАН У НАЦІОНАЛЬНІЙ ГВАРДІЇ

Але жив він, власне кажучи, на вулиці Плюме і влаштував там своє існування таким способом.

Козета з служницею займала будинок. У Козети була велика спальня з розмальованими панелями, будуар з позолоченими багетами, вітальня президента з килимами по стінах і широкими та глибокими кріслами і сад. У спальні її Жан Вальжан звелів поставити ліжко з балдахіном з трикольорової шовкової матерії, постелити старий прегарний перський килим, куплений на вулиці Смоковииці св. Павла у матінки Гоше, а щоб пом’якшити суворий стиль цих розкішних старовинних речей, додав до них різноманітні чепурні й веселі меблі з обстановки молодої дівчини: етажерку, бібліотечну шафу, в якій були книжки з золотими обрізами, бювар, інкрустований перламутром робочий столик, несесер, оздоблений позолоченим сріблом, туалетний прибор з японського фарфору. На вікнах другого поверху висіли довгі шовкові гардини, трикольорові, як балдахін над ліжком; а на нижньому поверсі були звичайні завіски. Цілу зиму будиночок, де жила Козета, опалювався згори донизу. Сам Жан Вальжан оселився у флігелі, який нагадував будиночок воротаря. Там стояла звичайна койка з матрацом, стіл з непофарбованого дерева, два плетені стільці, фаянсовий жбан для води, кілька старих книжок на полиці і його люба скринька в кутку. Камін у нього не горів ніколи. Обідав він з Козетою, і для нього завжди клали на стіл шматок питльованого хліба. Тусен, коли та наймалась до них, він сказав:

- Господиня в будинку - панночка.

- А ви, пане? - здивувалась служниця.

- Я більше ніж господар,- відповів Жан Вальжан.- Я - батько.

І стара задовольнилась цим поясненням.

В монастирі Козету привчали до господарювання, і вона сама розпоряджалась витратами, правда, дуже скромними. Щодня Жан Вальжан ходив гуляти під руку з Козетою. Він водив її до Люксембурзького саду, в найбезлюднішу алею, а неділями - на месу, і завжди до церкви Сен-Жак дю Го Па, бо вона була дуже далеко. Парафія то була бідна, він роздавав там багато милостині, і в церкві його оточувала юрба нещасних, через що Тенардьє й прозвав його паном благодійником з церкви Сен-Жак дю Го Па. Він охоче водив Козету до бідних і хворих. Ніхто з сторонніх не бував у будинку на вулиці Плюме. Тусен ходила по провізію, а воду Жан Вальжан приносив сам з басейну на бульварі. Дрова й вино тримали в півпідземному, обкладеному камінням льоху біля хвіртки на Вавілонську вулицю, який правив колись за грот панові президенту, бо за тих часів кохання без грота не існувало.

На хвіртці, що виходила на Вавілонську вулицю, висіла скринька для газет та листів, і в скриньку, колишню довірену посередницю для любовного листування старого сутяги, клали тепер тільки повістки збирача податків і національної гвардії. Пан Фошлеван, рантьє, належав до національної гвардії; йому не вдалося вислизнути з густої мережі перепису 1831 року. Відомості, які мав про нього муніципалітет, указували тільки, що він перебував в монастирі Малий Пікпюс; а що монастир, звідки вийшов Жан Вальжан, здавався мерії чимсь на зразок священного і непрозірного туману, то й Жана Вальжана було визнано за гідного служити в гвардії.

Три чи чотири рази на рік Жан Вальжан одягав мундир і йшов вартувати. Робив він це дуже охоче, бо, переодягаючись таким законним способом, змішувався з усіма, залишаючись разом з тим самотнім. Жанові Вальжану тільки но вийшло шістдесят років - вік, який звільняв від військової служби, але здавалось, що йому не більше як п’ятдесят. Він, проте, не мав охоти ухилятись від своїх обов’язків сержанта і дратувати тим графа Лобо.⁵² У нього не було становища в суспільстві, він ховав своє ім’я, ховав усе і служив у гвардії, сказали б ми, з доброї волі. Бути подібним до кожного, хто виконує свої громадські обов’язки,- тільки в цьому й полягало його честолюбство. Ідеалом цієї людини була схожість на ангела всередині і схожість на буржуа - зовні.

Відзначимо ще одну деталь. Виходячи з дому разом з Козетою, Жан Вальжан одягався так, як ми вже бачили, і скидався на колишнього офіцера. Коли ж він виходив сам, що бувало здебільшого вечорами, то завжди одягав робітничу куртку і кашкет, який прикривав йому обличчя. Була то обачність чи смирення? Те і друге разом. Козета звикла до загадковості в своєму становищі і навряд чи помічала незвичайну поведінку батька. Щодо Тусен, то ця жінка ставилась до Жана Вальжана з побожністю і вважала, що все він робить прекрасно. Одного дня різник, в якого вона купувала м’ясо, побачивши Жана Вальжана, сказав:

- Чудний якийсь!

- Це - святий,- відповіла йому служниця.

І Жан Вальжан, і Козета, і Тусен виходили й входили до себе тільки через хвіртку на Вавілонській вулиці. Здогадатись, що вони живуть на вулиці Плюме, можна було хіба побачивши їх крізь садові грати, які завжди були зачинені. Жан Вальжан навіть не обробляв саду, щоб не привертати до себе уваги.

Тут він, може, помилявся.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
FOLIIS AC FRONDIBUS⁵³

Сад цей, ось уже півсторіччя залишений на самого себе, став надзвичайним і чарівним. Ті, хто сорок років тому проходили вулицею Плюме, зупинялися подивитися на нього, і гадки не маючи про тайни, які ховав він за своєю свіжою, буйною зеленню. Не один мрійник тих часів намагався думкою та зором проникнути крізь замкнені на колодку старовинні грати з покрученими, розхитаними гратинами, прикріплені до двох позеленілих від моху стовпів і чудно якось увінчані фронтоном з нерозбірливими арабесками⁵⁴ на ньому.

В одному з кутків саду стояла кам’яна лава, одна чи дві вкриті цвіллю статуї, на мурі гнили напівзруйновані часом трельяжі.⁵⁵ Ні алей, ні газону не залишилось, скрізь ріс пирій. Садівник пішов; природа повернулась. Бур’яну була сила. Левкої цвіли розкішними групами. Ніщо в цьому саду не перешкоджало святому прагненню речей до життя. Все росло, як хотіло. Дерева хилились до тернику, терник тягся до дерева; рослина сп’ялась на дерево, галузки пригнулись. Те, що плазує по землі, з’єдналося з тим, що розвивається в повітрі; те, що майорить угорі, нахилилось до того, що росте в мохові. Стовбури, галузки, листя, волоконця, пучки, вусики, лози, колючки змішались, злилися, переплутались. З’єднавшися в тісних обіймах, рослинність на цьому клаптику землі в триста квадратних футів завбільшки, перед задоволеним оком творця, здійснювала святий заповіт свого братерства - символ братерства людей. Цей сад був уже не сад, а колосальні хащі, тобто щось непрохідне, як ліс, заселене, як місто, тремтяче, як гніздо, похмуре, як собор, ароматне, як букет, самотнє, як могила, живе, як юрба.

Навесні цей величезний кущ, вільний за своїми гратами й між чотирьох мурів, ярився в приглушеній праці всесвітнього проростання, здригався при сході сонця, майже як звір, який вдихає випари космічного кохання й почуває, як у жилах його закипають та бурхають квітневі соки, і, трусячи під подувом вітра своєю гігантською зеленою шевелюрою, сіяв на вологу землю, на зруйновані статуї, на ветхий під’їзд будинку, навіть на брук безлюдної вулиці - сузір’я квіток, перлини роси, родючість, красу, життя, радість, аромат. Опівдні там шукали собі притулку тисячі білих метеликів, і цей білий літній сніг пластівцями кружляв у темній зелені. Там, у цьому веселому мороку, хор невинних голосів ніжно говорив до вашої душі, і те, що забували сказати співи пташок, доповнювало дзижчання комах. Ввечері з саду підіймалися й обгортали його якісь мрійливі випари, якийсь туманний саван, небесний, спокійний сум укривав його; звідусіль, немов розкішна, ніжна отрута, виходив п’янкий запах каприфолія та повитиці; чути було останні крики ковальчиків та вертигузок, що засипали під листям; почувалась священна близькість між птицею та деревом: вдень птахи надають життя листю, вночі листя захищає птахів.

Взимку хащі ті стояли чорні, мокрі, наїжені, тремтячі й дозволяли бачити трохи будинок. Замість квітів на вітах і роси на квітах, на холодному, густому килимі з пожовклого листя виднілися довгі сріблясті сліди від слимаків. Але при всіх умовах, під усіма виглядами, всякої пори року - навесні, влітку, восени і взимку - цей куточок за огорожею завжди дихав сумом, спогляданням, самотністю, волею, відсутністю людини, присутністю бога, а старі поржавілі грати неначе говорили: «Цей сад мій».

Навколо стелилися бруки Парижа, на два кроки звідти стояли класичні, розкішні особняки вулиці Варен; Дім інвалідів був зовсім близько. Палата депутатів - недалеко; поруч, вулицями Бургон і Сен-Домінік, проїздили пишні карети, а на перехрестях розминалися жовті, коричневі, білі, червоні омнібуси - і все ж таки вулиця Плюме була пустинею. Смерті колишніх власників, революції, загибелі старих маєтностей, сорока років занедбання та забуття було досить, щоб у цій привілейованій місцевості з’явились папорті, коров’яки, цикута, деревій, наперсник, високі трави, буйні, наче гофровані, рослини з блідозеленим листям, ящірки, жуки та різні метушливі, прудкі комахи. Цього досить було, щоб з глибин землі з’явилось між чотирьох стін щось величне та дике і щоб природа, яка розладнує нікчемні плани людей і завжди розвивається з усією своєю силою скрізь, де має змогу розвиватись - і в мурашці, і в орлі - розвинулась тут у цьому жалюгідному паризькому садку з такою ж міццю та величністю, як і в незайманому лісі Нового Світу.

І справді, в природі нема нічого маловажного. Це відомо кожному, хто здатний глибоко прозирати в неї. Хоч філософія, яка не може ні визначити причин, ні обмежити наслідків, і не дає абсолютного задоволення, але спостерігача безмежно захоплює вся ця різноманітність сил, що закінчується єдністю. Все працює для всього.

Алгебру можна застосувати до хмар; випромінювання зір корисне для троянди; жоден мислитель не насмілиться сказати, що аромат глоду некорисний для сузір’їв. Хто може вирахувати путь молекули? Чи творення світів не обумовлюється падінням якихось піщинок? Кому відомі взаємодії між припливами та відпливами безконечно великого й безконечно малого? Або наслідки причин у безоднях буття і лавини творення? Важить кожен кліщ; велике - мале, а мале - велике; все врівноважується необхідністю - жахливе видовище для духу! Між істотами і речами є якісь чудесні зв’язки; у невичерпному цілому від сонця до тлі не може бути місця презирству, бо всі потрібні одне одному. Відносячи в блакить земні аромати, світло знає, що воно зробить з них; есенцію зір ніч розподіляє між поснулими квітами. Кожен птах, що летить, тримає в лапці нитку безконечного. Творча сила виявляє себе й вибухом метеора, і довбанням у шкаралупу дзьоба ластівки, що вилуплюється з яйця, і вона ж таки бере участь і в народженні земляного червяка, і в з’явленні Сократа. Де кінчається царство телескопа, там починається царство мікроскопа. Яке з них величніше? Вирішуйте. Цвіль - це плеяда квітів; туманність на небі - мурашник зір. Та сама близькість, навіть ще неймовірніша, існує між твореннями розуму і матеріальними речами. Стихії і принципи змішуються в різних комбінаціях, сполучаються, множать одні одних, а нарешті і матеріальний світ, і світ моральний закінчуються тим же світлом. Явище - це безперестанний поворот до себе. У величезному процесі космічного обміну всесвітнє життя, рухаючись у невідомих масах, рухає все в таємничій невидимості, все використовує, не губить марно найменшої частки жодного сну, тут сіє мікроскопічну тварину, там розпорошує зірку. Збочуючи і йдучи звивистою дорогою, воно робить з світла силу, а з думки - стихію; розсіяне і неподільне, воно розкладає все, крім однієї геометричної точки - нашого я; воно зводить усе до душі - атома; все з’єднує в богові. З’єднуючи в мороку неуявного механізму всяку діяльність від найвищої до найнижчої, воно зв’язує літ комахи з обертанням земної кулі; і хто знає, чи не єдиний закон кеоує й рухом комети в небі, і кружінням інфузорії в краплі води? Це - машина, зроблена з духу. Це - гігантський механізм, першим двигуном в якому є мошка, а останнім маховиком - зодіак.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
ЗМІНА ГРАТ

Цей сад, посаджений колись, щоб ховати любовні таємниці, тепер, здавалося, перетворився й дав притулок таємницям чистоти. В ньому не було більше ні альтанок, ні моріжків, ні тунелів, ні гротів; була тільки розкішна пітьма, що запинала все. Пафос знову став Едемом.⁵⁶ Якесь каяття оздоровило цей куточок. Теперішня квітникарка пропонувала свої квіти душі. Кокетливий, колись такий скомпрометований сад знову став незаймано чистим. Президент з допомогою садівника - один з них думав, ніби він наслідує Ламуаньйона, а другий - продовжує Ленотра - підрізали, прикрасили, розпланували сад для любовних інтриг, а природа знову заволоділа ним, сповнила тінню й пристосувала для кохання.

У цьому самотньому місці було цілком достигле серце. Кохання мало б лише показатися. Там був храм з зелені, трави, моху, пташиних зітхань, м’якого мороку, хистких гілок і була душа, виткана з ніжності, віри, чистоти, надії, пориву та ілюзій.

Козета вийшла з монастиря майже ще дитиною. Їй було трохи більше чотирнадцяти років - «невдячний» вік. Ми казали вже, що, крім очей, Козета була швидше некрасива, ніж гарненька. Вона не мала, правда, неприємних рис, але була незграбна, худорлява, мала боязкі й сміливі водночас манери; словом, була справжній підліток.

Освіта її була закінчена; тобто її вчили закону божого, а головне - побожності; потім історії, тобто того, що називають цим ім’ям у монастирях; учили географії, граматики; учили того, хто були королі Франції; учили трохи грати, малювати носи тощо. Але зрештою Козета не знала нічого; це чарує, але й небезпечно. Душа молодої дівчини не повинна залишатись у невіданні, бо пізніше в ній виникнуть занадто різкі та яскраві міражі, як у того, хто довго сидів у темній кімнаті. Її треба освітлювати повільно та обережно, швидше відблиском дійсності, ніж її безпосереднім, суворим сяйвом. Для неї корисна півтемрява, що розганяє дитячі страхи й перешкоджає їй упасти. Тільки інстинкт матері - ця дивна інтуїція, де змішуються спогади дівоцтва та досвідченість жінки - знає, як та з чого робити ту півтемряву. Замінити цей інстинкт ніщо не може. У справі виховання душі дівчини всі черниці цілого світу не варті однієї матері.

Козета не мала матері. У неї було тільки багато матерів.

Щодо Жана Вальжана, то в нього була сила ніжності та дбайливості, але ж він був лише старик, який не знав нічого.

А при вихованні, цій важливій справі готування жінки до життя, скільки ж треба знати, щоб боротись проти великого невідання, яке зветься невинністю!

Ніщо не готує молоду дівчину до пристрасті так, як монастир. Монастир скеровує всі думки саме в бік незнаного. Серце, полишене на самого себе, вичерпується, не маючи змоги розвинутись, і заглиблюється в себе, не маючи змоги поширитись. Звідси - різні видіння, гадки, передбачення, мислено накреслені романи, бажання пригод, фантастичні мрії, цілі будівлі, споруджені в темряві розуму, темні й потайні кутки, де пристрасть оселяється зараз же, як тільки дівчина переступає за грати монастиря. Монастир - це гніт, який, щоб подолати людину, повинен тривати ціле життя.

Покинувши монастир, Козета не могла знайти нічого милішого для себе, але й нічого небезпечнішого за будинок на вулиці Плюме. То було продовження самітництва, зв’язане з початком волі. Загороджений сад, а в ньому - гостра, багата, пахнуча природа. Ті ж таки мрії, що й у монастирі, але бачені на мить молоді люди; грати, але грати на вулицю.

А втім, повторюємо, коли вона переїздила туди, Козета була ще дитиною. Жан Вальжан віддав занедбаний сад у цілковите її розпорядження. «Роби в ньому, що хочеш», сказав він їй. Це потішало Козету. Вона переворушила там усі кущі й усі камені; вона шукала там «звірів»; вона гралася там, чекаючи здійснення своїх мрій. Козета любила цей сад покищо за комах, яких знаходила в траві, у себе під ногами, а потім мала полюбити його за зорі, які вона бачитиме крізь віти у себе над головою.

До того ж вона любила свого батька, тобто Жана Вальжана, від усієї душі, з наівною дочірньою пристрастю, що робила з добродушного старика такого бажаного та чарівного компаньйона для неї. Ми пам’ятаємо, що пан Мадлен багато читав, і Жан Вальжан зберіг цю звичку. Він навчився цікаво розповідати. В цій скромній людині таїлись розумові скарби та красномовність, що їх він розвивав ще більше. В ньому залишилось саме стільки суворості, щоб урівноважувати його добрість. У нього був твердий дух і м’яке серце. Коли вони вдвох бували в Люксембурзькому саду. Жан Вальжан докладно розповідав їй про все, використовуючи те, що читав, і те, що перестраждав. А Козета, слухаючи його, роздивлялась навколо.

Ця проста людина задовольняла розумові запити Козети, так само, як занедбаний сад задовольняв її потреби гратися. Набігавшись до втоми за метеликами, вона, задихана, підбігала до нього й казала «О, як я стомилася!», а він цілував її в чоло.

Козета просто таки обожувала старого й завжди ходила за ним. Там, де був Жан Вальжан, там було й добре. Через те, що Жан Вальжан не жив ні в будинку, ні в саду, Козета почувала себе краще на забрукованому задньому дворі, ніж у повному квітів саду, а в маленькому флігелі з плетеними стільцями краще, ніж у великій вітальні, завішаній килимами і з м’якими кріслами.

Іноді Жан Вальжан, усміхаючись від задоволення, що йому перешкоджають, казав їй:

- Піди но до себе. Залиш мене хоч на короткий час самого.

А вона, траплялось, докоряла йому з чарівною ніжністю дочки, яка картає трохи батька:

- Мені дуже холодно у вас, татку. Чому не поставите ви в себе грубу і не покладете килим?

- Е, люба дитинко, стільки людей, куди кращих за мене, не мають навіть даху над головою.

- А чому ж тоді у мене й горить вогонь, і є все, що треба?

- Бо ти - жінка і дитина.

- То чоловіки, виходить, повинні мерзнути і погано жити?

- Деякі.

- Гаразд. Я буду приходити сюди так часто, що вам доведеться таки опалювати й тут.

Іноді вона запитувала:

- Чому їсте ви такий поганий хліб, тату?

- Тому що так треба, доню.

- А коли так, то і я буду його їсти.

Дитинство своє Козета пам’ятала дуже неясно. Вона щоранку й щовечора молилась за свою матір, якої не знала. Подружжя Те- нардьє ввижалося їй, немов уві сні, якимись гидкими примарами. Вона згадувала, що «якось увечері» ходила по воду в ліс, і вважала, що це було дуже далеко від Парижа. Їй здавалось, ніби вона почала жити в якійсь безодні, звідки її витяг Жан Вальжан. Дитинство здавалось їй порою, коли навколо неї були тільки стоноги, павуки та гадюки. Роздумуючи перед сном увечері і не зовсім певна, чи й справді вона була дочкою Жана Вальжана, а він - її батьком, Козета уявляла собі, що душа її матері перейшла в цього доброго старика й оселилася біля неї.

Коли він сидів, вона часто притискувалась щокою до його білого волосся, мовчки ронила на них сльозу й казала собі: «Може, цей чоловік і є моя мати».

Як то не дивно, але, вихована в монастирі, Козета почала нарешті гадати, що в неї ніколи не було матері, навіть імени якої вона не знала. Кожен раз, коли вона питала про це Жана Вальжана, він одмовчувався, а на повторне запитання відповідав усмішкою. Один раз Козета дуже напосідала на нього, і тоді посмішка його закінчилась сльозою.

Це мовчання Жана Вальжана вкривало мороком Фантіну.

Була то обачність? Чи пошана? А, може, він побоювався довірити це ім’я будьчиїй іншій пам’яті, крім своєї?

Поки Козета була малою, Жан Вальжан охоче розповідав їй про її матір. Коли вона стала молодою дівчиною, це стало неможливим для нього. Йому здалось, що він не має більше права на це. Було то зв’язано з Козетою? Було то зв’язано з Фантіною? Його охоплював якийсь священний жах, коли він думав про те, що ця тінь може залишитися в серці Козети і що мертва немов стане третьою в їхній долі. І що священнішою ставала для нього ця тінь, то страшнішою вона йому здавалась. Думаючи про Фантіну, він почував, що мусить мовчати. У пітьмі йому ввижалося щось, подібне до покладеного на губи пальця. Може, внутрішня чистота, яка завжди була в Фантіні і за життя її мимохіть покинула нещасну жінку, знову повернулась до неї по її смерті; обурена, охороняла покій небіжчиці і, розлючена, стерегла її могилу? Може, Жан Вальжан несвідомо відчував на собі її вплив? Вірячи в смерть, ми не належимо до тих, хто відкидає таке повне таємниці пояснення. Через це він, навіть перед Козетою, не міг вимовити ім’я Фантіни.

Одного дня Козета сказала йому:

- Я сьогодні бачила уві сні маму. У неї були два великі крила. Моя мама за життя свого, певне, була майже свята.

- Через свої муки,- відповів Жан Вальжан.

В цілому ж Жан Вальжан був щасливий.

Виходячи з ним із дому, Козета спиралась на його руку, горда та щаслива. Ці знаки виняткової ніжності глибоко розчулювали Жана Вальжана. Бідолашний аж тремтів, охоплений несказанною радістю. Він запевняв себе, що так триватиме все життя. Він казав собі, що не досить ще страждав, щоб заслужити таке колосальне щастя, і всією душею дякував богові, який дозволив, щоб ця невинна істота так полюбила його, негідного.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
ТРОЯНДА ПОМІЧАЄ, ЩО ВОНА - ЗНАРЯДДЯ ВІЙНИ

Одного дня Козета випадково глянула на себе в дзеркало і здивувалась: їй майже здалося, що вона - гарна. Це її особливо якось збентежило. Досі вона зовсім не думала про свою зовнішність і, дивлячись в дзеркало, не бачила себе. А потім їй же часто казали, що вона негарна. Тільки Жан Вальжан делікатно заперечував. В усякому разі, Козета завжди вважала себе за некрасиву і виросла в цій упевненості, легко, як дитина, помирившися з нею. І ось дзеркало, як і Жан Вальжан, каже ні. Козета не спала цілу ніч. «Невже я справді гарна?,- питала вона себе.- Ото чудно було б!» Вона згадувала подруг, що славились своєю вродою в монастирі, і казала собі: «Значить, я буду така, як та або та».

На другий день вона глянула в дзеркало вже не випадково, і її взяв сумнів. «Звідки я взяла це - подумала Козета.- Ні, я дійсно негарна». А справа полягала в тому, що вона погано спала, була бліда, і її очі не блищали. Козета не дуже зраділа напередодні, коли повірила в свою вроду, але їй стало сумно, коли вона втратила цю віру. Вона більше вже не дивилась на себе в дзеркало і протягом двох тижнів причісувалася, повернувшись до нього спиною.

Ввечері, по обіді, Козета звичайно вишивала щось у салоні або займалася якимось іншим рукоділлям, якому її навчили в монастирі, а Жан Вальжан читав, сидячи поруч з нею. Одного разу вона підвела очі від своєї роботи й дуже здивувалася, побачивши, з яким неспокоєм дивиться на неї батько.

Другий раз, коли Козета проходила по вулиці, їй здалося, ніби хтось позаду неї сказав: «Гарненька жінка, але погано вдягнена». «Ні, це не я,- подумала Козета.- Я і добре вдягнена, але некрасива». Тоді на ній були її плюшевий капелюшок і шерстяне плаття.

Ще раз, нарешті, будучи в саду, вона чула, як стара Тусен говорила: «А ви помічаєте, пане, як покращала мадмуазель?»

Козета не чула відповіді батька, але слова Тусен були немов поштовхом для неї. Вона вислизнула з саду, піднялася до себе в кімнату, підбігла до дзеркала, в яке не дивилася вже понад три місяці, і скрикнула. Її мало не засліпило саму.

Козета була вродлива і гарна. Вона не могла не поділити думки Тусен і свого дзеркала. Талія її стала стрункою, шкіра побілішала, волосся стало блискучим, незнане досі світло засвітилося в її голубих очах. Певність своєї вроди прийшла до неї цілком і в одну мить, як білий день. Інші помічали вже це, а Тусен і казала. Безперечно, ті прохожі говорили про неї. Козета спустилася в сад, почуваючи себе королевою. Стояла зима, а вона в невимовному захопленні, не тямлячись, збожеволіла, чула співи пташок, бачила, як золотіє небо, як сяє між дерев сонце, як квітнуть кущі.

Глибока, незбагненна туга стиснула серце Жанові Вальжану.

Деякий час він і сам з жахом спостерігав, як ніжне обличчя Козети стає щодня гарнішим. Сяюча для всіх зоря була для нього зловісною.

Козета досить довго була вродливою, сама не помічаючи того. Але ця несподівана краса, що розвивалась повільно й поступово осявала всю особу молодої дівчини, з першого ж дня свого з’явлення різала очі Жала Вальжана. Він почував, що це означає зміну в його щасливому житті; такому щасливому, що він не насмілювався й поворухнутися, боячись попсувати в ньому щось. Цей чоловік, який зазнав усіх лих; в якого не загоїлись ще завдані рукою долі рани; який був колись майже злочинцем, а став майже святим; який, тягавши раніш кайдани каторги, волочив тепер невидимі, але важчі кайдани якогось безчестя; чоловік, який не розрахувався ще з законом, кожної хвилини міг бути схоплений знову і, витягнений з мороку своєї доброчесності, бути виставлений на світло публічної неслави; чоловік, який з усім мирився, все прощав, все благословляв, всьому бажав добра,- просив у провидіння, у людей, у закону, у суспільства, у природи, у світу єдиного - щоб його любила Козета!

Щоб вона любила його і в дальшому, щоб бог не відвертав від нього серця цієї дитини, щоб вона й далі належала йому! Коли Козета любила його, він почував, що видужав, відпочив, заспокоївся, почував себе цілком вдоволеним, нагородженим, щасливим. Якби спитати його: «Чи хочеш ти кращого?», він відповів би: «Ні». Якби бог спитав у нього: «Чи хочеш на небо?», він відповів би: «Тоді я втрачу».

Все, що могло змінити, нехай поверхово, це становище, викликало в нього трепет, як початок чогось іншого. Він ніколи не знав як слід, що таке краса жінки, але інстинктом розумів, що це - щось страшне.

І Жан Вальжан, з глибини своєї власної негожості, своєї старості, свого нещастя, своєї ганьби, свого приниження, з жахом дивився, як поруч з ним, перед його очима, на наївному обличчі дитини загрозливо розвивається ця переможна краса.

«Яка вона гарна.- казав він собі.- І що станеться зі мною?»

В цьому ось і полягала різниця між любов’ю його і любов’ю матері. На те, на що Жан Вальжан дивився з тугою, мати дивилася б з радістю.

Перші симптоми не забарилися з’явитись.

На другий день по тому, як вона сказала: «Ні, я таки гарна», Козета почала звертати увагу на свій туалет. Вона згадала слова прохожого: «Гарна, але погано вдягнена». Це було для неї словами оракула, що майнули повз неї, заронивши в її серце один з двох зародків, які згодом мають виповнити все життя жінки - кокетство. Другий зародок - кохання.

Разом з вірою в свою вроду в ній розвинулась уся жіноча душа. Шерстяне плаття викликало в неї огиду, а плюшевий капелюшок - сором. Батько ніколи не відмовляв їй ні в чому. Вона враз зрозуміла всі таємниці капелюшка, плаття, накидки, ботинок, рукавчиків, матерії і кольору, що личать; засвоїла всю ту науку, що робить парижанку такою чарівною, такою тонкою, такою небезпечною. Слова «п’янка жінка» сказані саме про парижанку.

Менш ніж за місяць маленька Козета на своїй пустинній Вавілонській вулиці стала не тільки однією з найгарніших жінок Парижа (і це вже дещо), але й однією з найкраще одягнених парижанок (це куди більше). Вона охоче зустрілась би знову з «тим прохожим», щоб показатися йому і почути, що він скаже. І справді, Козета була чарівна в усьому і чудово відрізняла капелюшок Жерара від капелюшка Гербо.⁵⁷

Жан Вальжан з тривогою дивився на всі ці новини. Почуваючи, що йому самому можна тільки повзати, а найбільше - ходити, він бачив, як у Козети виростають крила.

А втім, звичайний огляд туалету Козети ясно показав би всякій жінці, що в дівчини нема матері. Козета не додержувала деяких дрібних правил добропристойності і певних умовностей. Мати сказала б їй, наприклад, що молода дівчина не повинна вдягатись у важкі шовкові матерії.

Вперше виходячи з дому в чорній шовковій накидці, в такому ж платті й у білому креповому капелюшку, Козета взяла Жана Вальжана під руку і весела, промениста, рожева, горда й блискуча, спитала його:

- Як виглядаю я, по-вашому, тату?

Жан Вальжан тоном, де почувалась немов гіркота заздрощів, відповів:

- Чарівно.

Під час прогулянки він був такий, як і завжди, а коли вони прийшли додому, спитав:

- А ти хіба не носитимеш більше старого плаття й старого капелюшка?

Вони були в кімнаті Козети. Козета повернулась до гардероба, де висів її костюм пансіонерки.

- Оце вбрання? - вигукнула вона.- Що ви, тату? О, ні, я ніколи не вдягну вже цієї гидоти. З такою штукою на голові я скидатимусь на опудало.

Жан Вальжан глибоко зітхнув.

Починаючи від того дня, він став помічати, що Козета, яка раніше завжди воліла залишатись удома, бо їй, мовляв, краще тут з ним, тепер завжди просила піти погуляти. І справді, навіщо мати гарне личко та чудовий туалет, коли не показувати їх?

Він помітив також, що Козета стала менше любити задній двір. Тепер вона з більшою охотою бувала в саду й з приємністю походжала перед гратами. А Жан Вальжан здичавів і не виходив у сад, а сидів на задньому дворі, мов той пес.

Дізнавшись про свою вроду, Козета втратила принадність невідання про неї; принадність надзвичайну, бо врода в сполученні з наївністю - невимовно хороша, і нема нічого чарівнішого за сліпучо гарну невинність, яка, сама того не підозрюючи, має в руках ключ від раю. Але втративши чарування наївності, Козета набула його серйозністю та вдумливістю. Вся вона, просякнена радостями юності, невинності та краси, дихала якимось пишним сумом.

В цю пору й побачив її в Люксембурзькому саду Маріус після піврічної перерви.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
БИТВА ПОЧИНАЄТЬСЯ

Козета в своєму куточку, як і Маріус у своєму, готова була спалахнути. Доля з її таємничим і фатальним терпінням поволі наближала одну до одної ці дві істоти, до краю наснажені буряною електрикою пристрасті й знесилені очікуванням її розряду; ці дві душі, що таїли в собі кохання, як хмара - грозу, і що мусили зіткнутись та злитися в погляді, як хмари, коли вдаряє блискавка.

У любовних романах так зловживали силою першого погляду, що, нарешті, стали зневажати його. Тепер навряд чи хто насмілиться сказати, що двоє людей полюбили одне одного, як тільки зустрілися їхні погляди. А втім, любов виникає так і тільки так. Решта - то лише решта і приходить вона згодом. Нема нічого реальнішого, ніж те потрясіння, якого завдають одна одній дві душі, обмінявшись цими іскрами.

Певної хвилини, коли Козета несвідомо кинула погляд, що збентежив Маріуса, Маріус і не підозрював, що його погляд збентежив Козету.

Вона давно вже помітила Маріуса і розглядала його, як то роблять дівчата, дивлячись кудись убік. На думку Маріуса, Козета була ще некрасивою, тоді як Козета вважала вже, що Маріус - гарний. Але він не звертав на неї ніякої уваги і тому не цікавив її.

Козета, правда, не могла не сказати собі, що у нього - гарне волосся, гарні очі, гарні зуби, чарівний голос (вона чула, як він розмовляв з своїми товаришами), що тримається він, коли йде, хоч, може, і погано, але з якоюсь своєрідною грацією; що він, здається, зовсім не дурний; що вся особа його - благородна, лагідна, проста та горда; і що, нарешті, він, хоч очевидно й бідний, має пристойний вигляд.

В той день, коли очі їхні зустрілись і сказали ті перші неясні й невимовні речі, що їх лепечуть погляди, Козета спершу нічого не зрозуміла. Вона замислено повернулась у будинок на Західній вулиці, куди своїм звичаєм перебрався на півтора місяця Жан Вальжан. Назавтра, прокидаючись, вона подумала про незнайомого молодого чоловіка, що такий довгий час так холодно й байдуже ставився до неї, а тепер ніби звернув на неї увагу; але ця увага аж ніяк не здалася їй приємною. Козета скорше сердилась на цього красивого гордуна. В ній прокинулось войовниче почуття, і вона з дитячою ще радістю подумала, що тепер помститься.

Свідома своєї вроди, вона добре, хоч і невиразно, почувала, що в неї є зброя. Жінки з своєю вродою граються, як діти з ножем, і самі себе ранять.

Ми згадуємо, як вагався, хвилювався й боявся Маріус. Він сидів на своїй лаві і не наближався. Це дратувало Козету, і одного дня вона сказала Жанові Вальжану: «Пройдімо в той бік, тату». Бачивши, що Маріус не підходить до неї, вона сама підійшла до нього. В таких випадках усі жінки подібні до Магомета. А потім, чудна річ, перша ознака кохання в молодого чоловіка - це полохливість, а в молодої дівчини - сміливість. Таке явище дивує, а, проте, воно дуже просте. То дві статі прагнуть зблизитися і позичають одна в одної їхні властивості.

Того дня погляд Козети звів Маріуса з розуму, а погляд Маріуса змусив Козету затріпотіти. Маріус пішов з надією, а Козета - стривожена. І, починаючи від того дня, вони стали обожувати одне одного.

Перше, чого зазнала Козета, був невиразний і глибокий сум. Їй здалося, ніби душа її враз почорніла. Вона не впізнавала її більше. Білістю своєю душа молодих дівчат, що складається з холоду та веселості, подібна до снігу. Вона тане від кохання - сонця для неї.

Що таке кохання, Козета не знала. Вона ніколи не чула, щоб це слово вимовлялося в земному значенні. У зошитах мирської музики, які потрапляли до монастиря, слово амур заміняли на тамбур або пандур.⁵⁸ Це викликало загадкові фрази, над якими працювала фантазія старших пансіонерок. «О, яка приємна річ барабан!». «Жалощі - це не пандур*. Але Козета вийшла з монастиря занадто молодою, щоб забагато цікавитися тим «тамбуром». Отож, вона не знала, як назвати те, що вона відчувала. Та хіба ж, коли хворий не знає назви своєї хвороби, він почуває себе краще?

Кохала вона тим пристрасніше, що кохала, не знаючи про кохання. Вона не знала, добре це чи погане, корисне чи небезпечне, потрібне чи загрожує смертю, вічне чи скороминуще, дозволене чи заборонене; вона просто кохала. Вона дуже здивувалася б, якби їй сказали: «Ви не спите? Але ж це заборонено! Ви не їсте? - дуже погано! У вас пригнічений настрій і серцебиття? Цього не повинно бути! Ви червонієте та бліднете, коли хтось у чорному костюмі показується в кінці алеї? Це - жахливо!» Вона не зрозуміла б і, імовірно, відповіла б: «Хіба ж винна я в тому, чого не знаю і проти чого не можу боротись?»

Вийшло так, що ця любов була саме такою, яка найбільше пасувала до стану її душі. То було якесь обожування на віддалі, якесь німе споглядання, якесь обожування невідомого. То були з’явлення юності перед юністю, нічна мрія, яка стала романом, залишившись мрією; жадане видіння, яке, нарешті, втілилося, але не має ще імени, нічим не завинило, не має жодної плями, жодної хиби; словом, якийсь далекий коханець, який залишається ще ідеалом; химера, яка прибрала форму. Будьяке реальне зближення в ту пору тільки злякало б Козету, наполовину ще занурену в монастирський туман. У ній змішувались страхи дитини з страхами черниці. Дух монастиря, що п’ять років проймав її, лише повільно випаровувався з неї, і все навколо, бачене крізь нього, ніби тремтіло перед очима Козети. В такому становищі їй був потрібний не коханець, навіть не закоханий у неї, а тільки привид. Вона почала обожувати Маріуса, як щось чарівне, осяйне і неможливе.

Крайня наівність межує з крайнім кокетством, і тому Козета цілком одверто всміхалась до Маріуса.

Вона нетерпляче чекала години щоденної прогулянки, зустрічала Маріуса, почувала себе несказанно щасливою і щиро гадала, ніби висловлює всі свої думки, заявляючи Жанові Вальжану, що Люксембурзький сад - чарівний.

Маріус і Козета не знали одне про одного нічого. Вони не розмовляли, не віталися, не були знайомі. Вони тільки бачились, і, як зорі на небі, відділені одна від одної міліонами льє, жили тим, що перезиралися.

Так Козета ставала поволі жінкою і розвивалась, прекрасна та закохана, знаючи про свою вроду і не знаючи про свою любов. До того ж вона була ще й кокетка через свою невинність.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ.
СУМ ЩЕ БІЛЬШИЙ

Кожне становище має свої інстинкти. Стара, одвічна мати-природа беззвучно попереджала Жана Вальжана про присутність Маріуса, і Жан Вальжан тремтів у тайниках своєї душі. Жан Вальжан нічого не бачив, нічого не знав, але з якоюсь впертою пильністю вдивлявся в морок навколо, неначе почував, що там, з одного боку, щось будується, а з другого - завалюється. Маріус - такий уже таємничий закон божий - теж попереджений матір’ю-природою, робив усе можливе, аби не навертатись на очі «батькові». І все ж таки Жан Вальжан іноді помічав його. Поведінка Маріуса була зовсім не природна. Він виявляв невдалу обачність і незграбну сміливість. Він не підходив уже до них так близько, як колись. Він сідав досить далеко й завмирав у екстазі. Він тримав у руках книгу і вдавав, ніби читає її. Для кого це вдавання? Раніше він приходив у старому костюмі; тепер на ньому завжди був новий костюм; може, він навіть завивався; очі в нього були якісь чудні, він одягав рукавички. Коротко кажучи, Жан Вальжан почав щиро ненавидити цього юнака.

Козета не давала приводів здогадуватись про будьщо. Не знаючи добре, що з нею, вона, проте, відчувала щось незвичайне й почувала, що з цим треба ховатись.

Між несподіваною пристрастю Козети до туалетів і новими костюмами невідомого існував якийсь зв’язок, що непокоїв Жана Вальжана. Може, то була випадковість, але випадковість загрозлива.

Жан Вальжан ніколи не казав Козеті й слова про того незнайомого. Тільки раз, не мігши вже стримуватись, він у розпачі, що не боїться заглибити зонд у нещастя, зауважив: «Яким педантом виглядає цей молодий чоловік!»

Рік тому, бувши ще байдужою до всього дівчинкою, Козета відповіла б йому: «Ну, він - дуже милий». Років через десять, кохаючи Маріуса, вона відповіла б: «Ви маєте рацію: такий педант, що й дивитись на нього не можна». Тепер же вона обмежилась тим, що надзвичайно спокійно повторила: «Той молодий чоловік?», немов бачила його вперше в житті.

- Який же я дурень! - подумав Жан Вальжан.- Вона ще й не помітила його. І я ж сам звернув на нього її увагу!

О, наївність старих! О, глибина дітей!

За законом перших років страждань та турбот і запеклої боротьби першого кохання з першими перешкодами, молода дівчина ніколи не потрапить в жодну пастку, а молодий чоловік упаде в усяку. Жан Вальжан розпочав проти Маріуса потайну війну, про яку той, у нерозумстві своєї пристрасті та віку, зовсім не здогадався. Жан Вальжан поставив йому безліч силець: він зміняв годину, змінив лаву, забув свою хусточку, прийшов у Люксембурзький сад сам. Маріус стрімголов кидався в кожну з цих пасток і на кожен знак питання, поставлений Жаном Вальжаном на його шляху, наївно відповідав: «Так». Козета ж замурувалася в своїй удаваній байдужості та незворушній спокійності, і Жан Вальжан прийшов нарешті до висновку: «Цей жевжик нестямно закохався в Козету, а Козета не знає навіть про його існування».

А втім, серце його болісно стискувалось. Хвилина, коли Козета покохає, могла вдарити щомить. Хіба не починається все з байдужості?

Тільки раз Козета зробила помилку й налякала старого. Посидівши на лаві три години, він устав, щоб іти додому, а Козета сказала: «Уже?»

Жан Вальжан не припинив прогулянок до Люксембурзького саду, не бажаючи робити нічого незвичайного, а головне - боячись збудити підозру в Козети. Але на протязі кількох, таких солодких для закоханих, годин, коли Козета всміхалась до сп’янілого від щастя Маріуса, що бачив тільки обожуване осяйне личко, Жан Вальжан кидав на молодого чоловіка горящі й страшні погляди. Йому, який вважав себе за нездатного вже до будьякого злого почуття, в моменти присутності Маріуса здавалося іноді, що він знову стає диким та хижим і що в глибинах його душі, де колись було стільки гніву, гнів той знову накипає проти молодого чоловіка. В Жані Вальжані немов одкривалися невідомі ще йому кратери.

«Як? Цей молодець тут! Чого йому треба? Він крутиться навколо, винюхує, досліджує, пробує. Він каже собі: «А чому б ні?» Він вештається круг його, Жана Вальжана, життя, вештається круг його, Жана Вальжана, щастя, щоб одібрати його від нього та занести кудись!»

Так воно, напевне, і є,- міркував далі Жан Вальжан.- Чого він шукає? Пригоди. Чого йому треба? Любовної інтрижки! А я? Я був спершу найпідлішим з людей, потім - найнещасливішим, я шістдесят років прожив, плазуючи; я вистраждав усе, що можна вистраждати; я постарів, не бувши перед тим молодим; я жив без родини, без батьків, без друзів, без жінки, без дітей; я залишав мою кров на всіх каменях, на всіх тернях, на всіх придорожних стовпчиках, попід усіма мурами; я став лагідним, хоч зі мною поводились жорстоко, і добрим, хоч зі мною були лихі; я все ж таки знову став чесною людиною; я покаявся в усьому злі, що зробив сам, і простив усе зло, що мені робили,- і в той момент, коли я почуваю себе винагородженим; в той момент, коли все минулося; в той момент, коли я доходжу до мети, коли в мене є все, чого мені треба; в той момент - щастя, за яке я сплатив, яке я заробив, мусить зникнути! І я втрачу Козету, втрачу моє життя, мою радість, мою душу, тому тільки, що якомусь дурневі заманулося тинятись у Люксембурзькому саду!»

Тоді очі його зловісно якось ясніли. То не була вже людина, що дивиться на людину, і не ворог, який дивиться на ворога. То був дог, який дивиться на злодія.

Решту ми знаємо. Маріус продовжував свої безумства. Раз він пішов слідом за Козетого до Західної вулиці. В другий раз він розмовляв з швейцаром. Швейцар сказав Жанові Вальжану: «Що то за цікавий молодий чоловік питався про вас, пане?» Назавтра Жан Вальжан кинув на Маріуса погляд, який той нарешті помітив. Через тиждень Жан Вальжан переїхав. Він поклявся, що нога його ніколи не ступить більше ні в Люксембурзький сад, ні на Західну вулицю, і повернувся на вулицю Плюме.

Козета не скаржилась; вона не сказала нічого, не розпитувала, не намагалась довідатись про будьщо. Вона була вже на тому етапі, коли боїшся бути розгаданою і зрадити себе. Жан Вальжан не мав ніякого досвіду в цих нещастях; єдиних нещастях, де є щось чарівне, і єдиних, яких він не зазнав. Ось чому не зрозумів він важливого значення мовчанки Козети. Він помітив тільки, що вона стала журитись, і сам похмурнів. То була боротьба між двома недосвідченостями.

Раз він зробив спробу й спитав Козету;

- Хочеш, підемо до Люксембурзького саду?

Якийсь промінь осяяв бліде обличчя Козети.

- Хочу,- відповіла дівчина.

Вони пішли. Вони не були там уже три місяці. Маріус не ходив туди більше.

На другий день Жан Вальжан знову спитав у неї;

- Хочеш у Люксембурзький сад?

Дівчина лагідно і журно відповіла:

- Ні.

Жанові Вальжану дошкулила ця журба і завдала туги ця лагідність.

Що ж відбувалося в її молодій і вже такій непроникливій душі? Що готувалося в ній? Що мало статися? Іноді, замість того щоб лягати спати, Жан Вальжан сидів біля свого вбогого ліжка, стискуючи обома руками голову, цілі ночі гадав: «Що ж думає Козета?», і собі намагався думати про те, про що вона могла думати.

О, які сумні погляди кидав він у такі моменти на монастир, цю чисту верховину, це місце перебування ангелів, цей недоступний льодовик доброчесності! З яким розпачливим захопленням мислено споглядав він монастирський сад, повний невідомих квітів і замкнених дів, де всі аромати і всі душі здіймаються просто до неба! Як обожував він цей рай, назавжди тепер зачинений для нього, з якого він з доброї волі вийшов і звідки безглуздо зійшов на землю! Як шкодував він, що, керований самозреченням та безумством, знову ввів Козету в світ. Бідний герой самопожертви, сокрушений самовідданістю! Як повторював він: «Що я наробив?»

Але нічого цього не бачила Козега. Ні поганого настрою, ні різкостей. Завжди з однаково ясним і добрим обличчям, Жан Вальжан став тепер поводитися з нею ще ніжніше, ще більш по-батьківськи. Коли й можна було здогадатись, що в нього тепер менше радостей, то хіба з того, що він став ще лагіднішим.

Козета теж мучилася. Від відсутності Маріуса вона страждала так само дивно, як і раділа з його присутності: не усвідомлюючи цього як слід. Коли Жан Вальжан перестав ходити з нею на звичайну прогулянку, якийсь жіночий інстинкт невиразно підказав Козеті, що їй не слід виявляти свою зацікавленість Люксембурзьким садом, і тоді батько знову поведе її туди.

Жан Вальжан мовчки прийняв мовчазну згоду Козети. Вона шкодувала, що дала її, але було вже запізно. В той день, коли вони знову прийшли до Люксембурзького саду, Маріуса там не було. Він зник; що його робити? Чи побачить вона його колись? Козета відчула в серці біль, який збільшувався щодня. Вона не знала вже, зима тепер чи літо; світить сонце чи йде дощ; чи співають пташки; квітнуть жоржини чи стокротки; що краще: Люксембурзький сад чи Тюільрі; досить чи занадто накрохмалена принесена пралею білизна; добру чи погану провізію принесе з ринку Тусен? І пригнічена, поглинена однією лише думкою, дівчина безтямним поглядом дивилася перед себе, як дивляться в темряві на чорний глибокий простір, де тільки но бачили привид.

Але й вона не давала Жанові Вальжану помічати нічого, крім блідості на її лагідному, як і завжди, обличчі.

Ця блідість дуже хвилювала старого, і він не раз питався:

- Що з тобою?

- Нічого,- відповідала Козета, а помовчавши, немов здогадуючись і про його сумний настрій, додавала: - А з вами що, батьку?

- Зі мною? Нічого,- казав Жан Вальжан.

Ці дві істоти, що любили одне одного такою зворушливою любов’ю й так довго жили одне для одного, мучилися тепер одне поруч одного, одне через одного, не кажучи про це ні слова нікому, не сердячись і всміхаючись.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ.
ПАРТІЯ КАТОРЖНИКІВ

Більш нещасним з них був Жан Вальжан. У юності, навіть в її скорботах, є якесь власне світло.

Іноді Жан Вальжан страждав так, що поводився по-дитячому. Смуткові властиво виявляти дитячий бік характеру людини. Він ясно почував, що Козета відходить від нього. Йому хотілося б боротися, затримати її, змусити захопитись чимсь зовнішнім, блискучим. Ці дитячі, але водночас і старечі думки, дали йому, проте, досить вірне уявлення про вплив шумихи на молодих дівчат. Одного дня йому випало якось побачити генерала Кутара, паризького коменданта, який у парадній формі проїздив верхи по вулиці. Жан Вальжан позаздрив цій позолоченій людині і подумав, що було б великим щастям, якби й сам він міг одягти такий костюм; що, безперечно, Козета була б у захваті, побачивши його в ньому; і що якби він, подавши Козеті руку, пройшов з нею перед гратами Тюільрі, а караул віддав би йому честь, то це задовольнило б дівчину, і вона перестала б задивлятись на молодих людей.

Несподіване, глибоке зворушення домішалось до цих журних думок.

Живучи самотньо на вулиці Плюме, вони засвоїли собі одну звичку: ходити іноді дивитись, як сходить сонце. Така прогулянка радує тих, хто вступає у життя, і тих, хто покидає його.

Для того, хто любить самотність, гуляти на світанку - приємно так само, як і гуляти вночі, тільки на світанку бачиш ще веселу природу. Вулиці - безлюдні, пташки співають. Козета - і сама пташка - охоче вставала рано. Такі екскурсії підготовувались напередодні. Він пропонував, вона згоджувалась. То була немов змова. Виходили ще поночі, і саме це було вже радістю для Козети. Невинні ексцентричності до вподоби молоді.

Жан Вальжан, ми знаємо, любив ходити по пустинних місцях, далеких завулках, малолюдних вулицях. За тих часів коло паризьких застав були невеличкі поля, які майже зливалися з містом. Там улітку росли рідкі колосся, а восени, після жнив, здавалося, що їх не зжали, а вищипали. Такі місцевості Жан Вальжан одвідував з найбільшою охотою. Не скучала там і Козета. Для нього то була самотність, для неї - воля. Там вона знову ставала маленькою дівчинкою, могла бігати і майже гратися; там вона скидала свій капелюшок, клала його на коліна Жанові Вальжану й збирала букети. Вона розглядала метеликів на квітах, але не чіпала їх. Лагідність і ніжність зроджуються разом з коханням, і молода дівчина, що плекає тремтливий, крихкий ідеал, жаліє крила метелика. Вона плела вінки з маку й одягала їх собі на голову, і пронизані, насичені сонцем, багряні, мов полум’я, квітки здавалися вінком з жаринок над цим свіжим рожевим личком.

Цю звичку до вранішніх прогулянок вони зберегли й тоді, коли життя їхнє потьмарилось.

Отож, одного жовтневого ранку, приваблені винятково гарного осінню 1831 року, вони вийшли з дому і на світанку були коло Менської застави. То був не світанок, а зоря: чарівна і дика хвилина. У глибокій блідій блакиті - розкидано кілька сузір’їв, земля - зовсім чорна, небо - зовсім біле, трепет травинок, скрізь таємничі страхи півмороку. Жайворонок, який, здавалось, змішався з зірками, співав у колосальній висоті, і цей гімн дрібного безкрайому неначе заспокоював безмежні простори. На сході, на світлому, мов сталь, горизонті вирізьблювалась темна маса церкви Валь-де-Грас. За куполом її підіймалась сліпуча Венера, і здавалось, що то якась душа вилітає з похмурої будівлі.

Скрізь були мир і тиша. Нікого на шосе. Десь унизу виднілися кілька постатей робітників, що йшли на роботу.

Жан Вальжан сидів на боковій стежці, на колодах біля воріт лісного складу, обличчям до шляху, спиною до світла. Він занурився в самоспоглядання, в якому зосереджується весь розум, яке захоплює навіть зір і немов замикає людину між чотирма мурами. Бувають роздумування, що їх можна назвати вертикальними, бо потрібний час, щоб з дна їх повернутись на землю. У такі думки заглибився й Жан Вальжан. Він думав про Козету; про щастя, можливе, якби між ним і нею не стояло нічого; про світло, яким вона наповняла все його життя і яким тільки й дихала його душа. Мріючи про це, він був майже щасливий. Козета стояла біля нього й дивилась на хмари, які починали рожевіти.

І раптом Козета скрикнула:

- Там унизу ніби хтось іде, батьку!

Жан Вальжан підвів очі.

Козета мала рацію.

Як відомо, шосе, що веде від Менської застави, становить продовження Севрської вулиці і під прямим кутом перерізується внутрішнім бульваром. З перехрестя їх долинав якийсь шум, мало зрозумілий в таку пору, і щось безформне, невиразне виповзало з бульвару на шосе.

Воно збільшувалось, посувалося в певному порядку, здавалось наїженим і дрижало. Може, то був віз, але того, що було на возі, не можна було розібрати. Виднілися коні, колеса; чути було крики, ляскання бича. Поступово в пітьмі починали з’являтись якісь контури. То й справді був віз, який тільки но звернув з бульвару на шлях і посувався до застави, де сидів Жан Вальжан з Козетою. Слідом за ним їхав другий такого ж вигляду, потім третій, далі четвертий; всього їх було сім, і голови задніх коней торкалися задків передніх возів. На возах ворушилися чиїсь силуети, у сутінках іскрили немов леза голих шабель; лунав брязкіт, подібний до брязкоту ланцюгів; і все це наближалось, голоси ставали виразніші; то було щось жахливе, що бачиш тільки уві сні.

Наближаючись, воно набувало певних форм і вимальовувалось за деревами, мов бліді привиди. Маса білішала; день, сходячи поволі, огортав тьмяним світлом цей примарний і разом з тим - живий мурашник; голови силуетів стали обличчями трупів. Ось що це було. Шляхом котилися один за одним сім возів. Перші шість були дивної будови. Вони скидались на дроги бондарів: щось як покладені на два колеса довгі драбини, на передньому кінці у формі носилок. Кожні такі дроги, або вірніше - драбину, тягли запряжені цугом четверо коней. На цих дрогах були дивовижні групи людей. У сутіні їх не було ще видно, але вони вгадувались. Двадцять чотири на кожному екіпажі, по дванадцять з кожного боку, вони спинами спирались одні на одних, сидячи обличчям до прохожих, а ноги їхні звисали з воза. На спинах у них щось бряжчало - ланцюг, а на шиї щось блищало - залізний нашийник. Нашийник був окремий у кожного, а ланцюг був спільний для всіх, і коли б ці двадцять чотири чоловіка злізли з дрог і пішли пішки, то вони, в невблаганному єднанні, повзли б по землі, неначе стонога, з ланцюгом замість хребта. На передку і на задку воза стояли два чоловіки з рушницями, маючи під ногами кінці ланцюга. Нашийники були квадратні. Сьомий екіпаж - величезний фургон на чотирьох колесах з полудрабками, але без верху, запряжений четвернею, був навантажений купою залізних казанів, жаровень та ланцюгів, а між ними лежали кілька зв’язаних людей, очевидно, хворих. На цьому фургоні було ще кілька залізних грат з випалими гратинами, якими, здавалось, користувалися колись при тортурах.

Екіпажі трималися середини дороги. По обидва боки їх ішли два ряди конвоірів, огидних на вигляд, у трикутних, як у солдатів директорії, капелюхах, в брудних подертих мундирах з червоними погонами інвалідів, в пошматованих сіро-синіх штанах факельників, у жовтих перев’язях, з рушницями і з дрючками; якась мішанина солдата з розбійником. Конвоїри ці були огидні, як жебрак, і владні, як кат. Той, що здавався їхнім начальником, мав у руці бич поштаря. Затушовані спершу сутінню, всі ці деталі, як стало розвиднювались, вимальовувались дедалі яскравіше. На чолі і в хвості валки їхали кінні жандарми, поважні, з шаблями наголо.

Валка була така довга, що коли перший віз під’їздив уже до застави, останній тільки звертав з бульвару.

По обох боках шосе тиснувся і дивився натовп, що, як то буває в Парижі, з’явився невідомо звідки. На сусідних вуличках чути було закличні крики людей і цокотіння дерев’яних черевиків городників, що збігались подивитися на валку.

Скупчені на дрогах люди мовчки трусилися по нерівній дорозі. Вони були сині й тремтіли від ранкового холоду. На всіх були полотняні штани й дерев’яні черевики на босу ногу. Решта фантастичних костюмів залежала від примхи злиднів і відзначалась огидною різноманітністю. Нема видовища зловіснішого, як арлекін у дранті. Пом’яті фетрові капелюхи, жахливі шерстяні ковпаки, кашкети з просмоленої парусини, поруч з короткою блузою - чорний фрак з витертими ліктями. На багатьох були жіночі капелюшки, на інших - щось плетене; виднілися волохаті груди, крізь розірваний одяг можна було побачити татуювання: храми любові, запалені серця, купідони.⁵⁹ Видно було й лишаї, і хворобливі червоні плями на шкірі. Двоє чи троє прикріпили до дрог жмутки соломи, що висіли під ними мов стремено, і простромили в них ногу. Один з них держав у руці й підносив до рота щось подібне до чорного каменя і, здавалось, кусав його; то він їв хліб. Очі там були або сухі та погаслі, або блищали лихим світлом. Конвоіри лаялись, прикуті до ланцюга мовчали. Час від часу чути було звук удару дрючком по спині чи по голові. Дехто з тих нещасних стогнав, деякі голосно позіхали. Лахміття було жахливе, ноги теліпались, плечі хиталися, голови стукались одна об одну, кайдани бряжчали, очі люто палали, кулаки стискувались або висіли вздовж тіла, як у мерців. Позаду валки реготалися діти.

Ця валка, в усякому разі, справляла страшне враження. Було ясно, що коли почнуться дощі, то всі ці жалюгідні вбрання промокнуть, що, промокнувши, ці люди вже не висохнуть; що, змерзши, вони вже не зогріються; що їхні полотняні штани прилипнуть до тіла; що в їхніх черевиках буде повно води, що удари бичем не приглушать клацання їхніх щелеп; що нашийник і далі триматиме їх за шию; що їхні ноги й далі теліпатимуться. Не можна було не здригнутися, побачивши ці істоти людські, зв’язані так і віддані на волю холодних осінніх туманів, дощу, вітру, негоди, немов дерева або камені.

Удари палицею не щадили навіть хворих, які, зв’язані вірьовками, нерухомо лежали на сьомому возі, кинуті туди, немов мішки з мотлохом.

Раптом зійшло сонце. На сході бризнув величезний жмут променів і запалив огнем усі ці дикі обличчя. Язики розв’язались, спалахнула ціла пожежа жартів, клятьби та пісень. Широка горизонтальна смуга світла розітнула пополам усю що валку, запаливши голови та тулуби й залишивши в мороку ноги та колеса. На обличчях з’явились думки, і цей момент був жахливий: демони показались без масок, жорстокі душі оголилися. Але й освітлений, цей народ залишився похмурим. Тільки деякі веселуни, приставивши до рота трубочки з гусячого пера, видували звідти на юрбу паразитів, стараючись більше попасти в жінок. Кладучи чорні тіні, світло ще більше вирізняло ці жалюгідні профілі. Не було серед них нікого не спотвореного злиднями, і враження справляли вони таке страшне, що світло сонця здавалося блискавкою. На передніх дрогах з дикою веселістю загорлали популярне тоді попурі⁶⁰ з «Весталки» Дезож’є; дерева зловісно хитали вітами, буржуа обік шляху з ідіотськи-блаженннм виглядом слухали сороміцькі куплети, які співали привиди.

В цій процесії були, мов у хаосі, з’єднані всі лиха. Там були профілі всіх звірів, старики, юнаки, голі черепи, сиві бороди, потворні цинічності,⁶¹ похмура покора, дикунські усмішки, безумні пози, свинячі рила під кашкетами, якісь немов дівочі обличчя з кучериками на висках, дитячі, а через те - ще жахливіші, фізіономії, костисті, мов у скелетів, лиця, яким бракувало тільки смерті. На першому возі їхав негр, який раніше був, може, рабом і мав тепер змогу порівняти свої теперішні кайдани з тими, які носив раніше. Страшний вирівнювач - ганьба - пройшов по всіх цих обличчях. На цьому ступені приниження ніхто з них не міг уже спуститись глибше, і неосвіченість одних, яка перетворилась в отупіння, дорівнювала освіченості інших, яка перетворилась у розпач. Не можна було зробити вибір між цими людьми, що здавались якимось вершками грязі. Очевидно, той, хто влаштовував цю мерзенну процесію, і не класифікував їх. Їх з’єднували та зв’язували, може, за абеткою і розподілили по дрогах. Проте, з’єднані жахи завжди дають кінець-кінцем якийсь наслідок того з’єднання. Складіть усі нещастя, і ви матимете суму. Так і тут. Кожен ланцюг випромінював якусь спільну душу; кожен віз мав свою фізіономію. За тим, де співали, їхав другий, де вили; на третьому жебрали, ще на одному скреготали зубами, на дальшому кляли прохожих, ще далі кляли бога. Тільки на останньому мовчали, як у могилі. Данте побачив би тут сім кіл пекла в русі.⁶²

То була процесія засуджених на страту, що відбувалася не на блискавичній колісниці апокаліпсиса, а - ще жахливіше - на тюремних возах.

Один з конвоїрів, який мав гачкувату палицю, час від часу ніби ворушив нею цю купу покидьків людських. Стара жінка в натовпі, показуючи на нього пальцем п’ятилітньому хлопчикові, сказала: «Це мусить навчити тебе, негіднику».

Співи й блюзнірства не вщухали, і тоді начальник ескорту ляснув своїм бичем. На цей знак відповів град ударів наосліп по всіх семи возах. Багато на них почервоніли й запінились, що посилило веселий настрій гаменів - зграї мух на цій рані.

Очі Жана Вальжана стали страшними. То були вже не зіниці, а скло, яке заступає погляд, несвідомий, здається, дійсності, і де горить відблиск колишніх страхів та катастроф. Перед ним було не видовище, а видіння. Він хотів підвестись, побігти, втекти... і не міг поворухнути ногою. Іноді те, що бачиш, хапає і держить тебе. Жан Вальжан прикипів до місця, остовпілий, очманілий, в невимовній тузі питаючи себе, що означає це загробне переслідування і звідки взявся цей пандемоніум,⁶³ що переслідує його. Раптом, жестом людини, якій повертається пам’ять, він підніс руку до чола: він згадав, що це - звичайний маршрут, який вибирають, аби уникнути зустрічі з королем на фонтенеблоському шляху, і що тридцять п’ять років тому він теж проїздив через цю заставу.

Козета, настрахана з інших причин, злякалась, проте, не менше. Вона не розуміла нічого, їй забило дух. Те, що вона бачила, здавалось їй неможливим.

- Що таке на цих возах, батьку? - нарешті скрикнула вона.

- Каторжники,- відповів Жан Вальжан.

- Куди ж вони їдуть?

- На галери.

В цей момент до ударів палицею, що їх завдавала сотня рук, домішалися удари шаблями плашма. Каторжники зігнулись, муки викликали гидку покору, і всі замовчали, поглядаючи, мов упіймані вовки. Козета вся тремтіла.

- А це ще люди, батьку? - спитала вона.

- Іноді,- відповів Жан Вальжан.

То й справді була партія каторжників, яка, вийшовши ранком з Бісетра, звернула на Менську дорогу, щоб обминути Фонтенебло, де жив тоді король. Такий круг подовжував страшну путь на три чи чотири дні, але для того, щоб позбавити царську особу видовища мук, варто її подовжити.

Жан Вальжан повернувся додому пригнічений. Такі зустрічі - як удари; і спогади, які вони залишають, подібні до потрясіння.

Ідучи назад на Вавілонську вулицю, він не помічав, що Козета ставила ще інші запитання з приводу щойно баченого ними. Може, його пригнічення було занадто сильне, щоб він міг чути її слова й відповідати на них. Тільки ввечері, коли Козета йшла спати, він почув, як вона півголосом, неначе до себе, промовила: «Якби я зустріла десь такого чоловіка, то, здається мені, вмерла б, побачивши його зблизька».

На щастя, на другий день після тієї трагічної зустрічі у Парижі з якоїсь офіціальної нагоди влаштовували різні свята: парад на Марсовому полі, перегони на Сені, вистави на Єлісейських полях, феєрверк на площі Зорі, ілюмінацію повсюди. Жан Вальжан, всупереч своєму звичаєві, повів туди Козету, щоб розвіяти спогади про вчорашнє і веселим паризьким гамором стерти жахливе враження від того видовища. На параді - центрі свята - була звичайна безліч мундирів. Одяг свою форму національного гвардійця й Жан Вальжан, почуваючи себе так, неначе він ховається. А втім, мета їхньої прогулянки була досягнена. Козета, яка вважала за свій обов’язок догоджати батькові і для якої, правда, кожне видовище було новим, прийняла цю пропозицію з охотою та податливістю юності і не виявила зневаги до трохи вульгарних веселощів, званих народним святом. Жан Вальжан міг подумати, що зробив правильно і що від страшного видовища не лишилося й слідів у її пам’яті.

Через кілька днів, одного гарного сонячного ранку, обоє вони були на ганку, що виходив з буднику в сад. Це було друге порушення правил, встановлених для себе Жаном Вальжаном, і суперечило засвоєній Козетою звичці - сумувати в своїй кімнаті. Козета була в капоті - цьому ранковому вільному вбранні, що так чарівно окутує молодих дівчат і здається хмаркою на зорі. Освітлена сонцем, рожева після здорового сну, вона стояла перед зворушеним старим і общипувала стокротку. Вона не знала чудової приказки: «Любить не любить...», бо хто навчив би її? Дівчина інстинктивно, невинно бавилася квіткою, і не підозрюючи, що общипувати стокротку це значить общипувати серце. Якби існувала ще й четверта грація, що звалася б Меланхолією, але мала сміюче личко, то Козета виглядала б, як та грація. Жан Вальжан, мов зачарований, споглядав її пальчики на квітці і, захоплений променистою дитиною, забував усе. У кущах поруч співала вільшанка. Білі хмарки бігли по небу так весело, що можна було подумати, ніби їх тільки но пустили на волю. Козета уважно общипувала стокротку і, здавалось, думала про щось прекрасне. І раптом, з повільною грацією лебедя, вона повернула голову й спитала Жапа Вальжана:

- А що ж таке ці галери, батьку?

КНИГА ЧЕТВЕРТА.
ДОПОМОГА З ЗЕМЛІ МОЖЕ БУТИ ДОПОМОГОЮ З НЕБА

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ЗОВНІ РАНА, ВСЕРЕДИНІ ЗЦІЛЕННЯ

Отож, життя їхнє поступово тьмарилось.

Їм лишалась тепер одна тільки розвага, яка була колись щастям для них: носити їсти голодним і носити одяг тим, хто мерз. Такі відвідини бідних, під час яких Козета супроводила Жана Вальжана, повертали їм хоч трохи минулих радостей, і іноді - коли день бував удалий, коли їм щастило зарадити не одному лихові і відживити та зогріти багатьох дітей - Козета ввечері виглядала дещо веселішою. Тоді ж відвідали вони й вертеп Жондретів.

Ранком на другий день після візиту туди Жан Вальжан прийшов додому спокійний, як завжди, але з великою раною, дуже запаленою та злоякісною, на лівій руці. Вона скидалась на опік, і походження її Жан Вальжан пояснив якось невиразно. Через цю рану його понад місяць трусила пропасниця, і він не виходив з кімнати. Звертатись до лікарів Жан Вальжан не хотів, а коли Козета настоювала на цьому, він казав: «Поклич ветеринара».

Козета щоранку й щовечора перев’язувала йому рану і робила це з таким божественним виглядом, з таким ангельським виразом щастя бути корисною для нього, що Жан Вальжан почував, як йому повертається вся його колишня радість і розвіюються всі його побоювання та тривога. Він дивився на Козету й казав до себе: «О, добродійна рана! О, добродійна хвороба!»

Під час недуги батька Козета покинула будинок, їй знову подобався маленький флігель та задній двір. Вона майже цілі дні проводила біля Жана Вальжана, читаючи йому книги, які той просив прочитати; здебільшого - описи подорожей, Жан Вальжан відроджувався; він знову був невимовно щасливий. Люксембурзький сад, незнайомий молодий фланер, охолодження Козети - те, що тьмарило його душу, забувалось. Іноді він казав собі: «Та я ж вигадав усе це! Я - просто старий дурень».

Жан Вальжан був такий щасливий, що жахлива, цілком несподівана зустріч з Тенардьє у вертепі Жондретів лише сковзнула, сказати б, по ньому. Йому вдалося втекти, сліди його загубилися; яке було йому діло до решти? Він тільки жалів тих нещасних. «Тепер вони в тюрмі й шкодити нікому не можуть,- думав Жан Вальжан.- Але що ж то за нещасні злидарі!»

Про страшне ж видіння біля Менської застави Козета більше не говорила.

В монастирі сестра Метхільда навчила Козету музики. У Козети був голос жайворонка, обдарованого душею, і інколи ввечері, в скромній кімнатці хворого, вона співала сумних пісень, які радували Жана Вальжана.

Наставала весна. У саду в них цієї пори року було так чудово, що Жан Вальжан сказав якось Козеті:

- Ти ніколи не виходиш. Я хотів би, щоб ти гуляла в саду.

- Як хочете, тату,- відповіла Козета.

І, корячись батькові, вона знову почала гуляти в саду, найчастіше сама, бо Жан Вальжан, боячись, певно, щоб його не побачили крізь грати, майже ніколи не виходив туди.

Рана його змінила багато в їхньому житті.

Коли Козета побачила, що батько її страждає менше, починає одужувати й має вигляд щасливої людини, вона зраділа; але радість та була така природна й прийшла до неї так поволі, що Козета навіть не помітила цього. Потім це ж був березень; дні довшали; зима, яка завжди заносить з собою трохи нашого суму, відходила; далі настав квітень, цей світанок літа, свіжий, як усяка зоря, веселий, як усяке дитинство; іноді, правда, плаксій, як усі новонароджені. В цьому місяці в природі бувають особливі якісь проблиски; вони падають з неба, з хмар, з дерев, з лугів, з квітів і потрапляють у серце людини.

Козета була занадто юна, щоб не пройнятись усією радістю квітня, такого схожого на неї. Хмари в її душі розвіялись непомітно й нечутно для неї. Навесні в сумних серцях стає так світло, як світлішає опівдні в льохах. Козета не сумувала вже більше, але не усвідомлювала цього. Вранці, годині о десятій, після сніданку, коли їй удавалося витягти на чверть години батька в сад, Козета, гуляючи з ним під сонцем, перед ганком, і підтримуючи його хвору руку, сама не помічала, як щохвилини сміялась і була щаслива.

Сп’янілий від радості Жан Вальжан дивився, як дівчина знову рожевіє та свіжішає.

- О, добродійна рана! - стиха повторював він.

І він був навіть вдячний Тенардьє.

Як тільки його рана загоїлась, він поновив свої самотні прогулянки смерком.

Але помилково було б думати, ніби можна гуляти самому по безлюдних околицях Парижа і не наразитись на якусь пригоду.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
МАТІНКА ПЛУТАРХ, НЕ ВАГАЮЧИСЬ, ПОЯСНЮЄ ОДНЕ ЯВИЩЕ

Одного вечора маленький Гаврош не їв нічого. Згадав він, що не обідав і напередодні. Це ставало надокучливим. Гаврош вирішив повечеряти й пішов поблукати по пустирях навколо Саль- петріера, сподіваючись на удачу. Там, де нема людей, часто можна знайти щось. Так опинився він у передмісті, яке здалося йому Аустерліцем.

Бувши там раніше, він бачив там старий сад, де іноді прогулювались якийсь старий чоловік та стара жінка і росла непогана яблуня. Коло яблуні стояла якась погано зачинена хижка, в якій, напевне, можна було дістати яблуко. Яблуко ж - це вечеря, це - життя. Те, що погубило Адама, мало врятувати Гавроша. Сад ішов уздовж незабрукованої пустинної вулички, обрамленої чагарником у тих місцях, де не було будинків. Від вулички сад відділявся плотом.

Гаврош пішов до цього саду. Він упізнав вуличку і яблуню, побачив хижку, оглянув пліт, через який йому легко було перелізти. День померк. На вуличці - ані кішки, година була сприятлива. Гаврош почав уже було перелазити, але раптом спинився. В саду розмовляли. Гаврош подивився крізь пліт.

За два кроки від нього, коло самої огорожі, по той бік її, саме там, де він опинився б, коли б переліз, лежав камінь, що правив нібито за лаву, а на камені сидів бачений уже ним у саду старик. Перед ним стояла стара жінка. Стара бурчала. Не дуже то скромний Гаврош почав прислухатись.

- Пане Мабеф! - казала стара.

- Мабеф! - подумав Гаврош.- Кумедне ім’я!

Старий, до якого звертались, і не поворухнувся.

- Пане Мабеф! - повторила стара.

Не підводячи очей, старий нарешті відповів:

- Чого вам, матінко Плутарх?

- Матінка Плутарх! - подумав Гаврош.- Ого ще одне кумедне ім’я!

Матінка Плутарх тоді заговорила, і старому довелося взяти участь у розмові.

- Домовласник невдоволений.

- Чому?

- Йому не плачено вже за три квартали.

- Через три місяці не буде сплачено за чотири.

- Він каже, що викине вас на вулицю.

- Я піду.

- Зеленярка вимагає грошей. Вона не привозить уже нічого. Потім, чим будете ви опалювати цієї зими? У нас не буде дров.

- Буде сонце.

- Різник не дає більше м’яса в борг.

- То й краще: я погано перетравлюю м’ясо. Воно - важке для мене.

- А що буде в нас на обід?

- Хліб.

- Пекар вимагає, щоб з ним розрахувалися. Нема грошей, мовляв, не буде й хліба.

- Ну й добре.

- А що ж ви їстимете?

- У нас є яблука від цієї яблуні.

- Але не можна ж, пане, жити без грошей.

- Нема їх у мене.

Стара пішла, старик залишився сам і замислився. Замислився й Гаврош. Була вже майже ніч.

Першим наслідком думок Гавроша було те, що замість того, щоб перелазити через огорожу, він сів навкарачки під нею. Галузки кущів трохи розходились унизу.

- Ага! - сказав собі Гаврош.- Як спальня! - і він зщулився там, майже притулившись спиною до лави, де сидів батько Мабеф. Він чув, як дихає восьмидесятилітній старий.

Замість того, щоб пообідати, Гаврош намагався заснути.

Кішки сплять одним лише оком. Дрімаючи, Гаврош спостерігав.

Біле присмеркове небо надавало білуватого кольору й землі, і вуличка здавалась блідою лінією між двома рядами темних кущів.

Гаптом на цій білуватій смузі з’явились два силуети. Один ішов попереду, другий - на деякій віддалі ззаду.

- А ось і двоє людей,- буркнув Гаврош.

Перший силует скидався на якогось зігнутого й замисленого буржуа, вдягненого більш ніж просто. Під тягарем свого віку він ішов поволі, ледве переставляючи ноги. Очевидно, він вийшов з дому, щоб прогулятись у зоряний вечір.

Другий силует був прямий, чіткий і невеличкий. Він ішов так само повільно, як і перший, але в його ході почувалася гнучкість і жвавість. Хоч було в цьому силуеті щось зловісне та підозріле, але на всій постаті людини лежав відбиток того, що називали тоді елегантністю; на чоловікові був капелюх красивого фасону і чорний сюртук у талію, імовірно, з дорогого сукна. Голову він тримав з якоюсь певною своєї сили грацією, а під капелюхом виднівся у сутіні неясний профіль юнака; в роті він тримав троянду. Цей другий силует був добре відомий Гаврошеві. То був Монпарнас.

Про першого він міг сказати тільки, що де якийсь старенький добродій.

Гаврош почав стежити за ними.

Один з цих двох прохожих, очевидно, мав якісь наміри щодо другого. З своєї позиції Гаврош міг добре бачити всю сцену. Його спальня дуже до речі зробилася тайником.

З’явлення Монпарнаса, що в таку пору й у такому місці переслідував когось, було загрозливим. Гаврошеві стало жаль старенького.

Що робити? Втрутитися? Один безсилий допомагає другому! Монпарнас матиме, з чого посміятися. Гаврош розумів, що для цього страшного вісімнадцятирічного бандита впоратися спершу з старим, а потім з дитиною буде дуже легко.

Поки Гаврош міркував, стався напад, раптовий і огидний. Напад тигра на осла, павука на муху. Монпарнас зненацька кинув троянду, підскочив до старого, схопив його за комір і вп’явся в нього. Гаврош ледве стримав крик. Ще за мить один з чоловіків лежав на землі й хрипів під важким, як мармур, коліном другого, що тиснуло йому груди. Тільки лежав зовсім не той, про кого спершу подумав Гаврош. Внизу був Монпарнас, а на ньому - старий добродій.

Все це відбувалось за кілька кроків від Гавроша.

Старий витримав удар молодого і повернув його з такою жахливою силою, що нападник і атакований умить помінялись ролями.

«Оце так молодчага, старий!» - подумав Гаврош.

Він не міг стриматися й зааплодував, але аплодисменти були ні до чого: противники, напружуючи всі сили, важко дихали й не чули нічого.

Запала мовчанка. Монпарнас перестав пручатися. «Чи не помер він?» - подумав Гаврош.

Старий за весь час не промовив жодного слова, не видав жодного крика. Він випростався, і Гаврош чув, як він казав Монпар- насові:

- Уставай!

Монпарнас устав, але старий не пускав його з рук. У Монпарнаса був принижений і розлючений вигляд вовка, подоланого ягням.

Гаврош напружено дивився і слухав. Видовище дуже тішило його, і він дістав нагороду за свою сумлінну увагу глядача, почувши розмову, що їй темрява надавала якоїсь особливої трагічності. Старий ставив запитання, Монпарнас відповідав.

- Скільки тобі років?

- Дев’ятнадцять.

- Ти - дужий і здоровий. Чому ти не працюєш?

- Мені обридає працювати.

- Який твій фах?

- Ледар.

- Відповідай серйозно. Чи не можна зробити для тебе чого- небудь? Ким хотів би ти бути?

- Злодієм.

Запанувала мовчанка. Старий, здавалося, глибоко замислився. Він стояв нерухомо й не пускав Монпарнаса.

Час від часу молодий бандит, міцний і в’юнкий, здригався, немов звір у пастці. Він пручався, намагався ударити противника ногою, нестямно звивався всім тілом, пробував вирватися. Старий нібито не помічав його зусиль і тримав обидві його руки в одній своїй з байдужістю абсолютної сили.

Старий немов мріяв деякий час, а потім, дивлячись Монпарнасові в очі, злегка підніс голос і в темряві, урочистим тоном, звернувся до нього з промовою, з якої Гаврош не пропустив жодного складу:

- Дитя моє, через лінощі ти живеш найнеспокійнішим життям. Ти називаєш себе ледарем. Готуйся працювати. Чи бачив ти колись одну страшну машину: вальцевий верстат? Треба берегтись її: вона лукава і жорстока і, коли вхопить за полу вбрання, то втягне вже всього цілком. Така машина й безділля. Спинися, поки маєш ще час, і рятуйся. Інакше буде кінець, і ти незабаром потрапиш під її колеса, а тоді не надійся вже ні на що. До втомної праці, ледарю! Не відпочивай більше. Залізна рука невблаганної праці схопила тебе. Ти не хочеш заробляти собі на життя, мати якесь завдання, виконувати якісь обов’язки, як інші. Гаразд. Тоді і з тобою буде не так, як з іншими. Праця - це закон. Хто уникає її з лінощів, буде суворо покараний. Не хочеш бути робітником - будеш рабом. Якщо праця й випустить тебе з одного боку, то вхопить з іншого. Не хочеш бути її другом - будеш її негром. А! Ти не хотів чесної втоми всіх людей, то тебе заллє піт засуджених на вічні муки. Там, де інші співають, ти стогнатимеш. Ти здаля, знизу, бачитимеш, як працюють інші, а тобі здаватиметься, ніби вони відпочивають. Плугатар, жнець, матрос, коваль з’являтимуться перед тобою в ореолі світла, як праведники в раю. Як променіє ковадло! Яка радість вести плуг, в’язати снопи! Яка розкіш вільний човен під вітром! А ти, ледарю, копай, тягни, котись, іди! Тягни своє ярмо, бо ти тепер в’ючна тварина, яка працює в пеклі. Твоя мета - не робити нічого? Так не матимеш жодного тижня, жодного дня, жодної години без того, щоб не виснажуватись. Ти неспроможний будеш підняти будьщо без величезних труднощів. Живучи, ти кожну хвилину напружуватимеш мускули. Перо для інших буде для тебе важке, мов скеля. Найпростіші речі будуть майже недоступні для тебе. Життя навколо тебе стане жахливим. Ходити, дихати - становитиме тяжку працю для тебе. Тобі здаватиметься, ніби твоя легеня важить сто фунтів. Розв’язати питання - іти тим чи тим шляхом - буде для тебе цілою проблемою Кожен, хто хоче вийти, штовхає собі двері, і ось він уже надворі. А тобі, щоб вийти, доведеться пробивати стіну. Що роблять усі, коли хочуть вийти на вулицю? Всі спускаються по сходах. А ти дертимеш простирала, сукатимеш з них вірьовку, потім вилізеш крізь вікно й повиснеш над безоднею; і тоді буде ніч, буде гроза, падатиме дощ, бурхатиме ураган, а якщо вірьовка виявиться занадто короткою, то тобі залишиться єдиний спосіб спуститись - упасти. Впасти навмання, в провалля, з невідомої висоти, невідомо куди. Або ж вилазитимеш крізь бовдур, рискуючи згоріти, чи через трубу відхідника, рискуючи потонути. Я не кажу вже про пробоїни, які тобі доведеться маскувати; про камені, які щодня доведеться виймати й знову ставити на своє місце; про штукатурку, яку доведеться ховати в матраці. Перед тобою замкова щілина. У кожного буржуа в кишені - зроблений слюсарем ключ. А ти, коли хочеш вийти, мусиш зробити якесь диво мистецтва. Ти візьмеш монету в су й розріжеш її на дві пластинки. Якими інструментами? Їх ти вигадаєш сам. То вже твоя справа. Потім ти видовбаєш ці пластинки зсередини, стараючись ані трохи не пошкодити верхній бік їх, а потім зробиш по борту їх заглибини так, щоб зони щільно прилягали одна до одної, накриваючи одна одну, немов покришкою. Тоді ніхто не догадається, що всередині там щось є. Для доглядачів - бо за тобою стежитимуть - це буде звичайне су, а для тебе - ящичок. А що покладеш ти в цей ящичок? Маленький шматочок сталі. Пружину з годинника, яку ти вищербиш і яка стане пилою. Цією пилою, з голку завбільшки й сховану в монеті, ти повинен будеш перепиляти язичок у замку, засув, вушко колодки, грати на вікні і кайдани на твоїй нозі. І ось ти зробив це диво мистецтва, спритності, терпіння, і раптом довідались, хто його автор. Яка ж буде твоя нагорода? Карцер! Ось твоє майбутнє. Лінощі, потяг до роззаг - які це безодні! Чи знаєш ти, яке зловісне то рішення - нічого не робити? Жити неробою в суспільстві! Бути некорисним, тобто шкідливим! Це веде просто до загибелі. Горе тому, хто хоче бути паразитом: він буде червою. А! Тобі не подобається працювати? Ти думаєш тільки про те, щоб добре пити, добре їсти, добре спати. Питимеш воду, їстимеш чорний хліб, спатимеш на голих дошках з кайданами на тілі і холод їх відчуватимеш щоночі. Ну, добре; ти розіб’єш ті кайдани і втечеш. Після того ти плазуватимеш на череві між кущами і їстимеш траву, немов лісові звірі. А потім тебе впіймають. І тоді ти роками житимеш у ямі, прикутий до стіни, навпомацки знаходячи глек з водою, відкусуючи в мороку хліб, якого не стали б жерти пси; їдячи боби, що їх перед тобою їла черва. Благаю тебе, послухай мене! Тобі хочеться вдягатись у тонке сукно, носити лаковані черевики, завиватись, мастити собі волосся ароматами, подобатись жінкам, бути красивим. А тобі поголять голову, і носитимеш ти червону куртку та дерев’яні чоботи. Тобі хочеться перстень на палець, а матимеш залізний нашийник. За кожен погляд на жінку тебе битимуть. І ввійдеш ти туди двадцятирічним, а вийдеш п’ятидесятирічним. Ввійдеш ти молодим, рожевим, свіжим, з блискучими очима та білими зубами, з прекрасною шевелюрою юнака; а вийдеш розбитий, зігнутий, поморщений, беззубий, жахливий на вигляд, з білим волоссям. А, дитино моя! Ти збочив з вірної путі; неробство дає тобі погані поради. Найтяжча з праць - це злодійство. Повір мені - кинь цю тяжку роботу бути ледарем. Стати негідником - невигідно. Бути чесною людиною - менш неприємно. А тепер іди і подумай про мої слова. До речі, чого хотів ти від мене? Мого гаманця? Ось він.

І старий, випустивши Монпарнаса, поклав йому на долоню свій гаманець. Монпарнас зважив гаманець на руці і з такою обережністю, ніби вкрав його, сунув у задню кишеню сюртука.

Старий же повернувся до нього спиною й спокійно пішов собі далі.

- Йолоп! - пробурмотів Монпарнас.

Хто був той старик? Читач безсумнівно догадався вже.

Вкрай здивований Монпарнас, дивився, як він зникав у темряві. Це споглядання стало фатальним для нього.

В той час, як старий віддалявся, Гаврош наближався.

Одним поглядом пересвідчившись, що батько Мабеф, який, може, заснув, все ще сидить на лаві, хлопець вийшов з кущів і поповз до Монпарнаса, що нерухомо стояв спиною до нього. Непомітно підкравшись до Монпарнаса, Гаврош обережно сунув руку в задню кишеню його сюртука з тонкого чорного сукна, схопив гаманець, витяг назад руку і знову, мов вуж, поплазував у кущі. Монпарнас, який не мав жодних підстав стерегтися і замислився вперше за своє життя, не бачив нічого. Гаврош же, добравшись знову до того місця, де сидів батько Мабеф, кинув через пліт гаманець і пустився навтіки.

Гаманець упав біля ніг батька Мабефа, і шум від падіння розбудив його. Він нахилився, підняв гаманець; нічого не розуміючи, відкрив його. Там були два відділи; в одному з них лежали кілька срібних монет, в другому - шість наполеондорів.

Розгублений пан Мабеф поніс його до своєї управительки.

- Це падає з неба,- сказала матінка Плутарх.

КНИГА П’ЯТА.
ПОЧАТОК ЯКОЇ НЕ СХОЖИЙ НА ЇЇ КІНЕЦЬ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
САМОТНІСТЬ І КАЗАРМА

Горе Козети, таке болюче і гостре ще чотири-п’ять місяців тому, починало проходити непомітно для неї самої. Природа, весна, молодість, любов до батька, веселість пташок та квітів поволі, крапля по краплі, день за днем, вливали в цю чисту і юну душу щось подібне до забуття. Чи зовсім же погас у ній вогонь або його тільки притрусило попелом? В усякому разі, вона майже не відчувала тепер колишнього пекучого болю.

Одного дня їй зненацька згадався Маріус. «А я ж і не думаю вже про нього», сказала вона собі.

На тому ж таки тижні, гуляючи в саду, коло грат, вона побачила дуже вродливого уланського офіцера з осиною талією, в прегарному мундирі, з щоками, як у молодої дівчини, з шаблею під пахвою, з напомаженими вусами й в блискучому ківері. У нього було біляве волосся, рачкуваті блакитні очі, кругле, зухвале, самовпевнене обличчя - цілковита протилежність Маріусові - і сигара в роті. Козета подумала, що цей офіцер служить у полку, казарми якого містились тоді на Вавілонській вулиці.

На другий день він знову пройшов перед гратами. Козета запам’ятала годину, коли він проходив.

І відтоді - був то тільки випадок? - вона бачила його майже щодня.

Товариші офіцера помітили в цьому «занедбаному саду», за старими гратами стиля рококо, досить гарненьку особу, яка мало не завжди бувала там, коли проходив вродливий лейтенант, знайомий уже читачеві: Теодюль Жільнорман.

- Слухай! - казали вони.- Якась дівчина очей не відводить від тебе.

- Хіба маю я час звертати увагу на всіх дівчат, які дивляться на мене? - відповідав молодий офіцер.

Це було саме тоді, коли Маріус наближався до агонії свого розпачу і казав: «Мені хоча б побачити її перед смертю!» Якби бажання Маріуса здійснилося і він побачив, як Козета дивиться на улана, він враз умер би, не промовивши й слова.

Хто винен у цьому? Ніхто.

Маріус належав до тих натур, які впадають у сум і залишаються в ньому. Козета ж занурювалась у тугу, але потім виринала з неї.

Козета переживала тоді небезпечний момент, фатальну фазу замріяності полишеної на саму себе жінки, коли серце молодої дівчини буває подібне до вусиків виноградної лози, які, залежно від випадку, можуть прикріпитись і до капітелі мармурової колоші, і до стовпа шинку. Момент цей - вирішний і скороминущий - критичний для всякої сироти, незалежно від того, багата вона чи бідна. Багатство не захищає від невдалого вибору, і нерівні шлюби бувають і серед найвищих верств суспільства. Але справжній нерівний шлюб обумовлюється нерівністю душ. Якийсь нікому невідомий молодий чоловік, без імени, без роду, без статків, часто буває мармуровою капітеллю, що підтримує храм великих почуттів та ідей; а світська людина, самовдоволена, багата, в лакованих чоботах і з вилощеними словами, коли розглядати не зовнішність його, а середину (тобто те, що знає тільки його дружина), виявляється нікчемною балкою в помешканні, де таяться брудні й нечестиві пристрасті: стовпом шинку.

Що було в душі Козети? Заспокоєна та заснула пристрасть; кохання, яке не набуло ще певних форм: щось прозоре, блискуче зверху, каламутне - трохи глибше, темне - ще нижче. Образ вродливого офіцера відбивався на поверхні. Чи була якась згадка в глибині? На самому споді? Може. Козета цього не знала. І тут сталася незвичайна пригода.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
СТРАХИ КОЗЕТИ

У першій половині квітня Жан Вальжан поїхав кудись. Це, ми знаємо, траплялося з ним час від часу, але дуже рідко. Він бував відсутній два, найбільше - три дні. Куди він їздив? Ніхто, навіть Козета, не знав нічого. Тільки раз вона проводила його у фіакрі до рогу коротенького тупика, на якому було написано: «Тупик Планшет». Там Жан Вальжан зійшов, а фіакр відвіз Козету назад на Вавілонську вулицю. Звичайно Жан Вальжан їздив тоді, коли у них дома лишалося мало грошей.

Отож, Жана Вальжана не було вдома. Він обіцяв повернутися через три дні.

Ввечері Козета сама сиділа у вітальні. Щоб розважитися, вона відкрила своє фортепіано й почала співати, акомпануючи собі, арію хору з Евріанти «Заблукали мисливці в лісі», чи не найкращу в усій музичній літературі. Проспівавши її, Козета задумалась.

Раптом їй здалося, ніби в саду хтось ходить.

То не міг бути її батько - його не було вдома; не могла бути й Тусен - вона лягла вже спати. Була десята година вечора.

Козета підійшла до вікна, закритого зсередини віконницею, і приклала до неї вухо.

Їй здалося, ніби вона чує кроки чоловіка, який йшов дуже тихо.

Козета швиденько піднялась на другий поверх, в свою кімнату, відчинила вроблену у віконницю кватирку й глянула в сад. Був повний місяць. Видно було, як удень.

Козета не бачила нікого.

Тоді вона відчинила вікно. В саду було абсолютно тихо, на вулиці, скільки вона могла бачити,- нікого.

Козета подумала, що помилилась. Шум, який вона нібито чула, був галюцинацією, викликаною цією похмурою чудовою мелодією Вебера, що відкриває перед духом нерозвідані глибини, збуджує образ страшного лісу й змушує чути хруст хмизу під ногами уявлюваних у мороку мисливців.

Козета заспокоїлась.

А втім, з природи своєї вона була неляклива. В її жилах текла кров циганки, шукачки пригод, що ходить босоніж. Як згадуємо, вона була швидше жайворонком, ніж горлицею, і вдачу мала мужню та відважну.

На другий день увечері вона прогулювалась в саду. Серед хаосу невиразних думок їй моментами здавалось, ніби вона ясно чує шум, подібний до вчорашнього; так неначе хтось ходить у пітьмі під деревами, не дуже далеко від неї. Козета, проте, сказала собі, що шарудіння галузок надзвичайно нагадує кроки людини, яка йде по траві, і перестала звертати на це увагу. Правда, вона нічого й не бачила.

Козета вийшла вже з «хащів»; до ганку їй залишалось іще пройти зеленим моріжком. Місяць, який щойно зійшов, відкинув її тінь на цей моріжок.

Налякана Козета зупинилась.

Поруч з її тінню місяць виразно окреслив на газоні другу тінь, страшну та жахливу, в круглому капелюсі на голові.

То була неначе тінь чоловіка, який стояв під деревами, за кілька кроків від Козети.

З хвилину вона не могла ні говорити, ні кричати, ні кликати на допомогу, ні поворухнутися, ні повернути голови.

Нарешті Козета зібрала всю свою сміливість і обернулася.

Нікого.

Вона глянула на землю. Тінь зникла.

Козета знову ввійшла в кущі, хоробро обшукала всі закутки в них, добралась до грат і не знайшла нікого.

Її обсипало морозом. Невже знову галюцинація? Як! Два дні підряд? Одна... ну, це ще - можливо. Але дві! Турбувало її те, що тінь, безперечно, не була привидом. Привиди ніколи не носять круглих капелюхів.

На другий день повернувся Жан Вальжан. Козета розповіла йому про те, що, здавалось їй, вона чула і бачила. Вона сподівалась, що батько заспокоїть її, зниже плечима і назове дурненькою.

Жан Вальжан схвилювався.

- Цього не могло бути,- сказав він їй.

Він покинув її під якимсь приводом, вийшов у сад, і Козета бачила, що він дуже уважно розглядає грати.

Вночі вона прокинулась. На цей раз зона виразно чула, що під вікном хтось ходить. Козета підбігла до кватирки й відчинила її. В саду, справді, був чоловік з товстою палицею в руках. Коли вона хотіла закричати, місяць освітив його обличчя. То був її батько.

Козета лягла знову, кажучи до себе: «Він, значить, серйозно непокоїться».

Жан Вальжан провів у саду всю цю ніч і дві наступних. Козета бачила його крізь щілинку у віконниці.

На третю ніч місяць, ущербляючись, почав сходити пізніше. Було десь коло першої години ночі, коли Козета почула голосний сміх і голос батька, який кликав її:

- Козето!

Дівчина схопилася з ліжка, одягла капот і відчинила вікно.

На моріжку стояв її батько.

- Я розбудив тебе, щоб заспокоїти,- сказав він.- Подивись. Он твоя тінь у круглому капелюсі.

І він показав їй на моріжку тінь, яка, дійсно, дуже нагадувала чоловіка в круглому капелюсі. Кидав її димар з дашком, що стремів над сусіднім дахом.

Козета зайшлася сміхом, усі її зловісні гадки розвіялись, і на другий день, снідаючи разом з батьком, вона сміялася з зловісного саду, де гуляють привиди кухонних димарів.

Жан Вальжан зовсім заспокоївся. Козета ж не звернула особливої уваги, чи в напрямку від того димаря падала тінь, яку вона бачила, або нібито бачила, і чи там же стояв тоді місяць. Вона не задумалася над чудною особливістю димаря, який боїться бути спійманим і відступає, коли дивляться на його тінь, бо тінь таки зникла, коли вона обернулась, і Козета була певна цього. Отож, заспокоїлася й вона. Доказ батька здався їй абсолютно переконливим, і про те, що хтось міг увечері або вночі ходити в саду, вона і не думала.

Але через кілька днів сталася нова пригода.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ЗБАГАЧЕНИЙ КОМЕНТАРЯМИ ТУСЕН

В саду біля грат, що виходили на вулицю, стояла кам’яна лава, захищена від поглядів цікавих деревами, але прохожий міг рукою дістати до неї крізь грати і ті дерева.

Того ж таки квітня, якось увечері, Жаи Вальжан вийшов з дому, а Козета сіла на лаві. Вітер, що шарудів гілками дерев, свіжішав. Козета замріялась. Її поволі охоплював той непереможний, безпредметний сум, що його навіює вечір і що походить, може, від таємниці піводкритої у такий час могили.

У тому мороку витала, може, і тінь Фантіни.

Козета встала й повільно обійшла круг саду, ступаючи по мокрій від роси траві. Ідучи в якомусь меланхолійному півсні, вона все ж таки казала собі: «А дійсно, в таку пору для саду потрібні дерев’яні черевики. Інакше вхопиш нежить».

Так Козета повернулася знову до лави.

Сідаючи на тому місці, яке вона щойно покинула, Козета побачила досить великий камінь. Безперечно, хвилину тому його там не було.

Козета розглянула камінь, дивуючись, звідки він узявся. Раптом їй спало на думку, що опинитися тут сам він не міг; що хтось поклав його сюди; що чиясь рука просувалася крізь грати. Козета злякалась, і на цей раз їй таки справді стало страшно. Сумніватись було не можна: камінь лежав на лаві. Козета, не доторкнувшись до нього, не насмілюючнсь навіть озирнутися, побігла в будинок, де зараз же позачиняла віконниці її замкнула на залізний засув і на ключ вхідні скляні двері.

- А батько повернувся? - спитала дівчина в Тусен.

- Ще, мадмуазель.

(Ми сказали вже раз назавжди про заїкуватість Тусен. Нехай дозволять нам не відтворювати її. Нам гидко віддавати музично будьяку хворобу).

Жан Вальжан, який любив помріяти, гуляючи на самоті, часто повертався додому досить пізно.

- Тусен,- продовжувала Козета,- а ви добре зачиняєте ввечері віконниці; принаймні, ті, що виходять у сад? І засуваєте засувами всі двері?

- О, будьте спокійні, мадмуазель.

Тусен ніколи не забувала цього, і це Козета знала дуже добре, але все таки вона додала:

- Тут же, знаєте, така глушина.

- Оце правда,- сказала Тусен.- Тебе задушать, перше ніж ти встигнеш писнути. А пан, як на те, ночує не з нами в будинку. Та ви не бійтесь, мадмуазель, я зачиняю вікна, мов у тюрмі. Самі жінки! Я думаю, будеш труситися! Уявляєте собі? До вас у кімнату входять уночі люди, кажуть вам: «Мовчи!» і починають перерізати вам горло. Не так страшна смерть; помирають, ми знаємо, всі; але гидко подумати, що до вас доторкатимуться ці люди. А потім же їхні ножі, напевне, погано ріжуть! О, боже!

- Годі вам,- перепинила її Козета.- Зачиняйте добре все.

Налякана словами Тусен, а, може, і спогадами про видіння на минулому тижні, Козета не наважилася навіть сказати їй піти подивитись на покладений на лаву камінь. Їй здавалось, що під час відсутності старої до неї можуть увійти «ті люди». Вона наказала Тусен старанно позачиняти скрізь вікна та двері і оглянути весь будинок від льоху до горища, а сама замкнулась у своїй кімнаті, засунула всі засуви, зазирнула під ліжко, лягла і погано спала. Цілу ніч увижався їй камінь у гору завбільшки, весь поритий печерами.

Коли зійшло сонце - сонце, сходячи, має властивість змушувати нас сміятися з усіх наших нічних страхів, і то сильніше, що більше ми боялись - коли зійшло сонце, всі страхи здалися Козеті кошмаром. «Що мені привидилось? - думала вона.- Це - як кроки, що їх я чула в саду минулого тижня, або тінь від димаря над кухнею. Невже я стала тепер такою лякливою?»

Сонце, яке пробивалося крізь щілинки у віконницях і зафарб- лювало в багрець шовкові завіси на вікнах, заспокоїло Козету так, що вона забула про все, навіть про камінь.

- Не було жодного каменя на лаві, як не було в саду чоловіка в круглому капелюсі. Камінь приверзився мені так само, як і решта.

Козета одяглась, спустилася в сад, підбігла до лави й відчула, що її проймає холодний піт. Камінь на лаві лежав.

Але це тривало тільки мить. Те, що лякає вночі, цікавить удень.

- Е, подивімось! - вирішила Козета.

Вона підняла досить великий камінь. Під ним лежало щось, схоже на лист.

То був конверт з білого паперу. Козета взяла його. На ньому не було ні адреси на лицевому боці, ні печатки на звороті. Але конверт, хоч і не заліплений, не був порожній. Всередині йог виднівся папір.

Козету охопив уже не страх і не цікавість, а тривога.

Вона витягла з конверта те, що лежало в ньому: невеличкий зошит, де кожна сторінка була перенумерована, і всі вони були списані дрібним і, як здалося Козеті, досить гарним почерком.

Дівчина почала шукати імени - його не було; підпису - його не було. Кому ж був він адресований? Та, імовірно, їй, бо пакет покладено на її лаву. Від кого він? Непереможне зачарування охопило Козету; вона намагалась відвести очі від аркушиків, що дрижали в її руці, глянула на небо, на вулицю, на залиті світлом акації, на голубів на сусідньому будинку, а потім погляд її раптом упав на рукопис, і Козета сказала собі, що мусить знати, що там написано.

Прочитала вона ось що.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
СЕРЦЕ ПІД КАМЕНЕМ

Зведення всесвіту до однієї істоти, поширення однієї істоти до божества - ось кохання.

Кохання - це вітання ангелів з зорями.

Яка сумна душа, коли до того суму спричинилось кохання!

Яка порожнеча - відсутність істоти, що сама виповнює собою всесвіт! О! наскільки правдиво кажуть, що кохана істота стає божеством. Бог, зрозуміло, мусив би розсердитись на це, якби отець всесвіту не сотворив усього для душі, а душу не сотворив для любові.

Досить єдиної усмішки, побаченої спід білого крепового капелюшка з фіолетовими стрічками, щоб душа занеслась у надхмарні замки.

Бог - за всім, але й усе таїть у собі бога. Речі - темні, сотво- ріння - непрозорі. Кохати когось - значить зробити його прозорим.

Деякі думки - як молитви. Бувають моменти, коли душа, незалежно від положення тіла, стоїть навколішки.

Розлучені закохані обманюють розлуку тисячею химер, які мають, проте, свою реальність. Їм перешкоджають бачитися; вони не можуть писати одне одному, але вони знаходять силу таємничих засобів підтримувати зв’язок. Вони посилають одне одному співи птахів, аромат квіток, сміх дітей, сяйво сонця, зітхання вітру, проміння зірок, все сотворене. І чому б ні? Бог сотворив усе, щоб служити коханню. Кохання - досить могутнє, щоб зробити всю приводу своїми вісниками.

О, весно! Ти - лист, який я пишу їй.

Майбутнє належить серцям більше, ніж розумам. Кохати - ось єдине, що може зайняти і виповнити вічність. Для безкрайого потрібне невичерпне.

Кохання - частина самої душі. Воно - такої ж природи, як і вона. Як і душа, воно - іскра божества і, як і душа, воно - непідкупне, неподільне, вільне. Це - вогненна точка, яка живе в нас, безсмертна і безконечна; яку ніщо не може обмежити і ніщо не може погасити. Почуваєш, як вона пропікає до кісткового мозку і сяє аж до неба.

О, кохання! Обожування! Блаженство двох духів, які розуміють один одного; двох сердець, якими обмінюються; двох поглядів, які проникають у душі! Щастя, ти відвідаєш мене, правда? Самотні прогулянки вдвох! Благословенні, променясті дні! Я в мріях уявляв собі колись, що від життя ангелів відокремлюються години й спускаються сюди прикрашати долю людську.

Збільшити щастя тих, що люблять, бог може тільки зробивши його нескінченним. Після життя, сповненого коханням,- вічне кохання; це, дійсно, збільшення. Але збільшити несказанне щастя, що його кохання дає душі в цьому світі,- неможливо навіть для бога. Бог - це повнота неба; кохання - це повнота існування людини.

Ви дивитесь на зірку з двох причин: тому, що вона - промениста, і тому, що вона - непрониклива. Коло себе ви маєте ще ніжніше сяйво і ще більшу таємницю - жінку.

Всі ми, хто б ми не були, маємо істоти, якими дихаємо. Коли нам бракує їх, нам бракує повітря, і ми задихаємось і помираємо. Померти через брак кохання - жахливо. Задихається душа!

Коли кохання стопило й змішало в святому ангельському єднанні дві істоти, тоді для них знайдена таємниця життя; тоді вони - тільки два боки однієї й тієї ж долі, два крила одного й того ж духу. Кохайте, витайте!

У той день, коли жінка, проходячи повз вас, осяє вас, ви пропали, бо покохали. Тоді вам залишається тільки одне: думати про неї так невідступно, щоб вона була змушена думати про вас.

Те, що почало кохання, закінчити може тільки бог.

Справжнє кохання впадає в розпач або відчуває захоплення ізза загубленої рукавички або знайденої хусточки і потребує вічності для виявлення своєї віданності та здійснення своїх надій. Воно складається з безконечно великого і безконечно малого.

Якщо ви камінь - будьте магнітом; якщо рослина - будьте мімозою; якщо людина - будьте коханням.

Коханню всього мало. Маєш щасгя - хочеш раю; живеш у раю - хочеш жити на небі.

О, ви, закохані! Все це є в коханні. Зумійте тільки знайти. В коханні, як і в неба, є споглядання, і більше ніж є в неба - є насолода тілесна.

- Чи ходить вона ще до Люксембурзького саду? - Ні.- Чи не в цій церкві буває вона? - Ні; вона не буває в ній більше.- Вона все ще живе в цьому будинку? - Вона переїхала.- Куди? - Не сказала.

Як сумно не знати, де живе твоя душа!

В коханні є дещо дитяче, в інших пристрастях - свої дріб’язковості. Ганьба тим пристрастям, що роблять людину дріб’язковою! Слава тій пристрасті, що робить її дитиною!

А знаєте, це - дивна річ. Я - в пітьмі. Є істота яка, пішовши, забрала з собою небо.

О, лежати поруч в одній і тій же могилі і час від часу, в мороку, ніжно погладжувати одне одному палець! Я задовольнився б цим на цілу вічність.

О, ви, що страждаєте через кохання! Кохайте ще сильніше. Вмирати від кохання - значить жити.

Кохайте! До цієї муки домішується якесь зоряне блаженство. Є екстаз і в агонії.

О, радість птахів! Вони співають, бо мають свої кубельця.

Кохання - це небесне дихання повітрям раю.

Глибокі серця, мудрі розуми! Беріть життя таким, яким створив його бог. Це - довготривала спроба, незрозуміле нам готування до невідомої долі. Ця доля - доля істинна - починається для людини при першому ж виході з могили. Тоді перед нею з’являється щось, і вона починає відрізняти скінченне. Скінченне! Вдумайтесь у це слово. Живі бачать безконечне. Скінченне можуть бачити тільки померлі. А тим часом кохайте і страждайте, надійтесь і споглядайте. Горе тому, хто кохав самі тіла, форми, явища. Смерть забере в нього все це. Намагайтесь кохати душі, і ви знайдете їх там знову.

Я зустрів на вулиці дуже бідного молодого чоловіка, який кохав. Капелюх його був старий, одяг - приношений, з дірками на ліктях; в його черевики проходила вода, а в його душу - зорі.

Яка велич - бути коханим. Але ще величніше - кохати самому. Завдяки пристрасті серце стає геройським. В ньому - тільки чисте, і спирається воно тільки на піднесене та високе. Недостойна думка не може зародитись у ньому, як не може кропива вирости на льодовику. Висока, чиста душа, яка недоступна низьким пристрастям і переживанням, яка височить над хмарами цього світу, над безумствами, брехнею, ненавистю, суєтністю та злиднями, живе в небесній блакиті, і глибокі, підземні потруси долі відчуває не більше, ніж вершини гір відчувають землетруси.

Сонце погасло, якби на землі не було хоч єдиної істоти, що кохає.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
КОЗЕТА ПІСЛЯ ТОГО, ЯК ПРОЧИТАЛА ЛИСТ

Читаючи це, Козета ставала дедалі більше замріяною. Коли вона підвела очі від останнього рядка в зошиті, перед садовими гратами, з виглядом переможця, проходив - як і завжди в цей час - вродливий офіцер. Козеті він здався огидним.

Вона знову почала розглядати зошит. Віч був написаний чудовим, на думку Козети, почерком; однією рукою, але різним чорнилом: то дуже чорним, то блідим, як буває, коли його розводнюють,- отож, писали не в один день. Думка ж була єдина, і висловлювали її - зітхання по зітханню, нерегулярно, без порядку, не добираючи, без певної мети, як попало. Козета ніколи не читала нічого подібного. Рукопис, де для неї було більше ясного, ніж темного, справляв на неї враження прочиненого святилища. Кожен з цих таємничих рядків здавався їй блискучим і виповнював її серце якимось дивним світлом. Виховуючи Козету, їй завжди говорили про душу і ніколи - про кохання; це було майже те саме, що, говорячи про головешку, нічого не казати про вогонь. Цей рукопис на п’ятнадцяти сторінках раптом і обережно показав їй усе кохання, горе, долю, життя, вічність, початок, кінець. То була неначе жменя, що розтулилася і зненацька кинула в неї жмут проміння. У цих небагатьох рядках вона почувала палку, жагучу, великодушну, благородну натуру, тверду волю, колосальний біль і безмежну надію, змучене серце і безкраю екзальтацію. Що таке був цей рукопис? Лист. Лист без адреси, без імени, без дати, без підпису; лист щирий і безкористовний; загадка, що складалася з істин; любовне послання, гідне того, щоб його приніс ангел і прочитала чиста діва; побачення, призначене поза землею; любовна записка від привида до тіні. Писав його хтось далекий і змучений, хто, здавалося, шукав полегшення в смерті й посилав відсутній таємницю своєї долі, ключ від свого життя, кохання. Той, хто писав його, стояв у могилі, а рукою торкався неба. Ці рядки, що один по одному впали на папір, можна було б назвати краплями душі.

Але від кого ж ці сторінки? Хто міг написати їх?

Козета не вагалась і хвилини. Тільки одна людина.

Він!

Тепер їй усе стало ясно. Вона згадала все і відчула й неймовірну радість, і глибоку тривогу. То був він! То він писав! Він був тут! Його рука просунулася крізь грати! Вона забула про нього, а він її знайшов! Тільки чи забула ж вона його? Ні! І не забувала ніколи! Безумно було хоч на мить думати це. Вона завжди його кохала, завжди обожувала. Вогонь притрусило попелом, він якийсь час тлів, але разом з тим пішов углиб, а тепер спалахнув знову й охоплював її всю. Цей зошит був неначе іскрою, що його душа закинула в її душу, і Козета почувала, що вона починає займатися. Її проймало кожне слово рукопису. «О! - казала Козета,- яке знайоме все це мені! Я ж читала його раніше в його очах».

Коли Козета дочитувала зошит утретє, перед гратами, подзвонюючи шпорами, знову пройшов лейтенант Теодюль. Козета мимоволі підвела очі. Він здався їй безбарвним, нікчемним, дурним, нікудишнім, неприємним, нахабним і дуже негарним. Офіцер визнав за свій обов’язок усміхнутись до неї. Козета відвернулась, присоромлена і обурена. Вона охоче кинула б щось йому в голову.

Козета побігла, повернулась у будинок і зачинилася у своїй кімнаті, щоб перечитати рукопис, вивчити його напам’ять і помріяти. Пильно прочитавши його ще раз, вона поцілувала рукопис і сховала за корсаж.

Так і мало статись. Козета знову покохала. Безодні Едему знову розкрилися перед нею.

Цілий день Козета була неначе приголомшена. Вона ледве думала,- так переплуталось усе в її мозку. Вона не здатна була передбачати; і тільки сподівалася... На що? На щось невиразне. Вона не насмілювалась давати собі будьякі обіцянки і не хотіла не від чого відмовлятися. Обличчя її то бліднуло, то рожевіло; по всьому тілу пробігав трепет. Іноді їй здавалось, що вона марить і що все це - нереальне. Тоді вона намацувала під платтям коханий зошит і притискувала його до серця так, що він робив їй боляче. Якби Жан Вальжан побачив її в такий момент, він задрижав би перед тією ясною, незнаною радістю, яку випромінювали її очі. «О, так! - думала Козета.- Це він! Він писав це для мене!»

І вона запевняла себе, що повернули його їй через втручання ангелів і з допомогою небесних сил.

О, преображення кохання! О, мрії! Ця небесна допомога, це втручання ангелів були просто кулькою з хліба, що її один злодій у дворі Карла Великого кинув поверх даху тюрми Ла Форс іншому злодієві в Лев’ячому рові.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
СТАРІ ІСНУЮТЬ ДЛЯ ТОГО, ЩОБ ВЧАСНО ВИХОДИТИ З ДОМУ

Увечері Жан Вальжан вийшов з дому. Козета прибралась. Вона зачісалася так, як личило їй найкраще, і вдягла плаття, де трохи більше ніж звичайно вирізаний комір дозволяв бачити всю шию і був тому «дещо непристойний», як кажуть молоді дівчата. Тільки це зовсім не було непристойно, але було краще. Козета й сама не знала, чому вона так одяглася.

Чи не збиралась вона вийти з дому? Ні.

Чи не чекала вона гостей? Теж ні.

Смерком вона спустилася в сад. Тусен поралась у кухні, що виходила на задній двір.

Козета стала ходити під деревами, подеколи розсуваючи руками гілки, які росли дуже низько.

Так вона підійшла до лави.

Камінь і досі лежав на ній.

Козета сіла й поклала на камінь свою ніжну білу руку, неначе хотіла попестити його та подякувати йому.

Раптом її охопило те невимовне почуття, якого зазнаєш, коли за спиною з тебе стоїть хтось, кого ти не бачиш.

Козета обернулась і випросталась.

То був він.

Капелюха на ньому не було. Він був блідий і схудлий. Його чорний костюм немов зливався з імлою. У сутіні гарний лоб його здавався білою плямою, а очі пітьмою. Під покровом незрівняної ніжності в ньому було щось, що нагадувало про смерть і морок. Обличчя його осявали останнє світло дня і думка конаючої душі.

Це, здавалося, не був ще привид і не була вже людина.

Його капелюх був кинутий у кущі за кілька кроків від нього.

Козета, майже непритомнюючи, не видала жодного звука. Вона повільно відступала назад, бо почувала, що її тягне вперед. Він не рухався. Очей його Козета не бачила, але відчувала на собі його несказанно сумний погляд.

Відступаючи, Козета наткнулась на дерезо і сперлась на нього. Без цього дерева вона впала б.

І тоді вона почула його голос, якого не чула ніколи досі і який, змішуючись з шарудінням листя, шептав:

- Вибачте, що я тут. Серце моє наболіло, я не міг жити так далі і прийшов. Прочитали ви те, що я поклав на лаву? Чи знаєте ви тепер мене хоч трохи? Не бійтесь мене. Пам’ятаєте той далекий день, коли ви глянули на мене? То було в Люксембурзькому саду коло статуї гладіатора. А день, коли ви пройшли повз мене? То було 16 червня і 2 липня. Незабаром буде рік. Я дуже давно не бачив вас. Я питав у жінки, яка дає напрокат стільці, і вона сказала, що теж не бачить вас. Ви жили на Західній вулиці, в новому будинку, на четвертому поверсі, на вулицю. Ви бачите, я знаю. Я ходив слідом за вами. Що було мені робити? А потім ви зникли. Одного разу, читаючи газету під аркадами Одеона, я бачив, здається, як ви проходили. Я побіг. Та ж ні! То була жінка в такому, як ваш, капелюшку. Ночами я приходжу сюди. Не бійтесь - мене ніхто не бачить. Я приходжу подивитись зблизька на ваші вікна і йду тихо-тихо, щоб ви не почули і не злякались. Одного вечора я стояв позаду вас, ви обернулись, а я кинувся тікати. Раз я чув, як ви співали. Я був щасливий. Невже вам неприємно, коли я крізь віконницю чую, як ви співаєте? Не неприємно, правда? Ви ж - мій ангел. Дозвольте мені приходити іноді сюди. Я гадаю, що незабаром помру. Якби ви знали! Я обожую вас. Простіть мене; я розмовляю з вами і сам не знаю, що кажу. Може, ви сердитесь? Не сердитесь на мене?

- О, мамо моя! - промовила Козєта і похитнулася, немов умираючи.

Він схопив її, не дав упасти, міцно обняв, сам не розуміючи, що робить. Підтримуючи її, він сам ледве тримався на ногах. Він почував себе так, ніби вчадів, перед очима його спалахували блискавки, думки плутались. Йому здавалось, що він виконує якийсь релігійний обряд і разом з тим кощунствує. А втім, чарівна жінка, яку він притискував до своїх грудей, не викликала в ньому ні найменшого тілесного бажання. Він нетямився від кохання.

Козета взяла його руку й поклала собі на серце. Він відчув там папір.

- Ви, значить, кохаєте мене? - прошептав він.

Вона відповіла так тихо, що голос її було ледве чути:

- Замовчи! Ти ж знаєш це!

І вона сховала своє почервоніле личко на грудях сп’янілого від радості і гордого собою молодого чоловіка.

Він упав на лаву; вона поруч з ним. У них не було вже слів. На небі почали зоріти зорі. Як сталося, що їхні губи зустрілись? Як стається, що птах співає, сніг тане, троянда розквітає, що у травні все цвіте, що на вершинах горбків, за чорними деревами біліє світанок?

Один поцілунок - і тільки.

Обоє здригнулись і перезирнулися в мороку горящими очима.

Вони не почували ні свіжості ночі, ні холоду каменя, ні вологості землі, ні мокрості трави; вони перезиралися, і серця їхні були повні. Самі того не помічаючи, вони взялись за руки.

Вона не розпитувала і не думала навіть про те, звідки і як пробрався він у сад. Їй здавалося таким звичайним, що він тут.

Іноді коліно Маріуса торкалось коліна Козети, і тоді обоє здригались.

Час від часу Козета намагалась вимовити щось. Її душа тремтіла на її губах, як росинка на квітці.

Помалу вони розговорилися. Бажання вилити свою душу заступило мовчанку, яка є повнотою почуттів. Над їхніми головами розкинулась ясна, розкішна ніч. Ці дві чисті, мов духи, істоти, звірили одна одній все: свої мрії, своє сп’яніння, свої поривання, свої химери, свої відчаї; розповіли, як вони обожували одне одного здаля, як прагнули одне одного, як впадали в розпач, коли перестали бачитись. В ідеальній інтимності, яку ніщо не могло вже збільшити, вони розповіли одне одному все, що було в них найбільш потаєнного і таємничого. З щирою вірою в свої ілюзії вони розповіли все, що навіяли їм кохання, юність і залишки дитячого в них. За якусь годину ці серця вилились одне в одне так, що молодий чоловік володів душею молодої дівчини, а молода дівчина - душею молодого чоловіка. Вони проникли один в одного, один одного зачарували й засліпили.

Коли все було сказано, вона поклала голову йому на плече і спитала.

- Як вас звати?

- Маріус,- відповів він.- А вас?

- Козета.

КНИГА ШОСТА.
МАЛЕНЬКИЙ ГАВРОШ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ЛИХИЙ ЖАРТ ВІТРУ

Від 1823 року, коли монфермейльська корчма починала потопати не в безодні банкрутства, а в клоаці дрібних боргів, у подружжя Тенардьє народилось ще двоє дітей - обоє хлопчики. Отож, всього мали вони їх п’ятеро. Це було багато.

Останніх двох дружина Тенардьє здихалась надзвичайно щасливо, коли вони були ще зовсім малими.

Слово «здихалась» тут якраз до речі. Ця жінка мала лише обривки природних почуттів. Явище, правда, не безприкладне. Так дружина маршала Ламот-Уданкура була матір’ю, поки тільки йшлося про її дочок. Тут її матерні почуття закінчувались, і від власних синів починалася ненависть до чоловічої статі. До своїх синів вона відчувала якусь особливу злобу. До старшого, як ми бачили, вона почувала огиду, а до молодших ненависть. Чому? А так. Це так - найжахливіша з усіх причин і найнезабезпечніша з відповідей. «Я зовсім не потребую дитячого писку», казала ця мати.

Пояснимо, яким способом спромоглася Тенардьє не тільки позбутися двох останніх дітей, але й заробити на цьому.

Маньйон, про яку ми говорили вище, пощастило діставати на своїх двох дітей ренту від старого Жільнормана. Жила вона на Целестінській набережній, на розі старовинної вулиці Пті-Мюск, яка зробила все можливе, щоб змінити на добру погану репутацію свого запаху.⁶⁴ Ми пам’ятаємо ще страшну пошесть крупу, яка тридцять п’ять років тому пустошила присенські квартали Парижа і яку наука використала, щоб у широкому розмірі випробувати вплив вдування галуну, шо тепер замінено на вживання зовні йоду. Під час цієї епідемії Маньйон протягом одного дня втратила обох немовлят. То був удар. Діти були великою цінністю для своєї матері, бо давали їй вісімдесят франків щомісяця. Ці вісімдесят франків, дуже акуратно, від імени пана Жільнормана, сплачував їй його довірений - пан Барж, колишній судовий пристав, що жив на вулиці Руа-де-Сесіль. Після смерті дітей доводилось ховати й ренту. Маньйон почала шукати виходу. В тому небезпечному братстві зла, членом якого була Маньйон, все відомо, секрети всіх зберігаються і всі допомагають один одному. Маньйон потрібні були двоє дітей; Тенардьє мала їх; той же вік, та сама стать. Справа була вигідна для обох. Маленькі Тенардьє стали маленькими Маньйонами. Маньйон кинула Целестінську набережну й оселилася на вулиці Клошперс. У Парижі зв’язок людини з прізвищем уривається при переїзді на іншу вулицю. Цивільна влада, не знаючи про цю операцію, не протестувала, і заміна відбулась надзвичайно просто. За прокат дітей Тенардьє зажадав десять франків на місяць; Маньйон згодилась і навіть платила їх. Пан Жільнорман, ясна річ, продовжував давати гроші і раз у шість місяців приходив подивитися на малих. Заміни він не помітив. «Як схожі вони на вас, пане!» - казала йому Маньйон.

Тенардьє, який перевтілювався з великою легкістю, скористався з цієї нагоди й зробився Жондретом. Його дочки і Гаврош навряд чи встигли помітити, що в них були два маленькі брати. На певному щаблі злиднів до всього ставишся байдуже і на живі істоти дивишся, мов на привиди. Часто найближчі люди здаються якимись невиразними тіньми, що ледве вирізняються на туманному фоні життя і легко змішуються з невидимим.

Увечері того дня, коли Тенардьє віддала дітей, явно бажаючи відмовитися від них назавжди, вона відчула - або вдала, ніби відчуває - муки сумління.

- Так це ж, виходить, кидати своїх дітей,- сказала вона чоловікові.

Тенардьє, флегматичний педант, заспокоїв її такими словами:

- Жан-Жак Руссо робив не краще.

Тоді від мук сумління мати перейшла до побоювань.

- А коли до нас причепиться поліція? Хіба те, що ми зробили, дозволено, пане Тенардьє?

- Дозволено все,- відповів Тенардьє.- Ніхто нічого не знатиме. А крім того, до дітей, які не мають ані су, нікому не цікаво придивлятися зблизька.

Серед злочинців Маньйон була чепурухою. Вона добре вдягалась. Кімнату свою, вмебльовану з претензіями, але вбого, вона займала разом з однією вмілою злодійкою - офранцуженою англійкою. Ця англійка, що стала парижанкою, мала дуже багатих знайомих і, замішана в історії з медалями бібліотеки та з брильянтами мадмуазель Марс, уславилася згодом в судових архівах. Звали її «мамзель Міс».

Маленькі вихованці Маньйон не мали підстав скаржитися. Завдяки восьмидесяти франкам, що платили за них, їх доглядали, як усе, що визискують: їх непогано вдягали, непогано годували, поводилися майже «як з паничами», в усякому разі, краще, ніж рідна мати. Маньйон удавала з себе даму і не говорила в їхній присутності шахрайською мовою.

Так прожили вони кілька років. Тенардьє сподівався у майбутньому на бариш від них і одного разу, коли Маньйон платила йому щомісячні десять франків, сказав їй:

- Їхній «батько» мусить давати їм освіту.

І раптом ці дві маленькі істоти, що до цього часу не знали ніякого горя, були викинуті в життя і змушені розпочинати його знову.

Масові арешти злочинців - як тоді в мансарді Жондретів - неодмінно супроводяться дальшими трусами та арештами і бувають справжнім лихом для того потайного протисуспільства, яке живе під суспільством гласним. Такі пригоди спричиняються до обвалів у цьому темному світі. Катастрофа, що спіткала Тенардьє, викликала катастрофу й для Маньйон.

Одного дня, незабаром після того, як Маньйон передала Епо- ніні записку про вулицю Плюме, поліція несподівано набігла на вулицю Клошперс. Маньйон схопили, так само як і мамзель Міс і все населення будинку, яке вважали за підозріле. Обоє хлопчики гралися в той час десь на задньому дворі і не знали нічого про те, що відбувалося дома, а коли схотіли повернутись, то знайшли зачинені двері й порожній будинок. Швець з майстерні навпроти покликав їх і передав папірець, який залишила їм «їхня мама». На папірці була адреса: «П. Барж, довірений. Вулиця Руа-де-Сесіль, № 8».

- Ви не живете більше тут,- сказав їм швець.- Ідіть туди. Це зовсім близько. Перша вулиця ліворуч. Питайтесь про дорогу, показуючи цю записку.

Діти пішли. Старший вів молодшого й тримав у руці папір, який мав бути їхнім гідом.⁶⁵ Він замерз, і його задубілі пальчики неміцно стискували папір. На розі вулиці Клошперс порив вітру видер у нього з руки записку, а через те, що вже смеркло, хлопчик не міг знайти її.

І діти почали блукати по вулицях.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ДЕ МАЛЕНЬКИЙ ГАВРОШ ВИКОРИСТОВУЄ НАПОЛЕОНА ВЕЛИКОГО

Навесні в Парижі досить часто віють неприємні, різкі північні вітри, які, коли й не заморожують буквально, то, в усякому разі, холодять. Ці «бізи», псуючи найгарніші дні, діють, як струмки холодного повітря, що крізь щілинки у віконній рамі чи в дверях вдираються в теплу кімнату. Здається, ніби похмурі двері зими залишились прочиненими, і вітер проходить звідти. Навесні 1832 року, коли в Європі вибухла перша в цьому столітті велика епідемія, ці вітри бували різкіші і нещадніші, ніж будьколи. То були двері ще більш крижані, ніж прочинені двері зими. То були двері могили. У тих «бізах» почувався подих холери.

З погляду метеорології особливість цих вітрів полягала в тому, що вони не виключали великої електричної напруги. За тих часів часто бували страшні бурі з блискавкою та громом.

Одного вечора, коли вітер був такий жорстокий, що здавалось - повернувся січень, і коли буржуа знову повдягали теплі плащі, маленький Гаврош, як завжди, весело тремтячи під своїм дрантям, стояв перед вітриною перукарні в околицях Орм-Сен-Жерве. На ньому була невідомо де підібрана вовняна жіноча шаль, з якої він зробив собі кашне. Маленький Гаврош, здавалося, захопився восковою нареченою, декольтованою і з флер д’оранжем у волоссі, яка крутилась за вітриною між двох газових ріжків, всміхаючись до прохожих. В дійсності ж Гаврош придивлявся, чи не зможе він «стрільнути» з вітрини кусок мила, який потім він продав би одному голяреві десь у передмісті. Йому часто доводилось снідати таким милом.⁶⁶ Цю роботу, до якої він мав великий хист, Гаврош називав «голити цирульників».

Споглядаючи наречену і розглядаючи мило, Гаврош бурмотів крізь зуби:

- У вівторок... ні, не у вівторок... Чи й справді, у вівторок?.. Так, у вівторок.

Невідомо, що означав цей монолог.

Якщо він стосувався до дня, коли хлопець обідав востаннє, то, значить, обідав він три дні тому, бо тепер була п’ятниця.

Цирульник у своїй добре натопленій крамниці брив клієнта і час від часу скоса поглядав на цього «ворога», цього замерзлого нахабного гамена, руки якого були в кишенях, а думки, очевидно, в кишенях інших.

Поки Гаврош розглядав наречену та віндзорське мило, двоє дітей, досить чисто вдягнені і ще менші за нього - один років семи, а другий років п’яти - боязко повернули ручку дверей і ввійшли в перукарню, просячи чогось, може - милостині. Говорили вони обоє враз, жалібними голосами, схожими на зітхання, але розібрати слів було не можна, бо ридання вривали мову молодшого, а холод змушував клацати зубами старшого. Цирульник повернув на них своє розлючене обличчя і, не пускаючи бритви, лівою рукою відіпхнув молодшого, коліном - старшого, виштовхав обох на вулицю і зачинив двері, приказуючи:

- Тільки напускають холоду!

Діти, плачучи, пішли далі. Тим часом насунула хмара, і почав падати дощ.

Маленький Гаврош побіг слідом за ними й наздогнав їх.

- Ну, що там у вас, малята?

- Нам нема де ночувати,- відповів старший.

- Оце й усе? - сказав Гаврош.- Невелика штука. Хіба через таке плачуть? Ото дурненькі!

І тоном трохи буркотливої вищості, в якому почувались розчулена авторитетність і поблажлива ніжність, додав:

- Ходім зі мною, дітлахи.

- Гаразд, пане,- відповів старший.

І обоє дітей пішли слідом за ним так, як пішли б за архієпіскопом. Вони вже не плакали.

Гаврош повів їх вулицею Сент-Антуан в напрямі до Бастілїї.

- У цієї тріски нема серця,- бурчав він.- Напевне, він - англієць.

Вулична жінка, побачивши їхній похід з Гаврошем на чолі, зайшлася голосним сміхом.

- Здраствуйте, мамзель Омнібус! - крикнув їй Гаврош.

Потім йому знову спав на думку цирульник, і він додав:

- Ні, я помилився твариною: це - не тріска, а гадюка. Ну зажди, цирульнику; я розшукаю слюсаря і замовлю дзвоника тобі на хвіст.

Цей цирульник збудив у ньому войовничий дух. Перестрибуючи через калюжу, він звернувся до бородатої, гідної зустрічі з Фаустом на Брокені,⁶⁷ воротарки, що стояла з мітлою в руках:

- Ви, значить, вийшли разом з вашим конем, мадам?

І по цих словах обризкав гряззю лаковані чоботи якогось прохожого.

- Негідник! - скрикнув розлючений прохожий.

Гаврош висунув ніс з свого кашне.

- На що скаржиться пан?

- На тебе.

- Канцелярія зачинена,- відповів Гаврош.- Я не приймаю вже скарг.

Ідучи далі, він під ворітьми побачив задубілу від холоду жебрачку, років тринадцяти чи чотирнадцяти, в такому короткому платті, що видно було її коліна. Дівчина починала ставати занадто дорослою для такого костюма. Зростання робить такі штуки. Спідниця стає короткою саме тоді, коли нагота стає непристойною.

- Бідолашна! - сказав Гаврош.- Навіть панталончиків у неї нема. На, візьми це...

І розкутавши шию, він напнув на худі і сині плечі жебрачки своє тепле вовняне кашне, яке зробилося тепер шаллю.

Дівчина здивовано подивилась на нього і мовчки взяла шаль. На певному щаблі злиднів приголомшений бідняк не стогне вже від горя й не дякує за благодіяння.

- Бррр! - сказав Гаврош, дрижачи сильніше ніж святий Мартін, в якого залишалася ще половина плаща.

Злива після цього «бррр!» подвоїла свою несамовитість. Лихе небо карає так за добрі вчинки.

- А! Що ж це таке? - вигукнув Гаврош.- Знову злива! Коли так триватиме, то я відмовляюся від мого абонемента.

І він пішов далі.

- Ну, та дарма,- зауважив хлопець, кинувши погляд на дівчину, що куталась у свою шаль.- У цієї, принаймні, знаменита шуба.

І дивлячись на хмару, він крикнув:

- Тебе таки обдурили!

Діти йшли за ним.

Коли вони проходили повз загратовані вікна пекарні - бо хліб, мов золото, тримають за залізною сіткою - Гаврош обернувся:

- А ви, хлоп’ята, до речі, обідали?

- Ні, пане,- відповів старший,- ми не їли нічого з самого ранку.

- У вас, значить, нема ні батька, ні матері? - велично запитав Гаврош.

- Вибачте, пане, у нас є і тато, і мама; тільки ми не знаємо, де вони.

- Іноді це краще, ніж знати,- зауважив Гаврош, який був мислителем.

- Ось уже дві години, як ми ходимо,- вів далі старший хлопчик.- Ми шукали чогонебудь біля стовпчиків на тротуарі, але нічого не знайшли.

- Звісно,- відповів Гаврош.- Собаки з’їдають усе.

Він трохи помовчав.

- А, то ми, виходить, загубили наших батьків? Ми не знаємо, куди поділи їх? Цього не повинно бути, хлопці. Це - просто дурість губити так літніх людей. А поїсти, проте, треба.

Більше він їх не розпитував. Не мати пристановища! Що може бути простішого?

Старший з хлопчиків, до якого майже повернулась дитяча безтурботність, раптом вигукнув:

- Це таки смішно! Мама ж обіцяла нам піти по верби у вербну неділю.

- Нісенітниця! - відповів Гаврош.

- Наша мама - пані,- пояснив старший,- і живе разом з мам- зель Міс.

- Курзю-верзю! - відповів Гаврош,

Провадячи цю розмову, він стояв перед пекарнею й мацав та шукав по всіх кутках свого лахміття.

Нарешті, Гаврош підвів голову не тільки з задоволеним, як йому хотілося, а й з переможним виглядом.

- Спокійно, малята! Стане на вечерю всім трьом.

З однієї з своїх кишень він вийняв монету в одне су і, не давши дітям часу здивуватися, штовхнув обох у пекарню, поклав гроші на конторку й гукнув:

- Гарсон!⁶⁸ Хліба на пять сантимів.

Пекар, що був і власником крамниці, взяв хлібину та ніж.

- Ріжте на три шматки, гарсон! - звелів Гаврош і додав: - Нас троє.

Спостерігши, що пекар після огляду своїх покупців бере чорний хліб, Гаврош встромив палець у ніс і з владним виглядом Фрідріха Великого, що нюхає тютюн обурено кинув в обличчя пекареві:

- Кексекса?

Тих з наших читачів, які спокусились би в цьому вигуку Га- вроша побачити російське чи польське слово або один з тих диких викриків, якими йоваї чи ботокуди перегукуються через річки в пустинях, ми попереджаємо, що це слово наші читачі вживають щодня і заступає воно фразу qu’est ce que c’est que cela?⁶⁹ Пекар чудово зрозумів Гавроша і відповів:

- Та це ж дуже добрий хліб другого сорту.

- Ви хочете сказати - поганий чорний хліб,- спокійно, холодно і згорда сказав Гаврош.- Білого хліба дайте, гарсон. Я частую.

Пекар не міг стримати усмішки і, ріжучи хліб, дивився на них співчутливим поглядом, який обурив Гавроша.

- Ей ви, пекарчук. Чого ви витріщились так?

Якби поставити всіх трьох одного на одного, то навряд чи вийшов би туаз.

Віддавши хліб, пекар забрав су, а Гаврош сказав дітям:

- Тріскайте!

Хлопчики спантеличено глянули на нього.

Гаврош зайшовся сміхом.

- А й правда! Вони ж не знають ще цього, бо дуже малі.

І він переклав:

- Їжте.

В той же час він простягав кожному по шматку хліба.

Гадаючи, що старший, який здавався йому гіднішим честі розмовляти з ним, потребує спеціального підохочення і мусить вгамовувати свій голод не вагаючись, Гаврош передав йому найбільший шматок.

- Заряди цим свою рушницю,- сказав йому він.

Найменший шматок Гаврош узяв собі.

Бідолашні діти, так само, як і Гаврош, були голодні. З насолодою жуючи хліб, вони займали всю крамницю. Пекар, одержавши гроші, дивився на них тепер з досадою.

- Вийдімо на вулицю,- запропонував Гаврош.

І вони знову пішли в напрямі до Бастілії.

Проходячи повз освітлені вітрини крамниць, молодший хлопчик раз-у-раз зупинявся, щоб глянути на свинцевий годинник, який висів у нього на шнурку на шиї.

- Ну, та й дурне ж! - подумав Гаврош.

А потім замислено процідив крізь зуби:

- Але коли б у мене були такі малята, я беріг би їх краще.

Коли вони, доївши хліб, дійшли до рогу зловісної вулиці Балле, в кінці якої видніються низькі, похмурі грати Ла Форс, хтось окликнув:

- А, то це ти, Гаврош!

- А, то це ти, Монпарнас! - озвався Гаврош.

Якийсь чоловік підійшов до гамена, і цей чоловік був ніхто інший, як Монпарнас, переодягнений, у синіх окулярах. Гаврош, проте, упізнав його.

- Ач жевжик! - провадив Гаврош.- Напнув на себе шкуру кольору льняної припарки та надів сині окуляри, мов лікар! Стильно, слово честі.

- Шш! - зупинив його Монпарнас.- Не так голосно.

І він швидко відтяг Гавроша від світла, що падало з крамниць.

Обоє хлопчики машинально йшли слідом за ним, тримаючись за руки.

Коли вони опинилися під якимись ворітьми, захищені від поглядів прохожих і від дощу, Монпарнас спитав:

- А знаєш, куди я йду?

- На шибеницю.

- Жартівник! Ні, я йду шукати Бабе.

- Ага! То вона, виходить, зветься Бабе,- сказав Гаврош.

Монпарнас стишив голос.

- Не вона, а він.

- Аа! Бабе.

- Авжеж, Бабе.

- Я гадав, він під колодкою.

- Він зламав колодку,- відповів Монпарнас.

І він нашвидку розповів гаменові, що ранком того ж таки дня, перевезений до Консьєржрі, Бабе втік, взявши в «коридорі слідчих» не праворуч, а ліворуч.

Гаврош був у захваті від його вмілості.

- Який мастак! - сказав він.

Монпарнас додав кілька подробиць про втечу Бабе.

- Але це ще не все,- закінчив він.

Слухаючи Монпарнаса, Гаврош взяв у нього з рук палицю, машинально потяг її верхню частину і виявив там лезо кинджала.

- Ага! - поквапився він застромити кинджал назад.- Ти взяв з собою свого жандарма в цивільному убранні.

Монпарнас підморгнув.

- Ти, значить, збираєшся битися з фараонами?

- Хто його знає! - з байдужим виглядом відповів Монпарнас.- Таку голку завжди краще мати при собі.

- Що ж робитимеш ти сьогодні вночі? - настоював Гаврош.

Монпарнас знову прибрав поважного вигляду і, ковтаючи склади, відповів:

- Різне.

Раптом він змінив тему розмови:

- До речі.

- Ну?

- Вчора була історія. Уяви собі. Зустрічаю одного буржуа. Він обдаровує мене проповіддю й своїм гаманцем. Я кладу його собі в кишеню. За хвилину лізу туди. І нічого.

- Крім проповіді,- зауважив Гаврош.

- А куди ж це ти прямуєш?

Гаврош показав на хлопчиків.

- Іду вкласти спати цих дітей.

- Де саме?

- У мене.

- Де в тебе?

- Та в мене ж.

- Ти, значить, маєш помешкання?

- Маю.

- І де ж ти його маєш?

- В слоні,- відповів Гаврош.

Монпарнас, хоч і не дуже схильний з природи дивуватися, не міг стриматись і скрикнув:

- В слоні!

- Авжеж, в слоні,- ствердив Гаврош.- Кексаа?

Це теж - слово з тієї мови, якою всі розмовляють і ніхто не пише. Кексаа означає qu’est ce que cela a?⁷⁰

Глибокодумне зауваження гамена повернуло Монпарнасові звичайний його спокій і розважливість. Він, здавалося, почав ставитись до квартири Гавроша з більшою симпатією.

- А й правда,- сказав Монпарнас,- хай у слоні. І добре там?

- Дуже добре. Чудово. Там нема протягів, як під мостами.

- А як ти увіходиш туди?

- Дуже просто.

- Там, значить, є дірка?

- Звичайно, чорт візьми! Але про це не треба казати. Між передніми лапами. Фараони цього не знають.

- Ти здираєшся туди? Так, тепер розумію.

- Одним махом. Раз, два - готово, і нема нікого.

Помовчавши трохи, Гаврош додав:

- Для цих малят я дістану драбину.

Монпарнас засміявся.

- Де ти взяв цих дітей?

- Мені подарував їх один перукар,- простодушно відповів Гаврош.

А Монпарнас замислився.

- Ти все таки легко впізнав мене,- пробурмотів він.

Монпарнас вийняв з кишені дві маленькі речі - дві трубочки з пер, загорнені у вату, і встромив їх собі в ніздрі. Тепер у нього став зовсім інший ніс.

- Це дуже змінило тебе,- сказав Гаврош.- Ти не такий гидкий. Тобі слід було б носити їх завжди.

Монпарнас був красивий юнак, але Гаврош любив посміятися.

- Ні, серйозно; як, по-твоєму, тепер? - спитав Монпарнас.

І голос у нього був уже інший. Монпарнас вмить став невпізнанним.

- О, покажи нам полішинеля! - скрикнув Гаврош.

Обоє малих, які досі нічого не чули, бо колупалися у носі, почувши це ім’я, підійшли і глянули на Монпарнаса з очікуванням та радістю.

На жаль, Монпарнас був чимось заклопотаний.

Поклавши руку на плече Гаврошеві, він сказав йому з притиском на кожному слові:

- Слухай, що я казатиму тобі, хлопче. Якби при мені були мій дог, мій кинджал і моя гребля і ви дали б мені десять су, я не відмовився б попрацювати. Але у нас не масниця.

Ця чудернацька фраза справила на гамена дивне враження. Він зараз же обернувся, подивився своїми блискучими оченятами і за кілька кроків від себе побачив поліцая, який стояв спиною до них.

- Ага! - мовив Гаврош і, потискуючи Монпарнасові руку, додав: - На добраніч. Я з моїми хлоп’ятами йду до слона. Якщо я буду потрібний тут вночі, ти мене там знайдеш. Я мешкаю на антресолях. Швейцара в нас нема. Спитаєш пана Гавроша.

- Гаразд,- сказав Монпарнас.

І вони розлучилися. Монпарнас подався до Гревської площі, а Гаврош до площі Бастілії. Він тримав за руку старшого хлопця, який у свою чергу вів молодшого. Останній кілька разів повертав голову назад, щоб подивитись на «полішинеля».

Безглузда фраза, якою Монпарнас попередив Гавроша про присутність поліцая, містила в собі склад ді, повторений п’ять чи шість разів у різних комбінаціях.⁷¹ Цей склад, вимовлюваний не окремо, а майстерно домішаний до слів, означав: «будьмо обережні; вільно говорити не можна». Але у сказаній Монпарнасом фразі була ще й літературна краса, що її не зрозумів Гаврош: ці мій дог, мій кинджал і моя гребля, на арго Тампля, дуже поширеному в тому великому віці, коли Мольєр писав, а Калло малював,⁷² означали: моя собака, мій ніж і моя жінка.

Двадцять років тому, в південно-західній частині площі Ба- стілії, біля пристані на каналі, прокопаному в рові цієї тюрми- фортеці, можна було бачити чудний монумент, який стерся вже в пам’яті парижан, хоч і заслужив на те, щоб залишити в ній якісь сліди, бо то був проект «члена академії, головнокомандувача єгіпетської армії».⁷³

Ми назвали його монументом, хоч у дійсності це був тільки макет. Але й цей макет, цей гігантський ескіз, цей грандіозний труп ідеї Наполеона, що її розвіяли та занесли геть далеко від нас два чи три послідовні пориви вітру, став історичним і, всупереч своєму тимчасовому виглядові, мав у собі щось закінчене. То був слон у сорок футів завбільшки, з дерева та штукатурки, з баштою на спині, яка скидалась на будинок. Колись маляр пофарбував його в зелене, а тепер небо, дощ і час фарбували його в чорне. В цьому пустинному й відкритому кутку площі його чотири ноги, подібні до колон, вночі, на фоні зоряного неба, вимальовувались фантастичним, страшним силуетом. Ніхто не знав, що той слон мав означати. То був якийсь символ народної сили; щось похмуре, загадкове і велетенське. То був якийсь могутній видимий фантом, що стояв поруч з невидимим привидом Бастілії.

Приходили дивитися на цю споруду дехто з іноземців, місцеві прохожі не звертали уваги на неї. Слон руйнувався; кожної пори року з боків його випадала штукатурка, утворюючи на них бридкі рани. «Едили»,⁷⁴ як говорили елегантним місцевим жаргоном, забували про нього, починаючи від 1814 року. І стояв він у своєму кутку похмурий, хворий, в руїнах, оточений гнилим парканом, загиджуваний п’яними кучерами. Тріщини вкрили його черево, з хвоста стреміла балка, між ногами росла висока трава. А через те, ще рівень площі, завдяки повільному й безперестанному процесові, властивому всім великим містам, за останні тридцять років непомітно підвищувався, то слон опинився в заглибині, і здавалось, ніби земля провалилася під ним. То була нечиста, зневажена, огидна і велична фігура; гидка на погляд буржуа і сумна - на погляд мислителя. В ньому було щось нечисте, що хотілось вимести мітлою, і щось величне істоти, якій мають стяти голову.

Вночі, як ми казали, слон виглядав інакше. Ніч - найкраще середовище для всього темного. Як тільки починало смеркати, старий слон преображався; у грізній ясності мороку він ставав спокійним і страшним. Належачи до минулого, він належав і ночі, і темрява пасувала до його величності.

Цей монумент, грубий, кремезний, важкий, незграбний, суворий, майже безформний, але безумовно - величний і повний якоїсь дикої поважності, тепер зник, мирно поступившися місцем велетенській пічці з димарем, що заступила похмуру дев’ятибаштову фортецю,⁷⁵ як буржуазний лад заступив феодалізм. Цілком ясно, що пічка стала символом доби, могутність якої полягає в казані. Ця доба минеться, вона вже минає, і люди починають розуміти, що коли сила може бути в казані, то могутність може бути тільки в мозкові; іншими словами, світ ведуть і тягнуть уперед не локомотиви, а ідеї. Запряжіть локомотиви в ідеї, але не вважайте коня за вершника.

В усякому разі, коли повернутись до площі Бастілії, скажемо, що архітекторові слона пощастило зробити з штукатурки щось велике; архітектор же димаря від пічки спромігся зробити з бронзи щось жалюгідне.

Цей димар, який охрестили гучним ім’ям «Липневої колони»; цей поганий пам’ятник невдалої революції в 1832 році стояв ще під величезним дерев’яним футляром, за яким ми особисто шкодуємо, і великою огорожею з дощок, яка остаточно ізолювала слона.

До цього кутка площі, ледве освітленого далеким ліхтарем, і вів гамен обох хлопчиків.

Нехай дозволять нам зупинитися тут і нагадати, що ми розповідаємо тільки правду, і що двадцять років тому в трибуналі мали судити за бродяжництво та псування публічного пам’ятника одного хлопця, який спав усередині того ж таки бастільського слона.

Установивши цей факт, ми продовжуємо.

Підхотячи до колосальної фігури слона, Гаврош збагнув, яке враження може справити безконечно велике на безконечно мале, і сказав:

- Не бійтесь, малі.

Потім крізь діру в паркані він увійшов у загорожу до слона й допоміг дітям пролізти в отвір. Обоє хлопчики, не кажучи ні слова, ішли слідом за Гаврошем і цілком звірялись на це маленьке провидіння в лахмітті, що дало їм поїсти й обіцяло притулок на ніч.

Попід парканом лежала драбина, якою вдень користувалися робітники з сусіднього лісного двору. Гаврош з дивною для його років силою підняв її й приставив до однієї з ніг слона. Там, де вона кінчалась, виднівся чорний отвір у череві колоса.

Гаврош показав своїм гостям на драбину й на отвір.

- Лізьте і заходьте! - сказав він.

Хлопчики перелякано перезирнулись.

- Ви боїтесь, малі! - скрикнув Гаврош.

І додав:

- Дивіться.

Він обхопив ногу слона і вмить, не скориставшися навіть з драбини, добрався до дірки. Він уліз туди, мов уж, який прослизає в щілину, і за хвилинку діти побачили бліду пляму його голови, що невиразно біліла над краєм повного пітьми отвору.

- Ну, лізьте ж, дітлахи! - крикнув Гаврош.- Побачите, як тут добре. Піднімайся ти перший! - сказав він малому.- Я подам тобі руку.

Хлопчики штовхали плечем один одного. Гамен водночас і лякав їх, і викликав довір’я, а потім же припускав дощ. Старший нарешті наважився. Молодший, бачачи, що брат поліз, а він залишається сам між ногами цієї здоровенної тварини, дуже хотів заплакати, але не насмілився.

Похитуючись, старший здирався по драбині. Гаврош тим часом підбадьорював його вигуками, як робить то з своїми учнями вчитель фехтування або з своїми мулами погонич:

- Не бійся!..

- Так!

- Далі!

- Постав ногу туди!

- Руки сюди!

- Сміливо!

А коли міг уже дістати до хлопця, раптом схопив його за руку і з силою підтяг до себе.

- Готово! - гукнув він.

Хлопець був усередині.

- Тепер зажди мене,- звелів Гаврош.- Сідайте, пане.

І вилізши з черева таким способом, як і входив туди, він із спритністю мавпи зслизнув по нозі слона вниз, став на траву, схопив малого на руки, поставив його на середину драбини й став підштовхувати його ззаду, гукаючи старшому:

- Я штовхатиму його, а ти тягни!

Хлопчик, не встигши й спам’ятатися, був підштовхнутий, втягнений, всунутий у отвір, а Гаврош, влізши слідом за ним, ногою відіпхнув драбину, яка впала на траву, і заходився плескати в долоні та кричати:

- Ось ми й тут! Хай живе генерал Лафайєт!

Коли цей приступ радості пройшов, він додав:

- Ви у мене, дітвора.

Гаврош справді був у себе.

О, несподівана корисність некорисного! Милосердя велетенського! Добрість гігантів! Цей грандіозний монумент, що втілював колись у собі думку імператора, став притулком для гамена. Колос прийняв і захистив дитину. Причепурені буржуа, проходячи святами перед слоном і зневажливо дивлячись на нього своїми виряченими очима, любили казати: «Навіщо здалося воно?» А «воно» захищало маленьку істоту без батька та матері, голодну, роздягнену, безпритульну, від холоду, снігу, граду, дощу, зимового вітру і дозволяло їй не спати ні в грязі, що викликає пропасниці, ні в снігу, що спричиняється до смерті. «Воно» приймало невинну дитину, відштовхувану суспільством. «Воно» зменшувало провину суспільства. Це був барліг для того, перед ким зачинялись усі двері. Жалюгідний мастодонт - поточений червою й забуттям, укритий бородавками, пліснявою та виразками, хисткий, занедбаний, засуджений, якийсь колосальний жебрак, що марно просив прохожих хоча б ласкаво глянути на нього - здавалося, пожалів іншого жебрака, цього маленького пігмея без черевиків на ногах, без покрівлі над головою, який, вдягнений у дрантя, диханням зогрівав собі пальці й годувався тим, що йому кидали. Ось на що здався той слон на площі Бастілії. Ідею Наполеона, зневажену людьми, прийняв бог. Те, що було б тільки знаменитим, стало величним. Щоб здійснити свою думку, імператорові були потрібні порфір, бронза, залізо, золото, мармур, а богові досить було старих дощок, балок та штукатурки. Імператор плекав мрію: в цьому титанічному слоні, могутньому, з піднесеним хоботом, з баштою на спині, з веселими фонтанами навколо, він хотів втілити ідею народу. Бог зробив з нього щось більше - дав у ньому притулок дитині.

Дірка, крізь яку ввійшов Гаврош, була щілиною, ледве видною зовні, схованою під черевом слона і такою вузькою, що нею могли користатись самі кішки та малі діти.

- Насамперед попередимо швейцара, що нас нема вдома,- сказав Гаврош.

І пірнувши в темряву з упевненістю людини, обізнаної з своїм помешканням, приніс дошку, якою затулив дірку.

Гаврош знову пірнув у темряву. Діти чули, як затріщав сунутий у пляшку з фосфором сірник. Теперішніх сірників тоді ще не було. Прогрес в ту епоху репрезентувало кресало Фюмада.

Несподіваний сполох світла змусив дітей зажмуритись. Гаврош запалив умочений в смолу гніт, званий «свічкою для льоху». Ця свічка більше диміла, ніж горіла, і ледве освітлювала середину слона.

Гості Гавроша озирнулись навколо і відчули щось подібне до того, що відчув би хтось, замкнений у великій Гейдельберзькій бочці, або, ще вірніше, до того, що мусив почувати Іона в череві біблійного кита. Перед ними й навколо них був цілий гігантський скелет. Вгорі - довга коричнева балка, від якої, на певній відстані одна від одної, відходили півкруглі жердини. Це правило за хребет з ребрами. З них, немов внутрішні органи, сталактитами звисали куски штукатурки, густе павутиння між ребрами утворювало запорошені діафрагми. По кутках виднілися великі чорні плями, які здавались живими, бо пересувалися з місця на місце рвучкими, наляканими рухами.

Різні уламки, що впали з спини слона, виповнили заглибину черева так, що в ній можна було ходити, неначе по долівці.

Молодший хлопчик притулився до брата і півголосом сказав:

- Як темно!

Ці слова змусили Гавроша вжити заходів. Зляканий вигляд дітей показував, що їх треба підбадьорити.

- Що там ви мені верзете? - крикнув він.- Чого ви вигадуєте? Не подобається? Вам треба Тюільрі? Що ви дурні, чи що? Скажіть прямо. Попереджаю вас, що я не з простаків. Чи не при панському дворі виховувались ви?

Маленький прочухан буває корисним при переляку. Він надає впевненості. Хлопчики підійшли до Гавроша.

Розчулений таким доказом довір’я, Гаврош перейшов «з серйозного тону на ласкавий».

- Дурило! - звернувся він до старшого, пестливим тоном пом’якшивши лайливе слово.- Надворі темно; надворі дощ, тут дощу нема; надворі холодно, тут вітру й не почуваєш; надворі - сила люду, а тут - нікого; надворі навіть місяця нема, а тут - горить моя свічка, сто чортів!

Діти почали дивитись на помешкання вже з меншим страхом, але Гаврош не дав їм багато часу на споглядання.

- Живо! - сказав він, штовхаючи їх - ми щасливі мати змогу назвати це так - углиб кімнати.

Там було його ліжко.

А ліжко Гаврош мав таки справжнє; тобто мав матрац, ковдру і альков з запоною.

За матрац правила солом’яна рогожка, за ковдру - досить великий кусок грубого, сірого, дуже теплого і майже нового сукна. А альков його являв собою ось що.

Три досить довгі жердини - дві спереду, одна ззаду - встромлені й закріплені в штукатурку, що упала на підлогу (тобто в черево слона), зверху були зв’язані вірьовкою, утворюючи пирамі- дальний триніжок. На триніжок була накинута сітка з латунного дроту, прикріплена залізним дротом так майстерно, що з усіх боків укривала жердини. Великі камені навколо триніжку притискували цю сітку до підлоги так, що пробратись усередину було не можна. Сітка була частиною мідної клітки, в яких живуть у звіринцях птахи. Ліжко Гавроша під нею було неначе в клітці. Вся споруда в цілому скидалась на намет ескімосів.

Ця сітка заступала запону.

Гаврош відсунув трохи камені, які притримували сітку спереду, і дві поли її, що заходили одна за одну, розійшлися.

- Ану рачки, дітлахи! - наказав Гаврош.

Він обережно допоміг гостям увійти в клітку, потім проліз туди сам, зсунув знову камені й закрив отвір.

Всі троє простяглись на рогожці.

Хоч які малі, а жоден з них не міг стати в тому алькові. Гаврош усе ще тримав у руці свою свічку.

- А тепер спіть! - сказав він.- Я погашу канделябр.

- Що це таке, пане? - спитав старший з хлопців, показуючи Гаврошеві на сітку.

- Це? - перепитав Гаврош.- Це від пацюків. Спіть!

А втім, він визнав за потрібне додати кілька слів на науку цим малим і пояснив:

- Ці штуки з зоологічного саду. Вживають їх для хижих звірів. Там їх повний склад. Треба тільки перебратися через мур, пролізти крізь вікно і проповзти під дверима. А тоді бери, скільки хочеш.

Говорячи це, він прикривав сукном молодшого хлопчика, який пробурмотів:

- О, як добре, як тепло!

Гаврош із задоволеним виглядом подивився на свою ковдру.

- Це теж з зоологічного саду,- сказав він.- Я взяв її в мавп.

І, показуючи старшому на рогожку, на якій той лежав, дуже густу й чудово зроблену, додав:

- А це належало жирафові.

Він помовчав, а потім промовив:

- У звірів є все це. Я й узяв у них. Вони не розсердились. Я сказав, що беру для слона.

Після нової паузи Гаврош додав:

- Перелізти тільки через мур та поглузувати з уряду. Ось тобі й усе.

Обоє дітей з полохливою пошаною та здивованням дивились на цю безстрашну й вигадливу істоту, бродягу, як і вони, полишену на саму себе, кволу, як і вони. Але в ній було щось жалюгідне і всемогутнє, яке здавалось їм надприродним, а на обличчі її гримаси старого блазня з’єднувалися з наївною, чарівною усмішкою.

- Пане,- боязко спитав старший,- ви, значить, не боїтесь поліцаїв?

- Треба казати не поліцаї, а фараони, малий,- тільки й відповів Гаврош.

Очі в молодшого були розплющені, але він не казав нічого. Оскільки він лежав на краю рогожки, а старший посередині, то Гаврош підіткнув під нього ковдру, як зробила б мати, і поклав йому під голову, замість подушки, старе дрантя. Потім він повернувся до старшого.

- Ну, хіба не добре тут?

- О, дуже! - відповів хлопчик, дивлячись на Гавроша поглядом урятованого ангела.

Промоклі до рубця діти починали зогріватись.

- Е, чого ж то ви плачете? - спитав Гаврош і, показуючи на молодшого, додав: - Ну, така крихітка - нехай уже. Але плакати такому здоровому, як ти,- просто ідіотство. Ти скидаєшся на теля.

- Але ж у нас не було дому, і ми не знали, куди йти.

- Послухай,- мовив Гаврош,- рюмсати не треба ніколи і ні з яких причин. Я дбатиму про вас. Побачиш, як буває весело. Влітку ми з моїм приятелем Наве будемо ходити до Гласьєр, будемо купатись на пристані, будемо голі бігати по плотах біля Аустер- ліцького моста та дражнити праль. Вони кричать, лаються; ти не уявляєш собі, які вони кумедні! Підемо подивитись на чоловіка-скелета. Він - живий. На Єлісейських полях. Та й худий же цей дядя! А потім я поведу вас на виставу. Підемо на Фредеріка-Леметра. У мене є квитки, я знайомий з акторами і раз грав навіть в одній п’єсі. Нас було кілька хлопців. Ми бігали під полотном, це зображало море. Я зроблю так, що й вас найматимуть у моєму театрі. Підемо дивитись на дикунів. Вони не справжні, ті дикуни. На них рожеве трико, яке морщиться, а на ліктях воно заштопане білими нитками. Потім ми будемо ходити до опери; пройдемо туди разом з клакерами.⁷⁶ Склад їх в опері дуже пристойний. Я не пішов би гуляти з ними по бульвару. В опері, уяви собі, декому з них платять по двадцять су, але то дурні. Ми підемо ще дивитись, як гільйотинують. Я покажу вам ката. Він живе на вулиці Маре. Пан Самсон. На дверях у нього поштова скринька. О, розважаємось ми знаменито!

В цю хвилинку на палень Гавроша впала крапля воску й нагадала йому про дійсність.

- Чорт! - сказав він.- Гніт догорає. Увага! Я не можу витрачати більше одного су на освітлення. Коли вкладаються в ліжко, треба спати. У нас нема часу читати романи пана Поль де Кока. Та й крізь щілини у воротах можуть побачити світло, а тільки того й треба.

- І до того ж,- несміливо зауважив старший, що тільки один дозволяв собі розмовляти з Гаврошем та подавати репліки,- до того ж, іскра може впасти на солому і спалити будинок.

Буря лютувала ще більше. Крізь гуркіт грому чути було, як злива січе спину колоса.

- Обдурили ми дощ! - сказав Гаврош.- Люблю я слухати, як вода дзюрчить по ногах нашого будинку. Зима - дурепа; втрачає свої запаси, втрачає працю і злоститься, стара водолійка, що не може змочити нас.

Слідом за цим зауваженням Гавроша відносно грому, зробленим ним у дусі філософів дев’ятнадцятого століття, блиснула блискавка, така сліпуча, що світло її проникло, крізь щілину, аж у черево слона. Майже водночас оглушливо загуркотів грім. Хлопчики зойкнули й схопилися з ліжка з такою швидкістю, що мало не стягли сітку. Гаврош же повернувся до них своїм відважним обличчям і скористався з удару грому, щоб засміятися.

- Спокійно, діти! Не розхитуймо будівлі. Оце так грім! Здорово! Це вам не рохля-блискавка. Браво! Це - добре, майже як у театрі Амбігю.

По цих словах він поправив сітку, обережно штовхнув хлопчиків на ліжко, натиснув їм на коліна, щоб вони випростались як слід, і гукнув:

- Боженька засвітив свою свічку, і тому я можу загасити мою. Треба спати, діти мої. Інакше погано тхнутиме з убиральні, або, як кажуть по-великосвітському, смердітиме з пельки. Кутайтесь собі гарненько. Я зараз гаситиму. Готові?

- Так,- відповів старший.- Мені добре; неначе пух під головою.

- Кажуть не голова, а макітра,- виправив Гаврош.

Хлопчики притулилися один до одного. Гаврош розправив під ними рогожку, натягнув до їхніх вух ковдру, втретє повторив: «Спіть!» і задув каганець.

Не встигло світло загаснути, як сітка, що під нею лежали діти, почала якось дивно труситись. То було глухе тертя в тисячі місць, що видавало металічний звук, немов хтось пазурями та зубами дер мідний дріт. І все це супроводилось найрізноманітнішим писком.

П’ятирічний хлопчик, чуючи над головою цей гамір, похолов від жаху й почав штовхати ліктем старшого брата, який, за порадою Гавроша, вже спав. Тоді мале, не тямлячись з страху, наважилось звернутися до Гавроша, але зовсім тихо, стримуючи подих:

- Пане!

- Ну? - відповів Гаврош, який щойно заплющив очі.

- Що це таке?

- Пацюки,- відповів Гаврош і знову опустив голову на рогожку.

І справді, то дряпали сітку пацюки, тисячі яких кишіло в слоні і які були тими згаданими нами вище живими чорними плямами. Поки свічка горіла, світло її затримувало їх на певній відстані, коли ж ця яма, що була немов столицею їх, знову занурилась у пітьму, вони - як каже милий казкар Перро - набрались одваги, цілою зграєю накинулись на намет Гавроша, здерлись до самого вершка його й заходились гризти сітку, намагаючись пробратись крізь неї.

Молодший хлопчик ніяк не міг заснути.

- Пане! - знову звернувся він до Гавроша.

- Ну?

- А що таке пацюки?

- Пацюки - такі миші.

Це пояснення трохи заспокоїло дитину. Хлопчик бачив раніше білих мишей і не боявся їх. А втім, він ще раз покликав Гавроша:

- Пане!

- Ну?

- А чому нема у вас кішки?

- Була,- відповів Гаврош,- але пацюки з’їли її.

Це друге пояснення паралізувало вплив першого, і хлопчик знову почав тремтіти, і між Гаврошем і ним одбувся четвертий діалог.

- Пане!

- Ну?

- Кого це з’їли?

- Кішку.

- Хто з’їв кішку?

- Пацюки.

- Миші?

- Так, пацюки.

Вражений мишами, що з’їдають кішок, хлопчик не вгамовувався.

- Пане, але нас ці миші не з’їдять?

- Атож! - відповів Г’аврош.

Переляк дитини дійшов до краю. Але Гаврові додав:

- Не бійся. Вони не можуть влізти. Та і я ж тут. На тобі мою руку. Мовчи і спи.

Гаврош простяг малому руку. Той притиснув її до себе й заспокоївся. Сила і мужність передаються якимось таємничими шляхами. Навколо знову запанувала тиша. Налякані шумом голосів, пацюки відбігли геть, а коли через кілька хвилин повернулися, то лютували вже марно: всі троє дітей спали міцним сном і не чули нічого.

Нічні години минали. Морок огортав величезну площу Бастілії. Зимовий вітер, мішаючись з дождем, дув поривами; патрулі обшукували під’їзди, вулички, загорожі, темні закутки і, шукаючи бродяг, мовчки проходили повз слона. Чудище стояло нерухоме, розкритими очима вдивляючись у темряву, і мало замріяний вигляд, немов раділо, що зробило добрий вчинок, захистивши від негоди й від людей трьох бідолашних дітей.

Щоб зрозуміти дальші події, треба пам’ятати, то за тих часів Бастільська кордегардія⁷⁷ містилась на протилежному кінці площі, і вартовий не міг ні бачити, ні чути того, що робилось коло слона.

Перед самим світанком якийсь чоловік вибіг з вулиці Сент-Антуан, перетяв площу, оббіг загорожу Липневої колони і прослизнув між парканами під черево слона. Якби було хоч трохи світла, то з того, як сильно змок той чоловік, можна було здогадатись, що він цілу ніч перебув під дощем. Добравшись до слона, він видав крик, якого нема в жодній людській мові і віддати який могла б хіба папуга. Повторений він був двічі, а деяке уявлення про нього дає таке сполучення літер:

- Кірікікіу!

По другому разі йому з черева слона відповів чистий, веселий, молодий голос:

- Тут!

Майже зараз же дошка, що затуляла отвір, відсунулась і пропустила дитину, яка по нозі слона проворно спустилась на землю. То був Гаврош. А чоловік був Монпарнас.

Крик же «кірікікіу» означав те, що казав Гаврош: «Спитаєш пана Гавроша».

Почувши його, Гаврош умить прокинувся, виліз з свого «алькова», трохи розсунувши сітку, яку потім старанно запнув знову, відкрив вихідну дірку і спустився вниз.

Чоловік і дитина, дармащо в пітьмі, впіймали один одного. Монпарнас обмежився тим, що сказав:

- Ти потрібний. Ходім, допоможеш нам.

Гамен не вимагав пояснень.

- Я готовий,- відповів він.

І обоє вони швидко пішли в напрямі до вулиці Сент-Антуан, з якої вибіг Монпарнас, скрадаючись уздовж довгої низки возів городників, що в цей час їхали на ринок.

Зщулившись на своїх возах серед салату та іншої городини, сонні, до очей сховавшися від заливного дощу в свої блузи, городники й не дивилися навіть на цих незвичайних прохожих.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ПЕРИПЕТІЇ ВТЕЧІ

Ось що тієї ночі відбувалося в тюрмі Ла Форс.

Бабе, Брюжон, Гельмер і Тєнардьє умовились тікати, дармащо Тенардьє сидів в одиночній камері. Бабе, як ми бачили з слів Монпарнаса, сказаних Гаврошеві, здійснив цей проект іще вдень.

Монпарнас мусив допомагати їм з волі.

Просидівши місяць у карцері, Брюжон мав час, поперше, звити там собі вірьовку, а подруге, скласти план втечі. Колись це місце, де сувора тюремна дисципліна полишала покараних на самих себе, складалося з чотирьох кам’яних стін, кам’яної стелі, кам’яних плит підлоги, похідного ліжка, загратованого слухового віконця та оббитих залізом дверей і звалося тайником. Але згодом такий тайник було визнано за занадто жахливий, і тепер він складається з залізних дверей, загратованого слухового віконця, похідного ліжка, кам’яних плит підлоги, кам’яної стелі та чотирьох кам’яних стін, і зветься це карцером. Опівдні там буває трохи світла. Негативний бік цих кімнат - як бачимо, вже не тайників - у тому, що ув’язнена в них істота не працює, а тільки міркує.

Міркував там і Брюжон, що вийшов звідти з вірьовкою. У дворі Карла Великого він набув репутації дуже небезпечної людини, і через те його ув’язнили в Новій будівлі. Перше, що він знайшов там, був Гельмер, а друге - цвях. Гельмера, тобто - злочин; цвях, тобто - волю.

Брюжон, про якого час уже дати повне уявлення, при всій своїй кволості й удаваній незграбності, був хлопець спритний, розумний і злодійкуватий, з ласкавим поглядом і жорстокою усмішкою. Погляд той виявляв його волю, а усмішка - його натуру. Перші вправи в своєму мистецтві провадив він на дахах і дуже посунув наперед науку здирання свинцевих листів з покрівель та ринв.

Спробі втечі найбільше сприяло те, що саме тоді на тюрмі перешивали частину шиферного даху і двір Сен-Бернара був не зовсім ізольований від дворів Карла Великого та Сен-Луі, бо там стояло риштовання та драбини; іншими словами, були мости і сходи до визволення.

Нова будівля, надзвичайно ветха, була слабким пунктом всієї тюрми. Мури її так роз’їла селітра, що склепіння спалень довелось підшивати дошками, бо звідти на ліжка арештантів падали камені. Проте, не зважаючи на таку ветхість, у Нову будівлю садовили саме найнебезпечніших в’язнів.

В Новій будівлі було чотири спальні одна над однією і мезонін, що звався Бель Ер.⁷⁸ Великий димар, може, з колишньої кухні герцогів ла Форс, прорізував всі чотири поверхи, розділяючи на дві половини спальні, де він мав форму сплюснутого стовпа, і виходив на дах.

Гельмер спав в одній спальні з Брюжоном. З обачності їх поселили на першому поверсі. Узголів’я їхніх ліжок упиралося в той димар.

Тенардьє ж був якраз над їхніми головами, в мезоніні Бель Ер.

Прохожий, який, проминувши казарми пожежників на вулиці Кюльтюр-Сент-Катрін, зупиниться перед ворітьми лазень, побачить двір, повний квітів та кущів у діжках, а в глибині його маленьку білу ротонду⁷⁹ з двома флігелями, оживлену зеленими віконницями - здійснення буколічних мрій Жан-Жака.⁸⁰ Не більше ніж десять років тому над цією ротондою височив чорний, колосальний, гидкий, голий мур, до якого вона притулилась. То був мур, де ходили патрулі з Ла Форс.

Цей мур за ротондою був немов Мільтоном, що виднівся зза Беркена.⁸¹

Але хоч який високий був той мур, а дах ззаду нього був ще вищий. То був дах Нової будівлі. На ньому виднілися чотири загратовані слухові віконця - вікна з Бель Ер. З даху стремів димар - той, що проходив крізь усі спальні.

Бель Ер - мезонін Нової будівлі - являв собою велику мансарду за потрійними гратами і дверима, обшитими толем та оббитими величезними цвяхами. Коли увійти туди з північного боку, то ліворуч були чотири слухові віконця, а праворуч, якраз проти тих віконець, чотири квадратні, досить великі клітки, відділені одна від одної вузькими проходами. Стіни їх до висоти грудей людини були з цегли, а далі й до даху-з залізних брусків.

В одній з цих камер сидів з 3 лютого Тенардьє. Так ніколи й не дізналися, як і з чиєю допомогою спромігся він дістати й сховати там пляшку з винайденим, переказують, Детрю вином, до якого домішаний якийсь наркотик і яке вславилось завдяки банді усипателів.

В багатьох тюрмах служать люди, наполовину доглядачі, наполовину злодії, що допомагають утікачам і разом з тим продають поліції довірені їм секрети.

Тієї ночі, коли маленький Гаврош підібрав двох безпритульних дітей, Брюжон і Гельмер, знаючи, що Бабе, який втік іще вранці, разом з Монпарнасом чекає їх на вулиці, тихенько встали і знайденим Брюжоном цвяхом заходились пробивати димар, коло якого стояли їхні ліжка. Уламки цегли падали на ліжко Брюжона, і тому нічого не було чути. Буря з громом струшувала двері на важких завісах і здіймала страшний, корисний для них шум. Ті з в’язнів, що прокинулись, удавали, ніби сплять, і не перешкоджали Гельмерові з Брюжоном. Гельмер був дужий. Перше ніж доглядач, який спав у загратованій кімнаті поруч з спальнею, почув шум, стіна димаря була проламана, страшні бандити здерлися на дах, пробивши сітку, що вкривала отвір димаря. Дощ і вітер лютували, дах був слизький.

- Яка зручна для втечі ніч! - сказав Брюжон.

Безодня в шість футів завширшки і вісімдесят завглибшки відділяла їх від муру, де ходили патрулі. На споді цієї безодні вони бачили рушницю вартового, що блищала в мороку. Вони прив’язали до пробитої ними сітки на димарі звиту Брюжоном у карцері вірьовку, перекинули другий кінець її через мур, перестрибнули ту безодню, вхопились за крокви муру, переступили через нього, злізли по вірьовці на дах, який межував з лазнею, притягли вірьовку до себе, сплигнули в двір лазні, пробігли його, штовхнули віконце воротаря, смикнули за шнурок, відчинили ворота й опинились на вулиці.

Не минуло й трьох чвертей години з того часу, як вони в пітьмі підвелися з своїх ліжок з цвяхом в руках і планом втечі в голові.

Через кілька секунд вони були вже з Бабе й Монпарнасом, що тинялись поблизу.

Тягнучи до себе вірьовку, вони розірвали її, і уривок залишився прив’язаним до димаря; самі ж вони ніяких пошкоджень, крім здертої майже цілком шкіри з долоней, не дістали.

Попереджений, невідомо яким способом, Тенардьє тієї ночі не спав.

Коло першої години він у мороку ночі, серед дощу та урагану, побачив перед слуховим віконцем проти своєї клітки дві тіні на даху. Одна з них на хвилинку зупинилася. То був Брюжон. Тенардьє впізнав його і зрозумів. Цього було досить для нього.

Як професіонального злочинця, обвинуваченого в організації нічної пастки, Тенардьє не спускали з ока. Перед його кліткою, зміняючись що дві години, ходив вартовий з зарядженою рушницею. На ногах у в’язня були кайдани, що важили п’ятдесят фунтів. Щодня, о четвертій годині, його клітку відвідував доглядач у супроводі двох собак - так було за тих часів - клав біля його ліжка два фунти чорного хліба, ставив глек з водою та миску, повну досить пісного супу, де плавало кілька бобів, оглядав його кайдани й стукав по залізних брусках стіни. Крім того, доглядач цей приходив до нього ще двічі вночі.

Тенардьє дозволили залишити при собі залізний прогонич, який він забивав у мур і настромляв на нього свій хліб, щоб, мовляв, уберегти його від пацюків. Через те, що Тенардьє завжди був перед очима, такий дозвіл йому дали. Правда, потім згадали, як доглядач казав: «Краще було б залишити йому дерев’яний прогонич».

О другій годині змінили вартового - старого солдата - і поставили новобранця. Через кілька хвилин прийшов доглядач з собаками і не помітив нічого, як не вважати занадто юного та «селянського» вигляду «жовтодзьобого». Коли через дні години, о четвертій, прийшли зміняти новобранця, він лежав, мов колода, біля клітки Тенардьє і спав. Тенардьє ж на місці не було. Розбиті кайдани його валялись на підлозі. В стелі клітки була дірка, а над нею друга - в даху. Одна дошка з ліжка була зірвана і, безсумнівно, занесена ним, бо так її й не знайшли. В камері було виявлено також напівпорожню пляшку з залишками вина, яким усипили солдата. Зник і багнет у новобранця.

В той момент, коли все це виявили, думали, що Тенардьє вже втік. Він і справді був поза Нового будівлею, але в дуже небезпечному становищі. Втік він іще не остаточно.

Добравшись до даху Нової будівлі, Тенардьє знайшов там уривок вірьовки Брюжона, яка звисала з сітки над димарем, але була занадто коротка, щоб він міг перелізти через мур, як Брюжон з Гельмером.

Повернувши з вулиці Бале на вулицю Руа-де-Сесіль, майже зараз же натрапляєш на пустир праворуч. В минулому сторіччі там стояв будинок, від якого залишилась тепер тільки задня стіна, що доходить до третіх поверхів сусідніх будинків. Цю руїну легко відрізнити по двох великих квадратних вікнах, що збереглися й досі. Те з них, що ближче до правого боку стіни, перегороджене ветхою балкою. З цих вікон можна було колись бачити зловісний мур тюрми Ла Форс.

Паркан з гнилих дощок, що їх підпирали п’ять кам’яних стовпчиків, огороджував пустир на місці зруйнованого будинку. В цій загорожі ховався маленький сарай, притулившись до стіни руїни. В паркані - хвіртка, яка кілька років тому зачинялась тільки на клямку.

На цій стіні й опинився Тенардьє на початку четвертої години ночі.

Як добрався він туди? Цього так і не зрозуміли ніколи. Блискавка мала і перешкоджати, і допомагати йому. Чи не скористався він з риштовання та драбин дахарів, щоб пробратися з даху на дах, з огорожі на огорожу, до будівель на дворі Карла Великого, потім до будівель на дворі Сен-Луі, звідси до муру патрулів і, нарешті, до руїн на вулиці Руа-де-Сесіль? Але на цьому шляху були такі перешкоди, які робили його неможливим. Може, він перекинув свою дошку, немов міст, з даху Бель Ер на мур патрулів і по гребеню муру проповз на череві навколо всієї тюрми, до самої стіни руїн? Але гребінь той ішов нерівною, зубчастою лінією, то спускаючись до казарм пожежників, то підіймаючись до будинку лазні; його переривали різні споруди, і в багатьох місцях він падав під прямим кутом. До того ж, вартові повинні були побачити на ньому темний силует утікача. Отож, путь Тенардьє лишається майже нез’ясованою. Обидва способи втечі - нездійсненні. Може, натхнений нестямною жагою волі, що перетворює безодні на рови, залізні гра ги на вербові плоти, безногого каліку на атлета, подагрика на птицю, тупість на інстинкт, інстинкт на розум, а розум на геніальність, Тенардьє винайшов якийсь третій спосіб? Так воно ніколи й не з’ясувалося.

Не завжди можна уявити собі дивні подробиці втечі. Той, хто тікає, повторюємо, робить усе під впливом натхнення; таємниці втечі освітлюють зорі та блискавки; потяг до волі не менш дивовижний, ніж порив до величного, і про злочинця, що втік, кажуть: «Як спромігся він здертись на цей дах?» так само, як кажуть про Корнеля: «Де знайшов він слова: «хай помирає»?

Та хоч що б там було, а Тенардьє, спітнілий, мокрий від дощу, у пошматованому одягу, з обідраними долонями, з закривавленими ліктями та колінами, добрався до верхнього краю муру руїни й простягся там на весь зріст. Він украй виснажився. Від бруку на вулиці його відділяла тільки вертикальна крутість муру в триповерховий будинок заввишки.

Вірьовка, яку він мав, була занадто коротка.

Він дожидав блідий, знєможений, втративши всяку надію, вкритий ще мороком ночі. Він казав собі, що незабаром почне розвиднюватись, і з страхом прислухався, коли на сусідній дзвіниці проб’є чотири години - час, коли прийдуть зміняти вартового і знайдуть його заснулим під пробитим дахом. Він, заціпенівши, дивився на жахливу глибину під ним; на мерехтіння ліхтарів, на чорний, мокрий брук; на цей жаданий і страшний брук, який був смертю і волею.

Він питав себе, чи пощастило втекти трьом його співучасникам, чи чекають вони його та чи прийдуть йому на допомогу. Він прислухався. Поки він лежав там, по вулиці пройшов тільки патруль. Городники з Монтрейля, Шарони, Венсена і Берсі майже всі їдуть на ринок вулицею Сент-Антуан.

Пробило чотири години. Тенардьє здригнувся. Через кілька секунд у тюрмі розлігся неясний, безладний гамір, який завжди супроводить втечу арештантів. Грюкання відчинюваних і зачинюваних дверей, скрипіння грат на завісах, метушня в караульні, хрипкі оклики сторожів, стукіт рушничних прикладів об брук дворів - долинали до нього. Вогонь показувався у загратованих вікнах спалень то внизу, то вгорі; по мезоніну Нової будівлі бігали з факелом, кликали пожежників з сусідніх казарм. Їхні освітлювані факелами каски мигтіли під дощем на всіх дахах. Разом з тим Тенардьє бачив, як з боку Бастілії зловісно починав білішати горизонт.

Він лежав на гребені муру в десять дюймів завширшки, під заливним дощем; праворуч і ліворуч зяяли безодні; він не міг поворухнутись, боячись і можливого падіння, і арешту; і думка його, немов било дзвона, кидалась від однієї гадки до другої: «Я помру, якщо впаду; мене впіймають, якщо я лишуся».

І раптом серед цієї тоскної тривоги, на зовсім ще темній вулиці, він побачив чоловіка, що скрадався попід стінами. Вийшовши з боку вулиці Паве, чоловік той зупинився в тупику, над яким неначе висів Тенардьє. Потім до нього приєднався другий, що пересувався з такою ж обережністю, потім третій; потім четвертий. Коли вони зійшлися, один з них підняв клямку хвіртки в паркані, і всі четверо ввійшли в загорожу, де стояв сарай. Вони стояли якраз під Тенардьє. Вибрали вони цей тупик, очевидно, щоб поговорити, не звертаючи на себе уваги прохожих і караульного біля брами Ла Форс, за кілька кроків звідти. Треба сказати також, що злива не випускала караульного з його будки. Не маючи змоги розгледити їхні обличчя, Тенардьє почав прислухатись до їхніх слів з розпачливою уважністю нещасливця, який почуває, що гине.

Раптом перед очима Тенардьє майнула надія: ті люди говорили арго.⁸²

- Ходім,- тихо, але розбірливо казав перший.- Що нам робити тутай?

- Та й дощ он який,- додав другий,- вогонь у пеклі загасить. І поліцаї можуть пройти. Там стоїть вартовий. Нас же заарештують тутка.

Ці два слова «тутай» і «тутка», які обоє означають тут і належать: перше - до арго застав, а друге до арго Тампля, з’ясували Тенардьє все. З тутай він упізнав Брюжона, що тинявся біля застав, а з тутка - Бабе, який один час торгував старими речами в кварталі Тампль.

Старовинним арго великого століття говорять лише там, і Бабе єдиний розмовляв ним зовсім добре. Без цього тутка Тенардьє ніколи не впізнав би його - так змінив він свій голос.

Співрозмовників перебив третій:

- Поспішати нам нема чого. Заждемо ще. Хто знає, може йому ми ще потрібні?

З цих слів, сказаних чистою французькою мовою, Тенардьє впізнав Монпарнаса, який пишався тим, що, розуміючи всі відміни арго, не говорив жодним з них.

Четвертий чоловік не говорив нічого, але його викривали широкі плечі. Тенардьє, не вагаючись, упізнав у ньому Гельмера.

Брюжон, майже запально, але так само тихо, відповів:

- Що ти там верзеш? Корчмар не міг утекти. Хіба він розуміється на справі? Для того, щоб подерти простирала та звити з них вірьовку, пробивати двері, підробляти папери, підробляти ключі, розбити кайдани, спустити з вікна вірьовку, ховатись, переодягатися,- треба бути дуже спритним. Старий з цим не впорається. Він не вміє працювати.

Бабе підтримував його, говорячи класичним арго, яким розмовляли Картуш і Пулальє і який до сміливого, нового барвистого та рискованого арго Брюжона був у такому відношенні, як мова Расіна до мови Андре Шеньє.

- Твого корчмаря злапали на гарячому. Треба бути спритним. А він іще учень. Його обдурить кожен фараон і навіть кожен баран. Ось послухай, Монпарнас: чуєш, як галасують у тюрмі? Бачив, яке там освітлення? Його, звичайно, впіймали і дістане він свої двадцять років. Я не боюсь; всі знають, що я не полохливий, але робити тут нам нема чого; а інакше нас схоплять. Не сердься, Монпарнас, і ходімо вип’ємо пляшку старого вина.

- Друзів не кидають у скруті,- пробурчав Монпарнас.

- Запевняю тебе, що його вже впіймали,- сказав Брюжон,- і тепер корчмар не вартий і ліара. Ми не можемо вдіяти нічого. Ходім звідси. Мені весь час здається, ніби поліцай тримає мене за комір.

Монпарнас опирався вже не так енергійно. Справа в тому, що ці четверо людей з самовідданістю бандитів, які ніколи не зраджують своїх, цілу ніч вешталися навколо Ла Форс і, не зважаючи на небезпеку, виглядали, чи не з’явиться на якомусь мурі постать ’Генардьє. Ніч, справді, була чудова для них, і, через зливу, вулиці були безлюдні, але холод, який проймав їх, їхній мокрий одяг, їхнє діряве взуття, небезпечний шум у тюрмі, наближення світанку, стрічні патрулі, втрата надії, боязнь бути впійманими - все це спонукало їх до відступу. Навіть Монпарнас, що був майже зятем Тенардьє, починав здаватися. Ще хвилина - і вони пішли б. Тенардьє на мурі дихав так важко, немов потерпілі з «Медузи» коли ті на своєму плоту бачили, як зникає на горизонті корабель, що перед тим показався в далині.

Він не насмілювався окликнути їх: якщо почують його крик - все може загинути; але йому спала на думку одна ідея, майнула остання надія. Він витяг з кишені уривок вірьовки Брюжона, відв’язаний ним від димаря на Новій будівлі, і кинув його вниз, у загорожу.

Вірьовка впала до ніг тих людей.

- Вірьовка! - сказав Бабе.

- Моя вірьовка! - ствердив Брюжон.

- Корчмар там,- заявив Монпарнас.

Вони глянули вгору. Тенардьє трохи висунув голову.

- Мерщій! - мовив Монпарнас.- У тебе другий кусок вірьовки, Брюжон?

- У мене.

- Зв’яжи їх; ми кинемо йому вірьовку, він прикріпить її до стіни і зможе спуститись.

Тенардьє наважився піднести голос.

- Я задубів.

- Ми тебе зогріємо.

- Я не можу більше рухатися.

- Ти злізай, ми тебе впіймаємо.

- У мене заклякли руки.

- Ти прив’яжи тільки вірьовку до муру.

- Не зможу.

- Комусь з нас треба полізти,- сказав Монпарнас.

- Три ж поверхи! - нагадав Брюжон.

Старий димар, що виводив дим з грубки, яку колись топили в сараї, підіймався паралельно мурові майже до того місця, де лежав Тенардьє. Цей димар, і тоді вже напівзруйнований, тепер завалився зовсім, але сліди його ще помітні. Він був дуже вузький.

- Можна здертись по ньому,- сказав Монпарнас.

- По цій трубі? - скрикнув Бабе.- Дорослий ніколи не злізе. Треба дитину.

- Де ж знайти малого? - спитав Гельмер.

- Почекайте,- мовив Моппарнас.- Я це влаштую.

Він тихенько прочинив хвіртку, пересвідчився, що на вулиці нікого нема, обережно вийшов, зачинив за собою хвіртку й побіг у напрямі до Бастілії.

Минуло сім чи вісім хвилин, які здалися Тенардьє вісьмома тисячами віків. Бабе, Брюжон і Гельмер не розкривали рота. Нарешті хвіртка відчинилася знову, пропускаючи Монпарнаса, який привів з собою Гавроша. На вулиці, через дощ, все ще не було нікого.

Маленький Гаврош увійшов у загорожу й спокійно глянув на бандитів. З волосся його струмила вода.

- Ти - мужчина, малий? - спитав його Гельмер.

Гаврош знизав плечима.

- Така дитина, як я,- мужчина, а мужчини, як ви,- діти,- відповів він.

- Як у малого добре почеплений язик! - скрикнув Бабе.

- Паризька дитина не дасть собі в кашу наплювати,- зауважив Брюжон.

- Що робити? - спитав Гаврош.

- Злізти по цьому димарю вгору,- відповів Монпарпас.

- З цією вірьовкою,- сказав Бабе.

- І прив’язати її,- сказав Брюжон.

- До верху муру,- додав Бабе.

- Пропустивши крізь вікно,- пояснив Брюжон.

- А тоді? - спитав Гаврош.

- І все,- відповів Гельмер.

Гамен оглянув вірьовку, димар, мур, вікна і видав губами той зневажливий, невіддаваний звук, який означає: «Тільки?»

- Там угорі людина, яку ти врятуєш,- сказав Монпарнас.

- Хочеш? - спитав Брюжон.

- Чудак! - відповів Гаврош так, немов запитання здалось йому безглуздим, і роззув черевики.

Гельмер однією рукою схопив Гавроша, поставив його на дах сараю, гнилі дошки якого гнулись під вагою дитини, і передав йому вірьовку, що її, поки Монпарнас ходив, Брюжон зв’язав. Гамен підійшов до димаря, влізти в який було легко крізь широку щілину на рівні даху. Коли він збирався підійматися, Тенардьє, побачивши, що порятунок наближається, перехилився через мур. Перші проблиски зорі освітили його вкритий потом лоб, його бліді щоки, його гострий, хижий ніс та сиву скуйовджену бороду, і Гаврош упізнав його.

- Еге! - сказав він.- Це ж мій батько. Ну, та дарма!

І взявши вірьовку в зуби, він рішуче поліз угору.

Добравшись до вершка руїни, він сів верхи на старий мур і міцно прив’язав вірьовку до перекладини вікна.

Через секунду Тенардьє був на вулиці.

Ледве торкнувшися бруку, ледве відчувши себе в безпеці, він не був уже ні втомлений, ні задубілий і не дрижав. Всі пережиті ним жахи розвіялись, мов дим; весь його дивний, жорстокий розум прокинувся, випростався, був вільний і готовий іти вперед.

- Ну, кого ми їстимемо? - були перші його слова.

Не варто й пояснювати зміст цього жахливо прозорого слова, яке означає водночас і вбити, і пограбувати. Справжнє значення того їсти було - поглинути.

- Насамперед краще заховаймося,- сказав Брюжон.- Тільки три слова, а тоді зараз же розлучімось. Накльовувалась одна нібито добра справа на вулиці Плюме. Вулиця - безлюдна, будинок - на відшибі, сад за старими поржавілими гратами, самі жінки.

- Ну, чому ж не спробувати? - спитав Тєнардьє.

- Твоя дочка Епоніна ходила туди дивитись,- відповів Бабе.

- І принесла Маньйон сухар,- додав Гельмер.- Нічого не вийде.

- Дочка в мене не дурна,- сказав Тєнардьє.- А втім, подивитись буде треба.

- Еге ж! - згодився Брюжон.- Треба буде.

Під час цієї розмови ніхто з них не звертав, здавалося, жодної уваги на Гавроша, який сів на один з стовпчиків паркана. Він посидів так кілька хвилинок, сподіваючись, може, що батько обернеться до нього, а потім узув черевики і спитав:

- Все скінчено? Я вам більше не потрібний, мужчини? Ви ж тепер вийшли вже з скрутного становища. Я йду. Треба будити моїх дітлахів.

І пішов.

П’ятеро чоловіків один по одному вийшли з загорожі.

Коли Гаврош зник за рогом вулиці Балле, Бабе відвів Тєнардьє вбік і спитав його:

- А чи придивився ти до цього малого?

- Якого малого?

- Та малого ж, що лазив на мур і приніс тобі вірьовку.

- Не дуже.

- Не знаю певно, але мені здається, що це - твій син.

- Ну! - сказав Тєнардьє.- Ти думаєш?

І вони розлучилися.

КНИГА СЬОМА.
АРГО⁸³

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ПОХОДЖЕННЯ

Pigritia⁸⁴ - жахливе слово.

Воно родить цілий світ: la pègre;⁸⁵ читайте - злодійство і справжнє пекло: la pègrenne; читайте - голод.

Отож, лінощі - це мати.

А в неї діти: злодійство і голод.

Про що ми оце говоримо? Про арго.

ІЦо таке арго? Це - водночас і народ, і мова. Це - злодійство під двома виглядами - народу і мови.

Коли тридцять чотири роки тому автор цього сумного роману ввів до одного з своїх творів - написаного з такою ж метою, як і цей - злодія, що говорив арго, то читачі були вражені і загаласували: «Що таке! Як! Арго! Але ж це жахливо! Арго - це ж мова каторжників, галер, тюрем, усього, що є найогиднішого в суспільстві!» і т. д., і т. д.

Таких заперечень ми ніколи не розуміли.

Згодом, коли два могутні письменники (один з яких глибокий спостерігач серця людського, а другий - безстрашний друг народу - Бальзак і Ежен Сю - змусили бандитів розмовляти своєю природною мовою, як то в 1828 році зробив автор «Останнього дня одного засудженого»,⁸⁶ знялись такі ж самі протести: «Чого хочуть від нас письменники з їхнім обурливим жаргоном? Це арго - огидне. Воно викликає жах».

Хто ж заперечує? Це - безсумнівно.

Якщо йдеться про дослідження рани, безодні або суспільства, з якого часу стало помилкою спускатись якомога нижче, доходити до дна? На нашу думку, це завжди було актом іноді - відважності, і в усякому разі - звичайним та корисним вчинком, гідним співчуття та уваги, на які заслуговує виконання всякого взятого на себе обов’язку. Чому б не досліджувати все, все вивчати і не спинятися на дорозі? Зупинятися може зонд, а не той, хто зондує.

Звичайно, це зовсім не привабливе і не легке завдання - провадити розшуки на самому споді суспільного ладу, там, де кінчається земля й починається грязь; ритись у густому болоті; переслідувати, хапати й викидати на поверхню ще тремтячу огидну мову, з якої стікає кал - цей гниючий словник, що кожне слово його здається нечистою ланкою чудища з твані та мороку. Нема нічого зловіснішого за видовище кишіння арго, освітленого думкою. Дійсно, воно здається якимсь жахливим нічним звірем, витягненим з його клоаки. Здається, ніби бачиш перед собою якісь живі наїжені хащі, що здригаються, рухаються, ворушаться, намагаються знову опинитись у темряві і загрозливо дивляться на вас. Одне слово скидається на пазур, інше на погасле, закривавлене око; якась фраза неначе ворушиться, немов клішня краба. І все це живе тією бридкою живучістю речей, які утворилися в розкладеному.

Але з якого часу жах не допускає вивчання? З якого часу хвороба жене від себе лікаря? Чи уявляємо ми собі природника, який відмовився вивчати гадюку, кажана, скорпіона, сколопендру, тарантула і кинув би їх назад у темряву, приказуючи: «О, яка це гидота!» Мислитель, що відвернувся б від арго, скидався б на хірурга, який відвертається від виразки або наросту; на філолога, який вагається, чи вивчати йому певне явище в мові; на філософа, який не знає, чи досліджувати йому певні факти в житті людства. Треба ж сказати тим, хто не знають цього, що арго в цілому - це і літературне явище, і соціальний результат. Що таке, власне, арго? Арго - це мова злиднів.

Тут нас можуть зупинити. Можна узагальнити факт, що буває іноді засобом для зменшення його. Нам можуть сказати, що всі фахи, всі професії, чи не всі навіть щаблі соціальної ієрархії та всі види розумової праці мають своє арго. Всі - друкар, вчитель фехтування, кавалерист, піхотинець, френолог, мисливець, філософ, актор, драматург, судовий пристав, картяр, біржевий маклер, крамар - розмовляють арго. Алгебра, медицина, ботаніка мають свої арго. Корабельна мова, ця чудова морська мова, така багата та мальовнича; мова, якою говорили Жан Бар, Дюкен, Сюфрен і Дюперре⁸⁷ під галас рупорів, під стукіт абордажних сокир, під гойдання, під вітер, під ураган, під гуркіт гармат - теж арго, героїчне і гучне, яке проти хижого арго злодіїв - те, що лев проти шакала.

Все це - безсумнівно. Але хоч що там казатимуть, а розуміти так слово арго - значить надто поширювати його зміст, я чим не всі згодяться. Щодо нас, то ми беремо це слово в його старому, точному та обмеженому значенні і зводимо арго до арго. Справжнє арго, арго переважно - якщо ці два слова можна з’єднувати - арго з незапам’ятних часів, яке було цілим царством, це, повторюємо, ніщо інше, як огидна, тривожна, підступна, зрадлива, отрутна, жорстока, підозріла, підла, глибока, фатальна мова злиднів. В кінці всіх принижень і всіх нещасть є останні злидні, які повстають й наважуються розпочати боротьбу з усім щастям і з усіма панівними правами. Боротьба ця - жахлива, і в ній злидні (то з хитрощами, то з насильством), нездорові й хижі, атакують соціальний лад, то колючи шпильками - пороками, то б’ючи дрючками - злочинствами. Для потреб цієї боротьби злидні й винайшли бойову мову: арго.

Змусити виринути й підтримувати на поверхні забуття, над безоднею, нехай уламок втраченої мови, що нею колись говорила людина, тобто один з елементів, добрих чи поганих, з яких складається та якими ускладнюється цивілізація, значить - поширювати коло соціальних спостережень, тобто - служити самій цивілізації. Таку послугу, навмисне чи не навмисне, зробив Плавт, змусивши розмовляти фінікійською мовою двох карфагенських солдатів. Таку послугу зробив і Мольєр, в якого стільки персонажів говорять левантійським та різними іншими жаргонами. Тут заперечувати почнуть жвавіше: «Фінікійська - чудово! Левантійський - добре! Нехай навіть патуа. Це - мови народів або провінцій. Але арго? Навіщо зберігати арго? Для чого «витягати його на поверхню?»

На це ми відповимо дуже коротко. Безперечно, скажемо ми, коли цікава мова, якою говорив колись певний народ або говорить певна провінція, то мова, якою говорять злидні, ще більш гідна уваги та вивчання.

Це ж мова, якою у Франції, наприклад, протягом чотирьох століть говорили не просто страждання, а всі можливі страждання людства.

А крім того, і ми настоюємо на цьому, вивчати соціальні хвороби і вказувати на них, щоб їх лікувати, це - така робота, від якої не ухиляються. Історик побуту та звичаїв має завдання не менш серйозне, ніж історик подій. Цей останній вивчає тільки поверхню цивілізації, боротьбу між коронованими особами, народження членів царських родин, шлюби королів, бої, збори видатних громадських діячів, революції видимі; словом - зовнішній бік. Перший історик вивчає глибину, суть, народ, що працює, страждає і чекає, пригнічену жінку, дитину в агонії, приховані війни кожного проти кожного, страшні жорстокості, суєвір’я, несправедливості, до яких звикли, підкопи, що їх робить закон, приховані порухи душі, невиразний трепет натовпу, смерть від голоду, голих, босих, позбавлених спадщини, сиріт, нещасних і безчесних - всі ці привиди, що бродять у пітьмі. З серцем, повним жалю та суворості, мусить він, як брат і суддя, спуститись до цих непроникненних казематів, де плазують і ті, що сходять кров’ю, і ті, що ранять їх; ті, що плачуть, і ті, що проклинають; ті, що голодують, і ті, що об’їдаються; ті, що завдають горя, і ті, що зазнають його. Хіба ж обов’язки цих істориків сердець та душ менші, ніж у істориків зовнішніх подій? Невже ж Алігьєрі міг сказати б менше, ніж Макіавеллі? Хіба дно цивілізації не таке важливе, як поверхня її, тому тільки, що там - глибше та темніше? Чи можна добре знати гору, не знаючи печер у ній?

З цих кількох сказаних нами мимохідь слів дехто зробив би, може, невірний висновок, ніби, по-нашому, між тими видами істориків є якась істотна різниця. Ніхто не може бути добрим істориком зовнішнього, видимого, громадського життя народів, не будучи водночас, нехай би й певною мірою, істориком їхнього прихованого життя. Не можна бути й істориком внутрішнього, не вміючи, коли треба, стати і істориком зовнішнього. Історія звичаїв та ідей проймає історію подій, і навпаки. Це дві категорії різних фактів, які перегукуються, завжди переплітаються і часто зроджують одні одних. Всі риси, що їх провидіння накреслює на поверхні нації, мають темні, але виразні паралелі в глибині, і кожна конвульсія в глибині зворушує поверхню. Справжня історія складається з усього, і істинний історик заглиблюється в усе.

Людина - це не коло з єдиним центром, а еліпсис з двома фокусами. Факт - це центр, ідеї - фокуси.

Арго ніщо інше, як гардеробна, де мова переодягається перед якимось лихим вчинком. Вона вдягає на себе слова-маски і фрази-лахміття.

Таким чином вона стає жахливою.

Її важко впізнати. Чи й справді це - французька мова, велика мова людства? Ось вона готова вийти на сцену, подавати репліки злу й брати участь в усьому його репертуарі. Вона вже не йде, а шкутильгає; шкутильгає на милицях Двора Див,⁸⁸ які можуть перетворитись на дубини. Вона зветься старчихою; гримували її всі примари, що вдягають її. Вона то повзе, то випростується, як плазуни. Тепер вона здатна виконувати всі ролі, перекручена підроблювачем документів, просякнена мідною ржею отрутником, пофарбована в сажу палієм, забарвлена кров’ю вбивцею.

Коли, стоячи з боку чесних людей, підслухуєш біля дверей суспільства, то чуєш діалог по той бік дверей. Відрізняєш запитання і відповіді. Не розуміючи змісту, чуєш тільки якісь огидні звуки, де є щось людське, але вони все ж таки ближчі до виття, ніж до слова. Це - арго. Слова - огидні й позначені якоюсь звірячою фантастикою. Здається, ніби чуєш розмову гідр.

Це - щось невловиме в мороку. Воно скрегоче й шушукає, виповнюючи сутінь загадками. Темрява в нещасті, ще більша темрява в злочинстві, і ці дві чорноти, зливаючись, становлять арго. Темнота в атмосфері, темнота у вчинках, темнота в голосі. Страшна вона, ця мова жаби, яка пересувається, стрибає, повзає, пускає слину й огидно ворушиться в безкрайому сірому тумані, що його утворюють дощ, пітьма, голод, порок, брехня, несправедливість, нагота, задуха і зима - серед яких живуть ці знедолені.

Пожаліймо покараних. Але хто ж ми самі? Хто такий я, що говорю до вас? Хто такі ви, що мене слухаєте? Звідки ми прийшли? І чи й справді ми не зробили нічого перед тим, як народилися? Земля має схожість з в’язницею. Хто знає, чи не є людина в’язнем, що вдруге несе кару божу?

Придивимось до життя зблизька. Воно влаштоване так, що скрізь почуваєш кару.

Ви, може, з тих, кого називають щасливцями? Але ви ж сумуєте щодня. В кожному дні є своя велика прикрість або своя маленька турбота. Вчора ви дрижали за здоров’я дорогої вам істоти; сьогодні боїтесь за ваше власне. Завтра вас хвилюватиме питання з грошима, післязавтра - поговір наклепника; ще через день - нещастя вашого друга; потім то буде погода, якась річ, що розбилася або загубилась; потім якась розвага, за яку дорікають вам ваше сумління і ваш хребет; потім перебіг політичних справ. Я не говорю вже про тривоги серця. І так безперестану. Не встигне розвіятись одна хмара, а вже насувається друга. На сто днів випаде хіба один сонячний день повної радості. А ви ще з тих небагатьох, хто щасливі. У решти ж людей - завжди ніч.

Розважливі розуми не вживають уже слів щасливі і нещасливі. В цьому світі, очевидно, переддвер’ям перед іншим, щасливих нема.

Насправді, поділяти людство треба тільки на освічених і темних.

Зменшити кількість темних, збільшити кількість освічених - ось завдання. Тому то ми й кричимо: «Освіти! Знання!» Вчити читати - це значить засвічувати світло. Кожен прочитаний склад - іскра.

А втім, світло - не завжди радість. Страждають і від світла. Надлишок обпалює. Полум’я - ворог крила. Горіти, не перестаючи літати,- ось диво геніальності.

Коли ви пізнаєте все і полюбите, ви все ж таки страждатимете. День народжується в сльозах. Освічені плачуть, нехай то буде плач над темними.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
КОРІННЯ

Арго - мова темних. Цей загадковий діалект, зів’ялий і бунтарський, зворушує думку до самого споду, а в соціальної філософії викликає болісний трепет. В цьому і є видима покара. Кожен склад у ньому - немов таврований. Слова народної мови тут - немов поморщені та попечені розжареним залізом ката. Деякі нібито ще й досі димують. Певні фрази справляють на вас враження раптом оголеного потаврованого плеча злодія. Його іменниками, цими впійманими знову каторжниками, майже не можна висловити ідеї. Метафори його бувають іноді такі безсоромні, що так і тхнуть кайданами, де вони зродились.

І все ж таки, не зважаючи на все це і саме через це, цей дивніш жаргон має право на свій відділ у тому великому безсторонньому ящику, де знаходить собі місце й поржавілий ліар, і золота медаль, і який називають літературою. Арго, хочуть того чи ні, має свою синтаксу і свою поезію. Це - справжня мова.

З погляду суто літературного мало що було б цікавішим та кориснішим, ніж вивчання арго. Це - ціла мова в іншій мові, якась злоякісна пухлина; паразит, корені якого - в старому гальському стовбурі, а зловісне листя стелеться по цілій стороні мови. Таким виглядає арго на перший, спрощений погляд. Для тих же, хто вивчає мови, як їх треба вивчати, тобто як геологи вивчають земну кулю, арго здається справжнім наносом. Залежно від глибини, на яку його розкопують, там знаходять стару народну французьку мову, провансальську, іспанську, італійську, левантійську - мову портів Середземного моря, англійську, німецьку, романську в її трьох різновидностях: романо-французькій, романо-італійській та чисто романській, латинську і, нарешті, мови баскську та кельтську. Глибока і дивна формація! Підземна будівля, споруджена спільно всіма знедоленими. Кожне прокляте плем’я відклало тут свій шар, кожне страждання поклало свій камінь, кожне серце дало свою гальку. Сила душ, лихих, низьких або розлючених, що прожили й зникли у вічності,- тут майже всі, і їх неначе видно ще під тими жахливими словами.

Крім філологічних, зазначених вище коренів, арго має й інші, природніші корені, які виходять, сказати б, з самого духу людського.

Поперше - це безпосереднє творення слів. Тут криється таємниця всіх мов. Малювати словами, що являють собою - невідомо як і чому - ту чи іншу фігуру,- це первісна основа всякої мови, яку можна назвати гранітом. В арго - безліч таких слів, створених з усього, невідомо де і ким, без етимології, без аналогій, без вивідних; слів самотніх, варварських, іноді огидних, які мають надзвичайну виразистість і живуть.

Подруге - це метафора. Прикмета мови, яка хоче все сказати і все сховати, це - велика кількість фігур. Метафора - загадка, де ховається й злодій, що намислив свій злочин, і в’язень, що обмірковує план втечі.

Потретє - це викрутаси. Арго живе на мові. Він користається нею, черпаючи з неї, коли йому треба, і часто просто надзвичайно перекручує та спотворює її. Подеколи із змінених так слів і чистого арго він творить мальовничі вирази, де почуваються обидва попередні елементи: безпосереднє творення і метафора.

Бувши мовою розкладання, арго швидко розкладається. Завжди намагаючись сховатися, арго перетворюється, як тільки його починають розуміти. На відміну від усього іншого, що росте, кожен промінь світла вбиває в арго те, до чого дотикається. Отож, арго безупинно розкладається і утворюється знову. За десять років воно проходить довшу путь, ніж мова проходить за десять століть.

Якщо філософові пощастить уловити на момент цю мову, яка безперестану випаровується, і придивитись до неї, то в нього з’являться сумні і корисні думки. Ніяке дослідження не дасть більше, ніж вивчання арго. Нема в арго жодної метафори, жодного граматичного правила, яке не було б повчальним.

Хочете знати, де виникла більшість пісеньок каторги, то послухайте.

В паризькому Шатле⁸⁹ був довгий льох на вісім футів нижче за рівень Сени. Він не мав ні вікон, ні віконець; єдиним отвором були двері. Люди могли ввійти туди, а повітря не могло. Замість стелі у льоху було кам’яне склепіння, замість підлоги - десятидюймовий шар грязі. Колись там лежали плити, які потім, від води, потріскались та розсипались. На висоті восьми футів над підлогою льох з краю до краю перетинала довга масивна балка. З цієї балки, на певній відстані один від одного, звисали ланцюги в три фути завдовжки з нашийниками на кінцях. В льох той садовили засуджених на галери до дня вирядження їх в Тулон. Їх штовхали під балку, де кожного у темряві чекав залізний ланцюг. Ланцюги, ці повислі руки, і нашийники, ці розтулені долоні, схоплювали нещасних за шию. Їх приковували і залишали там. Ланцюг був занадто короткий, і вони не могли лягти. В цьому льоху, в цій темряві, під цією балкою, вони стояли нерухомі, майже повішені, змушені робити неймовірні зусилля, щоб дістати хліб або кухоль з водою. Склепіння було над самою їхньою головою, ноги - до колін у грязюці, екскременти текли їм по ногах; змучені втомою, вони чіплялись за ланцюг, щоб відпочити; спати вони могли тільки стоячи і раз-у-раз прокидалися, бо нашийник душив їх. Дехто не прокидався зовсім.

Вони ногою підтягали до себе кинутий їм у грязь хліб і, підштовхуючи його, підіймали до руки. Скільки часу залишались вони там? Місяць, два, іноді півроку; один прожив так рік. То було переддвер’я галер, куди посилали часто за вбитого в королівському лісі зайця. Що ж робили вони в цьому пекельному склепі? Те, що можна робити в склепі - конали, і те, що можна робити в пеклі - співали. Бо там, де не лишається вже надії, залишається пісня. У водах Мальти, коли наближалась галера, співи чули раніше, ніж удари весел. Бідолашний браконьєр Сюрвенсан, що обізнався з льохом у Шатле, казав: «Підгримували мене тільки рими». З поезії, кажуть, нема користі. Навіщо рими? Але в цьому льоху зародились майже всі пісні арго.

Вивчаючи арго, на кожному кроці робиш відкриття. Дослідження цієї мови й заглиблення в неї приводить до таємничої точки перетину суспільства нормального з суспільством проклятим.

Арго - це слово, що стало каторжником.

Страшно думати, що мисляще начало людини може бути відкинуте так низько; що, обплутана тиранічною долею, вона може бути прив’язана якимись путами до тієї безодні.

О, бідолашна думка нещасливців!

Невже ніхто не допоможе людській душі в цьому мороку? Невже їй судилось вічно дожидати духа-визволителя, могутнього їздця на пегасах та гіпогрифах,⁹⁰ ясного, мов зоря, бійця, що спускається з блакиті на крилах, променистого рицаря майбутнього? Невже вона завжди марно кликатиме на допомогу собі світлодайний спис ідеалу? Невже вона приречена на те, щоб у глибині безодні дожидати з’явлення Зла; бачити, як наближається до неї його драконова голова, його запінена паща і звиваються, набухаючи, його кільця? Чи мусить вона залишатися там без світла, без надії; чекати цього страшного наближення; почувати, як обнюхує її те чудище; і тремтіти, знавісніло ламаючи собі руки, прикута до скелі ночі, біла в темряві своєю наготою нещасна Андромеда?

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
АРГО, ЯКЕ ПЛАЧЕ, І АРГО, ЯКЕ СМІЄТЬСЯ

Як бачимо, арго в цілому - і те, що існувало чотириста років тому, і арго теперішнє - пройняте похмурим символічним духом, який надає всім словам то страдницького тону, то загрозливого вигляду. В ньому почувається дикий сум бродяг Двора Див, що грали в карти особливого гатунку, які частково збереглись до нашого часу. Трефова вісімка, наприклад, зображалась на них у вигляді великого дерева з трьома колосальними листами конюшини - фантастичний символ лісу. Під деревом горіло вогнище, на якому три зайці підсмажували на рожні мисливця, а на другому вогнищі кипів казан, з якого виглядала голова собаки. Не було нічого зловіснішого за такі малюнки на картах, коли згадати, що тоді на вогнищах спалювали контрабандистів, а в казанах зварювали фальшивомонетників. Різноманітні форми, яких прибирала думка в царстві арго - висловлена чи то в пісні, чи в жарті, чи в загрозі - завжди мала цей характер пригніченості та безсилля. Всі пісні, що дійшли до нас,- сумні до сліз.

Коло середини минулого сторіччя сталась зміна. Пісні тюрем, приспіви злодіїв набули, сказати б, зухвалого характеру. Майже в усіх піснях галер, тюрем та каторги чуєш якусь диявольську й загадкову веселість.

Це - серйозний симптом. У вісімнадцятому сторіччі колишня меланхолія цих похмурих людей розвіюється, і вони починають сміятися. Ці знедолені випромінюють якесь світло, неначе муки сумління не тяжать уже над ними. Ці жалюгідні племена мороку сміливі тепер не тільки у вчинках, але й у думках. Вони, значить, втрачають уже свідомість своєї злочинності і невиразно почувають якусь підтримку собі з боку декого з мислителів та філософів. Це вказує, що крадіжка та грабунок починають просякати навіть у доктрини та софізми і, віддаючи їм багато своєї гидоти, трохи втрачають її самі. Це вказує також, що коли не станеться жодної зміни, то в найближчому часі треба чекати якогось розквіту.

Зупинимось на хвилинку. Кого обвинувачуємо ми тут? Вісімнадцяте сторіччя? Його філософію? Звичайно, ні. Робота вісімнадцятого сторіччя - здорова і корисна. В ньому працювали чотири священні легіони: енциклопедисти з Дідро на чолі, фізіократи з Тюрго на чолі, філософи з Вольтером на чолі і утопісти з Руссо на чолі. Своїм величезним поступом до світла людство зобов’язане їм. Це - чотири авангарди людського роду, які йдуть до чотирьох сторін прогресу: Дідро - до прекрасного, Тюрго - до корисного, Вольтер - до істинного, Руссо - до справедливого. Але поруч з філософами і під ними були софісти - отрутні рослини, домішані до корисних, цикута в незайманому лісі. Поки кати на головних сходах Палацу юстиції спалювали великі визвольні книги того століття, забуті тепер письменники, діставши привілеї від короля, видавали якусь дезорганізаторську писанину, яку жадібно читали знедолені. Деякі з цих видань, протегованих, хоч як воно й дивно, монархом, можна знайти в «Секретній бібліотеці».⁹¹ Ці факти, глибокі, але невідомі, залишались непоміченими на поверхні. Іноді небезпеку факту становить саме темнота. Він невідомий - бо він під землею. З усіх цих письменників чи не найшкідливішу для маси підкопну роботу провадив Ретіф де ла Бретон.

Ця робота, характерна для всієї Європи, найбільш руїнницькою була в Німеччині. В Німеччині, протягом певного часу, резюмованого Шіллером в його славетній драмі «Розбійники», грабунок і плюндрування поставали, як протест проти власності та праці,⁹² асимілювались з деякими елементарними ідеями - нібито правдоподібними, але неправдивими, вірними на вигляд і абсурдними в дійсності - загортались у ці ідеї, до певної міри зникаючи в них; прибирали якусь абстрактну назву, ставали теорією і циркулювали серед трудящих, страждаючих і чесних мас, без відома нерозважливих аптекарів, які приготували цю мікстуру; без відома навіть самих мас, які вживали її. Такий факт завжди буває важливим. Страждання родить гнів, і поки класи, які живуть у достатку, засліплюють себе або засипають - тобто мають заплющені очі - ненависть класів нещасних запалює свій факел від якогось сумного чи хворобливого розуму, який мріє десь у кутку, і починає оглядати суспільство. Огляд, що його провадить ненависть,- жахлива річ.

Звідси, слушного часу, виникають ті страшні потрясіння, що їх звали жанкеріями. В порівнянні з ними суто політичні заворушення - просто дитячі ігри. Це вже не боротьба пригнобленого проти гнобителя, а повстання нужди проти добробуту: і тоді все завалюється.

Жакерії - це народотруси.

Небезпеку їх, неминучу, може, для Європи наприкінці вісімнадцятого сторіччя, враз усунула французька революція - цей колосальний акт чесності.

Французька революція, яка є ніщо інше, як озброєний мечем ідеал, випросталась і раптом, одним і тим же рухом, зачинила двері але й відчинила двері добра.

Вона розв’язала питання, проголосила істину, розігнала міазми, оздоровила століття, вкоронувала народ.

Вона, можна сказати, вдруге створила людину, давши їй другу душу - право.

Дев’ятнадцяте сторіччя дістало в спадщину його роботу та використовує її, і щойно вказана нами соціальна катастрофа тепер просто неможлива. Сліпець той, хто її провіщає. Дурний - хто її боїться. Революція - це вакцина жакерії.⁹³

Завдяки революції змінились соціальні умови. В крові нашій нема більше монархічних та феодальних хвороб. У нашій конституції нема більше середньовіччя. Ми живемо вже не за тих часів, коли під нашими ногами почувався якийсь приглушений шум, коли на поверхні цивілізації виростали якісь кротовини, коли земля розкривалась, коли там виявлялись печери і з них раптом з’являлися потворні голови.

Революційне почуття - почуття моральне. Почуття права, розвиваючись, розвиває почуття обов’язку. Загальний закон, як чудово визначив Робесп’єр, це - свобода, яка кінчається там, де починається свобода іншого. Від 1789 року весь народ уміщується в звеличеному індивідуумі. Нема бідняка, який, маючи своє право, не мав би свого променя сонця. Той, хто помирає з голоду, почуває в собі чесність цілої Франції; гідність громадянина - його внутрішнє озброєння; хто вільний - той сумлінний; хто голосує, той королює. Звідси - непідкупність, звідси - невдача нездорових прагнень, звідси - очі, які героїчно спускаються перед спокусою. Революційне оздоровлення спричинилось до того, що в день визволення - 14 липня, 10 серпня - нема вже черні. Перший крик натовпу, який росте і просвітився, це: «Смерть злодіям!» Прогрес - це чесна людина; ідеал і абсолютне не крадуть хусточок. Хто в 1848 році супроводив фургони з багатствами з Тюільрі? Ганчірники передмістя Сент-Антуан. Ганчірка охороняла скарби. Доброчесність робить цих пошарпанців блискучими. У тих фургонах, в ледве зачинених, подеколи навіть напіввідчинених, скринях, серед сотні шкатулок з дорогоцінностями, лежала стара корона Франції, вся в брильянтах, увінчана рубіном королівства, яка коштувала тридцять міліонів. І вони, люди з босими ногами, охороняли цю корону.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
ДВА ОБОВ’ЯЗКИ: ПИЛЬНУВАТИ І НАДІЯТИСЬ

А коли так, то чи усунено ж уже всяку соціальну небезпеку? Звичайно, ні. Жакерій більше не буде. З цього боку суспільство може заспокоїтись: кров не вдарить уже йому в голову; але нехай подумає воно, яким способом воно дихає. Боятись апоплексії нема чого, але залишаються ще сухоти. Соціальні сухоти звуться злиднями.

Від міни вмирають так само, як і від ядра.

Будьмо ж повторювати де занедбаним, нещасним масам, а головне - будьмо думати про них, приносити їм полегшення, навчати їх любити, давати свіжого повітря, поширювати їхні горизонти, всіляко виховувати їх, давати їм приклад працьовитості; зменшувати вагу особистого тягаря, збільшуючи свідомість загальнолюдської мети; обмежувати бідність, не обмежуючи багатства, утворювати обширі поля публічної та народної діяльності; мати, як Бріарей, сто рук, щоб простягати їх скрізь пригнобленим та кволим; вживати колективну силу на здійснення великого обов’язку давати роботу всім рукам, відкривати школи для всіх здібних і лабораторії для всіх розумних людей; збільшувати платню, зменшувати труднощі, балансувати дебет з кредитом, тобто погоджувати споживання з зусиллями, а задоволення з потребами - одним словом, змусити соціальний апарат випромінювати на користь тих, що страждають і живуть у темноті, більше світла та добробуту. Це - і спочутливі душі не забувають - перший з братерніх обов’язків; це - і егоістичні серця знають це - перша з політичних потреб.

І все це - тільки початок. Головне питання - ось у чому: праця не може бути законом, не будучи правом.

Ми не зупиняємось, бо тут не місце, на цьому.

Якщо природа зветься провидінням, то суспільство мусить називатися завбачливістю.

Розумове та моральне зростання необхідне не менше, ніж поліпшення матеріальних умов. Знання - це причастя, яке дають умираючому; думати - це перша потреба; істина - це їжа, як пшениця. Розум, який не годується ні знанням ні мудрістю, худне. Пожаліймо, як і шлунок, мозки, що не годуються. Якщо й є щось жахливе за тіло, яке помирає через брак хліба, то це - душа, яка помирає, бо не має освіти.

Весь прогрес іде в напрямі розв’язання цього питання. Настане день, коли люди здивуються. Рід людський іде вгору, і глибші шари його, природно, вийдуть з сфери горя. Злидні зникнуть просто завдяки підняттю загального рівня.

Сумніватися в такому щасливому розв’язанні питання було б помилкою.

Правда, минуле в наш час дуже міцне. Воно відживає. Таке омоложення трупа - просто дивне. Ось воно іде, наближається. Воно здається переможцем; цей мертвець - завойовник. Він з’являється з своїм легіоном - забобонами, з своїм мечем - деспотизмом, своїм прапором - неуцтвом. За якийсь час він виграв десять битв. Він посувається вперед, загрожує, сміється; він біля наших дверей. А ми не будемо впадати в розпач. Продамо поле, де отаборився Ганнібал.⁹⁴

Чого нам, що віримо, боятись?

Ідеї не відступають, як ріки не течуть назад.

Але нехай поміркують ті, що не хочуть майбутнього. Кажучи «ні» прогресові, вони засуджують не майбутнє, а самих себе. Вони хворіють з власної волі і хворіють на тяжку хворобу: щеплять собі минуле. Є тільки один спосіб відмовитись од завтрашнього - умерти.

Але ми хочемо, щоб смерть тіла приходила якнайпізніше, а душа не вмирала ніколи.

Загадка таки з’ясується, сфінкс заговорить, проблема буде розв’язана. Народ, накреслений вісімнадцятим сторіччям, буде закінчений дев’ятнадцятим. Безумний той, хто сумнівається в цьому. Майбутній розквіт, недалекий розквіт добробуту всіх, це - явище фатально неминуче.

Колосальні спільні пориви керують вчинками людства і певного часу приводять їх до логічного стану, тобто до рівноваги; тобто до справедливості. Сила, де є земне і небесне, походить з людства і керує ним. Сила ця робить дива; чудесні розв’язки - для неї така ж легка річ, як незвичайні перипетії. З допомогою науки - витвору чоловіка, і подій, які залежать від когось іншого, вона мало боїться суперечностей у поставлених проблемах, що звичайній людині здаються непоборними. Із зближення ідей вона творить розв’язання не менш уміло, ніж із зближення фактів дає повчання. Можна чекати всього від цієї таємничої влади прогресу, яка ставить на очну ставку захід із сходом і змушує імамів розмовляти всередині великої піраміди з Бонапартом.⁹⁵

А тим часом, ніяких зупинок, ніяких вагань у грандіозному поході розумів! Соціальна філософія - це головне, наука про мир. Її мета і необхідні наслідки - вгамувати гнів усіх, вивчати суперечності. Вона придивляється, пильно досліджує, аналізує, а потім синтезує знову. Іде вона шляхом редукції, зовсім виключаючи ненависть.

Що суспільство зникає від вітру, який, зірвавшися, подув на людство, це бачили не раз. В історії повно катастроф, яких зазнали народи і імперії. Одного дня схоплюється цей незнайомець - ураган, пролітає й заносить усе: звичаї, закони, релігії. Цивілізації Індії, Халдеї, Персії, Ассірії, Єгіпта зникли одна по одній. Чому? Ми цього не знаємо. Які причини цих лих? Нам невідомо. Чи могли врятуватись ті суспільства? Чи є тут їхня провина? Чи не загрузли вони в якомусь фатальному покрові, який занапастив їх? Скільки самогубств було в тих жахливих смертях нації і раси? Такі питання залишаються без відповіді. Темрява вкриває ці засуджені на загибель цивілізації. Вони протікали, бо вони потопли. Нічого і більше ми сказати не маємо і з певним страхом дивимось, як у глибині цього моря - минулого, за колосальними хвилями - сторіччями, під жахливими подувами з усіх ротів мороку потопають величезні кораблі: Вавілон, Ніневія, Тарс, Фіви, Рим. Але там - морок, а тут - світло. Нам невідомі хвороби античних цивілізацій, але ми знаємо недуги нашої. У нас над нею такі права, як у світла: ми споглядаємо її красу і оголюємо її потворності. Ми досліджуємо хворі місця, а з’ясувавши причину страждання, знаходимо й ліки. Наша цивілізація, витвір двадцяти сторіч - і чудище, і диво водночас, і врятувати її - варто праці. Її й урятують. Дати їй полегшення - вже багато; освітити її - теж дещо. Всі зусилля сучасної соціальної філософії повинні бути спрямовані на це. У сьогоднішнього мислителя - великий обов’язок: вислухувати, як лікар, цивілізацію.

Таке вислухування, повторюємо, підбадьорює, і таким підбадьорюванням і хочемо ми закінчити ці кілька сторінок - похмурий антракт сумної драми. Під соціальною смертністю почувається нетлінність людська. Через те, що на ній є подекуди виразки - кратери, лишаї - сольфатори;⁹⁶ через вулкан, з якого тече його гній - лава - земна куля не загибає. Хвороби народу не вбивають людину.

І все ж таки той, що відвідує соціальну клініку, подеколи хитає головою. Бувають години знесилення і в найміцніших, і в найлагідніших, і в найлогічніших.

Чи настане ж майбутнє? Коли бачиш стільки страшної темряви, то здається, що майже маєш право поставити собі таке запитання. Тяжко стає, як співставити егоістів із знедоленими. У егоїстів - забобони, пітьма багатого виховання, апетит, збільшуваний сп’янінням, приголомшеність добробутом, страх перед стражданням, що де в кого доходить до огиди до страждаючих, невловиме самовдоволення; я, таке роздмухане, що закриває душу. У знедолених - палкі бажання, заздрість, ненависть до тих, хто користується щастям; глибокі переживання людини-звіря, що прагне задовольнити свою жадобу, туман у серці, сум, нужда, фатальність, темнота, нечестива і наівна.

Чи треба продовжувати зводити очі до неба? Чи та промениста точка, яку бачать там, не погасне? Страшно дивитись на ідеал, що, загубившися десь у глибинах, маленький, самотній, непомітний, блищить, оточений всіма чорними загрозами, які потворно нагромаджуються навколо нього. І все ж таки небезпека загрожує йому не більше, ніж зірці в пащах хмар.

КНИГА ВОСЬМА.
ЗАХОПЛЕННЯ І СМУТКИ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ПОВНЕ ЩАСТЯ

Читач зрозумів уже, що Епоніна, пізнавши крізь грати меш- канку будинку на вулиці Плюме, куди посилала її Маньйон, почала з того, що постаралась не пустити на цю вулицю бандитів, а потім провела туди Маріуса. Простоявши кілька днів у захопленні перед гратами і приваблюваний силою, що притягає магніт до заліза, а закоханих до каменів, з яких збудоване житло їхньої любої, Маріус, нарешті, ввійшов у сад Козети, як колись Ромео в сад Джульєти.⁹⁷ Зробити це було йому навіть легше, ніж Ромео, бо той мусив перелазити через мур, а Маріусові довелось тільки трохи зсунути з місця один з поржавілих залізних прутів ветхих грат, що хитався в своїх гніздах, як хитаються зуби в щелепах старих людей.

На вулиці ніколи не бувало нікого, та й Маріус пробирався у сад лише вночі і тому не рискував бути побаченим.

Після тієї щасливої святої години, коли поцілунок заручив ці дві душі, Маріус почав приходити щодня. Якби в такий момент у своєму житті Козета потрапила до рук людини розпусної та менш чесної, вона пропала б. Є щедрі натури, що віддають себе цілком, і Козета належала до них. Одна з прикмет великодушної жінки - поступатись. Кохання на тій висоті, коли воно стає всевладним, ускладнюється якимось небесним засліпленням чистоти. Але яких небезпек зазнаєте ви тоді, о чисті, благородні душі! Часто ви віддаєте нам серце, а ми беремо тіло. Серце залишається вам, і ви, здригаючись, засмучені, дивитесь на нього. В коханні нема середини: воно або губить, або спасає. Вся доля людська - в цій дилемі. Ніяка фатальність не ставить цю дилему - загибель або спасіння - з більшою невблаганністю, ніж кохання. Кохання - це життя, якщо воно - не смерть. Колиска, але й труна також. Одне й те ж почуття промовляє в людському серці і так, і ні. З усього сотвореного богом серце людське випромінює найбільше світла, але - о горе! - найбільше й мороку.

Богові схотілося, щоб Козета зустріла в своєму житті кохання, що спасає.

Протягом травня 1832 року в цьому занедбаному, вбогому саді, під цими кущами, щодня запашнішими та буйнішими, сходились щоночі дві істоти, складені з самих чистоти та невинності. Щасливі небесним щастям, ближчі до ангелів, ніж до людей, чесні, сп’янілі, променисті, вони сяяли одне для одного й у мороку. Козеті здавалось, ніби Маріус в ореолі, а Маріусові - ніби Козета в німбі. Вони доторкались одне до одного, перезирались, бралися за руки, пригортались одне до одного, але між ними завжди була відстань, якої вони не переступали. І пояснювалось це не тим, що вони її поважали, а тим, що не знали про неї. Маріус почував між ними перепону - чистоту, Козети, а Козета почувала під собою опору - чесність Маріуса. Їхній перший поцілунок був і останнім. Після того Маріус не дозволяв собі більшого, як злегка доторкнутись губами до руки, косинки або локона Козети. Козета була для нього ароматом, а не жінкою. Він дихав нею. Вона ні в чому не відмовляла, він нічого не просив. Козета була щаслива, а Маріус був задоволений. Вони жили тим чарівним життям, коли душа, сказати б, засліплює душу. То були несказанні перші обійми двох чистих натур в ідеалі. Два лебеді зустрілись на Юнгфрау.

В цей час кохання Маріус - чистий, ангельськи чистий Маріус - міг би зробити що завгодно, тільки не те, щоб дозволити собі якусь вільність з Козетою. Раз, коли місяць світив особливо ясно, Козета нахилилась підняти щось з землі, і корсаж її трохи розкрився. Маріус зараз же відвернувся.

Що ж було між цими двома істотами? Та нічого. Вони обожували одне одне.

Вночі, коли вони бували там, сад, здавалось, оживав і ставав святинею. Навколо них розкривались усі квіти й курили їм своїм фіміамом, а вони розкривали свої душі й віддавали їх квітам. Навколо цих двох невинних істот трепетала, повна соків і сп’яніла від кохання, буйна рослинність, а вони казали слова кохання, від яких трепетали дерева.

Що то були за слова? Подуви вітру й нічого більше. Але їх досить було, щоб хвилювати та бентежити всю цю природу. Магічну владу їх важко зрозуміти, коли читаєш у книзі ці чарівні розмови, створені для того, щоб їх, мов дим, розвіяв та заніс вітер між листям. Заберіть від цього шепоту двох закоханих мелодію, яка виходить з душі й супроводить його, мов ліра,- і залишиться тільки тінь. «Які тільки це?» - скажете ви. Авжеж! Дитячі слова, постійні повторення, безпідставний сміх, дрібниці, дурощі - все, що є в світі найвеличнішого та найглибшого. Єдине, що варто говорити і слухати.

Людина, яка ніколи не чула; людина, яка ніколи не вимовляла цих дрібниць та дурощів,- дурна й недобра людина.

- А знаєш?...- казала Маріусові Козета.

(Не зважаючи на всю цю небесну чистоту, і самі не розуміючи, як то сталося, вони почали казати одне одному ти).

- А знаєш? Мене звуть Ефразія.

- Ефразія? Та ні. Твоє ж ім’я Козета.

- О! Козета - це досить погане ім’я; мене називали так чомусь у дитинстві. Але справжнє моє ім’я - Ефразія. Хіба воно тобі не подобається?

- Ні, подобається... Але й Козета - не погано.

- Хіба воно тобі більше до серця, ніж Ефразія?

- Мабуть... так.

- Тоді й мені воно подобається більше. Козета... це й справді гарно. Називай мене Козетою.

І усмішка, якою вона закінчила цей діалог, була ідилією, гідною раю.

Раз, пильно дивлячись на нього, вона скрикнула:

- Ви - вродливий, ви - гарний, ви - розумний, ви - ученіший за мене, але де в чому я не поступлюся вам - у коханні.

І Маріусові, який почував себе щасливим аж до неба, здавалось, ніби він чує проспівану зорями пісню.

Або ж, злегка поляскуючи Маріуса по плечу, коли він кашляв, Козета казала:

- Не кашляйте, пане. Я не хочу, щоб у мене кашляли без мого дозволу. Дуже некрасиво з вашого боку - кашляти й непокоїти мене. Я хочу, щоб ти почував себе здоровим, бо інакше я буду дуже нещаслива.

Це було просто божественно.

Раз Маріус сказав Козеті:

- Уяви собі, один час я думав, ніби тебе зовуть Урсула.

З цього вони сміялися цілий вечір.

Під час іншої розмови в Маріуса вихопилось якось:

- О, був день, коли в Люксембурзькому саду мені схотілось знищити одного інваліда!

Але тут він зупинився й не закінчив. Йому тоді довелося б розповісти Козеті про її підв’язку, а цього він не міг. Бо тут був майже дотик до її тіла, перед яким у священному жахові відступало це безмежне невинне кохання.

Маріус тільки так і уявляв собі життя з Козетою: щовечора йти на вулицю Плюме, відсувати вбік старий прут президентових грат, сідати поруч на лаву, дивитись крізь листя дерев на мерехтіння ночі, доторкатись коліном до плаття Козети, пестити їй пальчик, казати їй ти, нюхати по черзі одну й ту ж квітку, без кінця, вічно. Але хмари тим часом проходили над їхніми головами. Кожен раз, коли знімається вітер, він розвіює більше людських надій, ніж проганяє хмар.

Це чисте, майже дике, кохання, не обходилося без галантно- стей. «Казати компліменти» тій, кого любиш, це - перша спроба пестити її, спроба своєї сміливості. Комплімент - це немов поцілунок крізь серпанок. Пристрасть, усе ще ховаючись, дається вже трохи взнаки. Серце відступає перед нею, щоб покохати ще міцніше. Ніжності Маріуса, просякнені химерністю, були, сказати б, як блакить. Птахи, коли літають у височині, поруч з ангелами, повинні чути такі слова. Але Маріус домішував до них усе, що було в його натурі життєвого, людського, реального. Сказане в гроті є прелюдія до того, що скажуть в алькові.⁹⁸ То були ліричні признання, суміш строфи з сонетом, милі гіперболи,⁹⁹ всі вишуканості обожування, зібрані в букет, що видає розкішний, небесний аромат, невимовне щебетання серця до серця.

- О! - шептав Маріус.- Яка ти гарна! Я не насмілююся дивитися на тебе і через те споглядаю тебе. Ти - сама граціозність. Я не знаю, що зі мною. Коли кінчик твого черевика виглядає спід твого плаття, мені паморочиться голова. А яке чарівне спалахує сяйво, коли трохи розкривається твоя думка! Моментами мені здається, що ти - сон. Кажи: я тебе слухаю, я в захваті від тебе. О, Козето! Як це дивно і чудово! Я - просто божевільний. Ви - чарівні, мадмуазель. Я вивчаю твої ніжки в мікроскоп, а твою душу в телескоп.

А Козета відповідала:

- Я кохаю тебе зараз більше, ніж кохала сьогодні ранком.

В такому діалозі запитання і відповіді не мали ніякої послідовності, тільки збігались усі до єдиного пункту - кохання.

Козета вся була наївність, щирість, прозорість, білість, чистота, промінь. Про Козету можна було б сказати, що вона - ясна. На кожного, хто бачив ії, вона справляла враження квітня і світанку. В очах її немов іскрила роса. Козета була втіленням передранішнього світла в образі жінки.

Ясно, що, обожуючи Козету, Маріус захоплювався нею. Але й дійсно, ця маленька пансіонерка, недавня вихованка монастиря, виявляла в своїх словах дивовижну проникливість, і іноді від неї можна було почути багато правдивого і тонкого. Її лепетання було справжньою розмовою. Вона ні в чому не помилялась і судила вірно. Жінка почуває й говорить з інстинктивною непомильністю серця. Ніхто не вміє казати так, як жінка, ніжні й разом з тим глибокі речі. Ніжність і глибина - ось уся жінка; в цьому - всі небеса.

Хоч які були вони щасливі, а й їм раз-у-раз набігали на очі сльози. Розчавлене сонечко, упале з гнізда перо, зламана галузка глоду - викликали в них жаль, і їхній екстаз, злегка повитий меланхолією, здавалось, найбільше прагнув плачу. Найголовніша ознака кохання - це розчуленість, іноді нестерпна.

І разом з тим (всі ці суперечності - як сполохи блискавки в коханні) вони любили й посміятися з такою чарівною невимушеністю, що іноді майже скидались на двох хлопців. Але, нехай несвідомо для чистих сердець, а природа не дозволяє забувати про неї. Вона - тут з своєю грубою і величною метою, і хоч які невинні будуть душі, а й у найскромнішому любовному побаченні є чарівний і таємничий нюанс, який відрізняє двох закоханих від двох друзів.

Вони обожували одне одного.

Постійне і незмінне залишаються завжди. Можна любити одне одного, всміхатись, сміятися, робити гримаски кутиками губ, переплітати пальці, казати ти - і все це не перешкоджає справі вічності. Двоє коханців вкупі з пташками, вкупі з квітами, ховаються в сутінках вечора, в невидимому; чарують у пітьмі одне одного; своїми серцями, вкладаючи їх у свої очі, вони лепечуть, шепчуть - а тим часом колосальні пересування зірок наповнюють безкрай.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
У ЧАДІ ПОВНОГО ЩАСТЯ

Запаморочені своїм щастям, вони майже не помічали навколишнього життя. Вони не помічали холери, яка пустошила Париж якраз у тому місяці. Вони розповідали одне одному все, що могли, про себе, але по суті це майже не пішло далі їхніх імен. Маріус сказав Козеті, що він - сирота, що його звуть Маріус Понмерсі; що він - адвокат, заробляє писанням для видавців; що батько його був полковником і героєм, і що він, Маріус, порвав з заможним дідом. Казав він їй між іншим і те, що він - барон, але це не справило на Козету жодного враження. Маріус - барон? Вона просто не розуміла. Їй було невідомо, що означає це слово. Маріус був Маріус. Козета й собі розповіла, що виховувалась у монастирі Малого Пікпюса; що її мати вмерла давно, як і його; що батька її звуть Фошлеваном; що він - дуже добрий, багато дає бідним, хоч бідний і сам; що він позбавляє себе всього, а їй дає все.

І дивна річ - для Маріуса, що блаженствував відтоді, як побачив Козету, минуле, навіть найбільш недавнє, стало далеким і невиразним; і те, то йому розповіла про себе Козета, цілком удовольнило його. Йому й на думку не спало розповісти їй про нічну пригоду в хатині Горбо, про Тенардьє, про опік, чудну поведінку та незвичайну втечу її батька. На той час Маріус забув про все це. Він навіть не знав увечері, що робив ранком, де снідав, з ким розмовляв. У вухах його бреніли пісні, які не дозволяли думати ні про що інше. Він жив тільки тоді, коли бачив Козету. Отож, витаючи в небесах, він, природно, забував про землю. Так живуть сновиди, звані закоханими.

Але хто не зазнавав усього цього? Навіщо настає година, коли спускаєшся з тих висот, і навіщо триває життя після цього?

Кохання майже заступає думання. Кохання - це палке забуття решти всього. Спробуйте зажадати логіки в пристрасті. В людському серці абсолютно логічної послідовності так само мало, як мало ідеальних геометричних фігур у небесній механіці. Для Ма- ріуса й Козети існували тільки Козета і Маріус. Всесвіт навколо впав у безодню. Вони переживали золоту хвилину. Не було нічого ні спереду, ні позаду. Навряд чи думав Маріус про те, що в Козети є батько. Засліплення викреслило все в його мозку. Про що ж розмовляли ці коханці? А ми ж бачили вже: про квіти, про ластівок, про сонце на заході, про схід місяця, про всі важливі речі. Вони сказали одне одному все, не сказавши нічого. Все закоханих - це нічого. Навіщо батько, дійсність, той вертеп, ті бандити, та пригода? Та чи й справді той кошмар - дійсність? Їх було двоє, вони кохали одне одного, а більше не було нічого. Решти не існувало. Може, це зникнення пекла позад нас - невіддільне від вступу до раю. Хіба демонів бачили? Хіба вони є? Хіба ми тремтіли? Хіба мучились? Ми вже не знаємо нічого. На все це впала рожева роса.

Отак, на доказ того, що в природі - все можливо, ці дві істоти витали у височині: ні в надирі, ні в зеніті, між людьми і серафимами, понад брудом, під ефіром, у хмарах, майже безплотні, охоплені екстазом; занадто вже високо піднесені, щоб ходити по землі, і занадто обтяжені ще земним, щоб зникнути в блакиті: повислі, як атоми, що збираються впасти в безодню. Вони витали, не знаючи цієї колії: вчора, сьогодні, завтра, зачаровані, непритомні, моментами такі легкі, що могли зникнути в безкраї, готові до вічного льоту.

Заколисувані своїм почуттям, вони спали, пильнуючи. О, розкішна летаргія дійсності, приспаної ідеалом!

Іноді, хоч яка прекрасна була Козета, а Маріус заплющував перед нею очі. Найкраще дивитись на душу - заплющивши очі.

Ні Маріус, ні Козета не питали себе, до чого це приведе. Вони вважали, що досягли вже своєї мети. Люди чомусь вимагають, щоб кохання неодмінно приводило кудись.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ПРИКРОСТІ ПОЧИНАЮТЬСЯ

Жан Вальжан не підозрював нічого.

Козета, трохи менша мрійниця, ніж Маріус, була весела, і Жан Вальжан був уже щасливий. Думки Козети, її ніжні турботи, образ Маріуса, який сповнював їй душу, не затьмарювали незрівнянну чистоту її безпорочного, усміхненого обличчя. Вона була в тому віці, коли кохання дівчини таке ж чисте, як лілія, яку несе ангел. Отож, Жан Вальжан був спокійний. До того ж, коли двоє закоханих порозумілися, то все йде гаразд, і третя особа, що могла б стати на перешкоді їхньому коханню, завжди буває сліпою в наслідок кількох, однакових у всіх закоханих, застережних заходів. Козета, наприклад, ніколи не заперечувала Жанові Вальжану. Хотілось йому прогулятись з нею - «охоче, тату!» Хотів він залишатись удома - «дуже добре!» Хотів він провести вечір у Козети - вона була в захопленні. Жан Вальжан завжди йшов до себе о десятій годині, і в такі дні Маріус пробирався в сад пізніше, після того, як чув з вулиці, що Козета відчиняє двері. Вдень, ясна річ, Маріуса ніколи не бувало видно. Жан Вальжан навіть забув уже про існування Маріуса. Тільки раз якось сказав він Козеті ранком: «Дивись, яка в тебе біла спина». То напередодні ввечері Маріус у надпориві притиснув її до стіни.

Стара Тусен, що лягала дуже рано, по закінченні роботи, думала тільки про сон і, як і Жан Вальжан, нічого не знала.

Маріус ніколи не увіходив у будинок. Коли він бував з Козе- тою, вони ховались у кутку біля ганку так, що їх не було ні видно, ні чути з вулиці, і сиділи там; часто замість розмови, по двадцять разів на хвилину, потискуючи один одному руки та дивлячись на гілки дерев. Якби в один з таких моментів за тридцять кроків від них ударила блискавка, вони не помітили б її - так глибоко поринали мрії одного в мрії другого.

Прозора чистота; безпорочні, подібні одна до одної години! Таке кохання - схоже на букет з листя лілії та пер горлиці.

Між ними і вулицею лежав увесь сад. Кожен раз, увіходячи туди або виходячи звідти, Маріус старанно ставив на своє місце гратину, щоб не помітно було жодного безпорядку.

Виходив він звичайно близько півночі й повертався до Курфейрака, який казав Багорелеві:

- Ти не повіриш: Маріус повертається тепер додому о першій годині ночі.

А Багорель відповідав:

- Чого ти дивуєшся? В усякому семінаристі завжди сидить петарда.

Іноді Курфейрак, схрестивши на грудях руки, прибирав серйозного вигляду й казав Маріусові:

- Ви занапащаєте себе, молодий чоловіче.

Бувши людиною практичною, Курфейрак не схвалював відбитка невидимого раю на обличчі Маріуса. Він мало був обізнаний з неземними пристрастями, дратувався і іноді намагався повернути Маріуса до дійсності.

Одного ранку він зауважив йому:

- Іноді, друже мій, ти справляєш на мене таке враження, ніби ти живеш десь на місяці, в царстві мрій, в провінції ілюзій і в столиці її - мильній баньці. Ну, будь же милим хлопцем: скажи, як її звати?

Але ніщо не могло змусити Маріуса заговорити. Він скорше дозволив би видерти собі нігті, ніж вимовив би нехай один з трьох священних складів, що становили невимовне ім’я: Козета. Справжнє кохання - ясне, мов зоря, і мовчазне, мов могила. Курфейрака ж дивувало в Маріусі його променисте мовчання.

Протягом цього солодкого місяця Маріус і Козета зазнали таких насолод:

Сваритись і називати один одного на ви, єдине для того, щоб потім з більшою приємністю казати ти.

Довгий час і з найменшими подробицями розповідати одне одному про людей, які ані трохи не цікавили їх. Зайвий доказ того, що в чарівній опері, званій Коханням, лібретто не відограє майже ніякої ролі.

Для Маріуса слухати, як Козета говорить про вбрання.

Для Козети слухати, як Маріус говорить про політику.

Для обох, сидячи поруч, слухати, як Вавілонською вулицею їдуть екіпажі.

Дивитись на одну й ту ж зорю на небі або на одного й того ж світляка в траві.

Мовчати вдвох; це було ще приємніше, ніж розмовляти.

І т. д., і т. д.

А тим часом наближались серйозні ускладнення.

Одного вечора Маріус поспішав на побачення бульваром Інвалідів і, як завжди, ішов, опустивши голову. Звернувши за ріг вулиці Плюме, він почув зовсім близько від себе:

- Добривечір, пане Маріус!

Маріус підвів голову й упізнав Епоніну.

Зустріч справила на нього незвичайне враження. Про цю дівчину він не згадав ні разу, відтоді, як вона провела його на вулицю Плюме; він не бачив її більше і зовсім забув про неї. Маріус мусив відчувати тільки вдячність до неї; їй зобов’язаний був він теперішнім своїм щастям, а проте, зустріч з нею була неприємна Маріусові.

Помилково думають, ніби пристрасть, коли вона чиста й задоволена, приводить людину до стану довершеності. Приводить вона її, як ми бачили, просто до стану забутливості. В цьому стані людина забуває бути злою, але забуває вона й бути доброю. Вдячність, свідомість обов’язку, пам’ять про важливе та істотне - зникають. У всякий інший час Маріус поставився б до Епоніни зовсім інакше. Захоплений Козетою, він навіть не зовсім ясно розумів те, що Епоніна звалась Епоніною Тенардьє й носила ім’я, згадане в заповіті його батька; а для цього імени ще кілька місяців тому він приніс би великі жертви. Ми ж показуємо Маріуса таким, яким він був. В сяйві його кохання потьмарився трохи навіть образ його батька.

- А це ви, Епоніно! - дещо з досадою промовив Маріус.

- Чому кажете ви мені ви? Хіба я зробила вам щось погане?

- Ні,- відповів Маріус.

Звичайно, він не мав нічого проти неї. Навпаки. Але Маріус почував, що тепер, називаючи на ти Козету, він не зможе казати Епоніні інакше як ви.

Маріус мовчав, і тому Епоніна скрикнула:

- Скажіть же...

Тут вона зупинилась. Здавалося, цій, колись такій зухвалій і безтурботній дівчині, бракувало слів. Вона пробувала всміхнутись і не могла.

- Ну, так...- почала Епоніна знову, але замовчала знову і стояла, опустивши очі.

- Надобраніч, пане Маріус,- раптом промовила вона і пішла.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
КЕБ КОТИТЬСЯ ПО-АНГЛІЙСЬКОМУ І ДЗЯВКАЄ МОВОЮ АРГО¹⁰⁰

Смерком наступного дня, 3-го червня 1832 року (дату цю треба вказати, бо над Парижем нависли важкі хмари подій), Маріус з тими ж чарівними почуттями в серці йшов учорашньою дорогою, коли під деревами бульвару побачив Епоніну, яка йшла йому назустріч. Два дні підряд! Це було вже занадто. Маріус відвернувся, покинув бульвар і пішов на вулицю Плюме вулицею Мосьє.

Через це Епоніна проводжала його до самої вулиці Плюме, чого ніколи не робила раніше. Досі її задовольняло тільки побачити його на бульварі, і вона не намагалась навіть зустрітися з ним. Вчора, правда, вона зробила спробу заговорити з ним.

Отож, Епоніна йшла слідом за Маріусом, який і не підозрював цього. Вона бачила, як він відсунув гратину і вліз у сад.

- Ого! - сказала дівчина.- Він увіходить у будинок.

Вона підійшла до грат, помацала всі гратнни і легко знайшла ту, яку зсував з свого місця Маріус.

- Це ти вже кинь, Лізето! - прошептала вона сумним голосом.

Потім Епоніна сіла на фундамент грат поруч з тією гратиною, неначе для того, щоб охороняти її. Якраз тут грати межували з сусіднім муром. Там був темний куток, в якому Епоніни зовсім не було видно.

Так, занурена в свої думки, просиділа вона понад годину, не поворухнувшись і не видавши й звука.

Коло десятої години вечора один з небагатьох прохожих - старий буржуа, що поспішав проминути цю безлюдну й з поганою репутацією вулицю, ідучи повз грати, почув приглушений голос, який загрозливо казав:

- Я не дивуюсь, що він приходить сюди щовечора.

Прохожий перебіг поглядом навколо, не побачив нікого, не наважився зазирнути в той темний куток, дуже злякався і прискорив ходу.

Це він добре зробив, бо через кілька секунд шестеро чоловіків, на певній відстані один від одного, скрадаючись попід мурами, вийшли на вулицю Плюме. Можна було подумати, що це якийсь патруль.

Підійшовши до грат саду, передній спинився й почекав інших. Через хвилину всі вони зійшлися й почали пошепки розмовляти.

- Це - тут,- казав один голос.

- А кеб в саду є? - спитав другий.

- Не знаю. На всякий випадок я приніс з собою кульку, яку ми її змусимо проковтнути.

- А мастика витиснути шибку є?

- Є.

- Грати - старі,- зауважив п’ятий голосом черевовіщуна.

- Тим краще,- відповів другий з співрозмовників.- Вони не скриготатимуть; їх не так важко буде перепиляти.

Шостий, який досі мовчав, заходився досліджувати грати так, як годину тому робила це Епоніна: стискуючи в жмені кожну гратину й обережно розхитуючи її. Так дійшов він до гратини, що її завжди відсував Маріус. Коли він збирався вхопитись за неї, з темряви раптом висунулася рука, вдарила його по руці й штовхнула в груди, а чийсь хрипкий голос крикнув:

- Тут кеб!

В той же час він побачив бліду дівчину, що стояла перед ним.

Чоловік здригнувся, як то завжди буває від несподіванки. Він весь огидно якось наїжився. Нема нічого страшнішого, як стривожений хижак. Його наляканий вигляд лякає. Він відступив, бурмочучи:

- Хто ця паскуда?

- Ваша дочка.

І правда, то була Епоніна, що розмовляла з Тенардьє.

При з’явленні Епоніни п’ятеро товаришів Тенардьє, тобто Клаксу, Гельмер, Бабе, Монпарнас і Брюжон, підійшли до них безшумно і з зловісною повільністю, властивою нічним бродягам.

В їхніх руках виднілися якісь жахливі інструменти. У Гельмера були кліщі.

- А! Що ж ти робиш тут? Чого тобі від нас треба? Чи не з’їхала ти з глузду? - скрикнув Тенардьє, скільки можна кричати, говорячи стиха.- Чого це прийшла ти сюди перешкоджати нам працювати?

Епоніна зайшлася сміхом і кинулась йому на шию.

- Я тут, татусю, тому, що я тут. Хіба тепер заборонено сидіти на каменях? А вам оце й не годилося б тут бути. Чого ви прийшли сюди, коли вам дали сухар? Я ж казала вже Маньйон. Тут нема ніякої роботи. Але поцілуйте мене, татусю. Як довго не бачила я вас! Ви, значить, на волі?

Тенардьє старався звільнитися з обіймів Епоніни й бурчав.

- Добре, добре. Ти ж поцілувала вже мене. Звичайно, я на волі. Не в тюрмі ж я. А тепер забирайся.

Але Епоніна не пускала його і лащилась ще більше.

- Як це влаштували ви, татусю? Треба бути дуже розумним, щоб вибратися звідти. Розкажіть но мені. А мати? Де моя мати? Розкажіть мені про маму.

- Вона здорова,- відповів Тенардьє.- Я не знаю... Облиш мене... кажу ж тобі, забирайся.

- А я якраз і не хочу забиратись,- відповіла Епоніна з міною розбещеної дитини.- Ви женете мене після того, як ми не бачились чотири місяці і я ледве встигла обняти вас.

І вона знову повисла на шиї в батька.

- Е, це вже по-дурному! - буркнув Бабе.

- Поспішаймо! - сказав Гельмер.- Можуть з’явитись фараони.

Nous n’sommes pas le jour de l’an,

A bécoter papa, maman.¹⁰¹

Продекламував голос черевовіщуна.

Епоніна повернулася тепер до п’ятьох бандитів.

- А! Це - пан Брюжон. Добридень, пане Бабе. Добридень, пане Клаксу. Хіба ви не впізнаєте мене, пане Гельмер? Як справи, Монпарнас?

- Так, так! - гукнув Тенардьє.- Впізнаєм! А тепер - добривечір, надобраніч, к чорту! Дай нам спокій!

- Це - година лисиць, а не курей,- зауважив Монпарнас.

- Ти ж бачиш, що ми маємо працювати тут,- додав Бабе.

Епоніна взяла за руку Монпарнаса.

- Обережно! - сказав той.- Поріжешся. У мене ніж - відкритий.

- Монпарнасику! - ніжно завела Епоніна.- Треба вірити людям. Я - нібито дочка мого батька. Мені ж було доручено дослідити справу, панове Гельмер і Бабе.

Дивно було те, що Епоніна не розмовляла арго. Відтоді, як вона познайомилася з Маріусом, говорити цією мовою стало для неї неможливим.

Своєю кощавою, безсилою, мов у скелета, маленькою рукою вона вчепилась у здоровенні грубі пальці Гельмера й продовжувала:

- Ви добре знаєте, що я - не дурна. Звичайно мені вірять. Я не раз робила вам послуги. Ну, так я зібрала відомості і кажу вам, що ви даремно рискуватимете. Клянуся вам, у цьому будинку нема для вас роботи.

- Там самі жінки,- сказав Гельмер.

- Ні; бо мешканці вже переїхали.

- Свічки, проте, залишилися,- зауважив Бабе.

Він показав Епоніні на вогник, що пересувався по горищу. То Тусен розвішувала білизну.

Епоніна зробила останню спробу.

- Але ж то люди дуже бідні, в домі нема й су.

- Забирайся к чорту! - крикнув Тенардьє.- Коли ми перериємо весь будинок від горища до льоху, тоді ми знатимемо, що там є,- франки, су чи ліари.

І він відштовхнув її з дороги.

- Дорогий мій друже, пане Монпарнас,- сказала Епоніна,- ви ж - такий добрий! Не йдіть туди, я прошу вас.

- Обережно! Поріжешся! - повторив Монпарнас.

- Тікай звідси, дочко,- ріжучим своїм тоном сказав Тенар- дьє,- і дай нам змогу працювати.

Епоніна пустила нарешті руку Монпарнаса.

- Ви, значить, хочете увійти в цей будинок? - спитала вона.

- Трохи! - глузливим тоном відповів черевовіщун.

Тоді дівчина притулилась спиною до грат і сама проти шістьох озброєних до зубів бандитів, що їм морок надавав вигляду справжніх демонів, твердо, хоч і тихо, промовила:

- Ну, а я не хочу!

Вони зупинилися, вражені. Тільки черевовіщун сміявся.

- Послухайте мене, друзі мої,- продовжувала Епоніна.- Це не гаразд. Тепер я говоритиму. Поперше, якщо ви ввійдете в цей сад, якщо ви доторкнетесь до цих грат - я почну кричати, стукати в двері, розбуджу людей, поліцаїв, і всіх шістьох вас заарештують.

- Вона може зробити це,- шепнув Тенардьє Брюжонові й че- ревовіщунові.

Епоніна трусила головою й додала:

- Починаючи з мого батька.

Тенардьє підійшов було до неї.

- Не так близько, приятелю! - попередила дівчина.

Тенардьє відступив, бурмочачи крізь зуби:

- Що таке сталося з нею?

- Сука! - додав він.

Епоніна зайшлася жахливим сміхом.

- Як там ви собі хочете, а ви не ввійдете. Я не собача дочка, бо я дочка вовка. Вас шестеро - але яке мені діло? Ви чоловіки... ну! а я жінка. Я не боюся вас; не думайте. Кажу вам, ви не ввійдете сюди, бо я того не хочу. Якщо ви наблизитесь, я почну гавкати. Я казала вам, що тут є «кеб»; це - я. Плювати я хотіла на вас. Ідіть собі геть - ви мені набридли! Ідіть, куди хочете, але сюди не підходьте: я забороняю! У вас - ножі, а в мене - старий черевик; та мені байдуже. Ану, наблизьтеся!

Епоніна підійшла ще на крок до бандитів. Вона була страшна. Тепер вона знову сміялась:

- Їй-право, не боюсь! Влітку я буду голодна, взимку - мерзнутиму. Та й йолопи ж ці чоловіки! Вони думають злякати жінку! Чим, чорт візьми? Здорово! То ваші коханки ховаються під ліжко, як почують ваші загрози. А я не боюсь нікого!

Епоніна глянула на Тенардьє і додала:

- Навіть вас!

І, перебігаючи по бандитах своїми запаленими очима привида, вела далі:

- Що мені з того, що завтра мене підберуть на вулиці Плю- ме, зарізану власним батьком, або через рік виловлять неводом в Сен-Клу чи біля Лебединого острова серед потоплених собак та гнилих корків?

Тут їй довелося зупинитись, бо вона зайшлася сухим кашлем, і в її вузьких, слабких грудях хрипіло.

- Мені треба тільки крикнути,- продовжувала дівчина, відкашлявшися.- Вас шестеро, а я - цілий світ.

Тенардьє зробив крок до неї.

- Не наближайтесь! - крикнула Епоніна.

Тенардьє зупинився й лагідним тоном сказав:

- Гаразд, я не наближатимусь, а ти не розмовляй так голосно. Ти, значить, хочеш перешкоджати нам працювати, доню? Але ми ж мусимо заробляти. Ти, виходить, не друг уже твоєму батькові?

- Ви остогидли мені,- сказала Епоніна.

- Нам, проте, треба жити, треба їсти...

- Та здохніть ви всі...

По цих словах вона знову сіла на фундамент грат і замугикала:

Mon bras si dodu,

Ma jambe bien faite

Et le temps perdu.¹⁰²

Епоніна сперлася ліктем на коліно, а підборіддям на руку і з байдужим виглядом гойдала ногою. Спід її убогого плаття визирали кістляві ключиці. Сусідній ліхтар освітлював її профіль і позу. Важко уявити собі рішучішу й дивовижнішу постать.

Шестеро негідників, зніяковілі та роздратовані своєю поразкою від дівчини, відійшли в тінь від ліхтаря і радилися там, розлючено знизуючи плечима.

А вона дивилась на них грізно і спокійно.

- Тут щось є,- казав Брюжон.- Не так то воно й просто. Може, вона закохалась у когось з тутешніх. А шкода впустити добру нагоду! Дві жінки та старий, який живе на задньому дворі. На вікнах непогані завіси. Старий, певне, єврей. Справа, думаю, вийшла б добра.

- Ну, то йдіть туда ви! - крикнув Монпарнас.- Робіть діло. А я залишуся з дівчиною, і якщо вона поворухнеться...

В світлі ліхтаря блиснув ніж в ного руці.

Тенардьє не казав ні слова і, здавалось, згоджувався на все.

Брюжон, якого вважали за оракула і який, ми знаємо, «запропонував діло», ще не висловлювався. Він нібито міркував. Було відомо, що він ніколи не відступає, а одного разу, просто з зухвальства, пограбував помешкання поліцейського посту. Крім того, він писав вірші та складав пісні, і це надавало йому великої авторитетності.

- А ти, Брюжон, нічого не скажеш? - спитав його Бабе. Брюжон помовчав ще хвилинку, потім похитав головою і тільки тоді заговорив:

- Ось що: сьогодні ранком я бачив, як билися два горобці, а ввечері наражаюсь на сварливу жінку. Це - погано. Ходім звідси.

І вони пішли.

По дорозі Монпарнас пробурмотів:

- Однаково, коли хочете, я міг би трохи штрикнути її.

- А я ні. Я не чіпаю жінок,- відповів йому Бабе.

На розі вони зупинились і пошепки обмінялись загадковими фразами:

- Де будемо ми ночувати сьогодні?

- Під Пантеном.¹⁰³

- Ключ від грат при тобі, Тенардьє?

- Ще б пак.

Епоніна, що не спускала їх з ока, бачила, як вони пішли тим шляхом, що й прийшли. Дівчина встала і попід парканами та будинками йшла слідом за ними аж до бульвару. Там вони розлучилися, і Епоніна бачила, як усі шестеро немов розтанули в пітьмі.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
НІЧНЕ

Після того, як бандити пішли, вулиця Плюме знову набула свого спокійного нічного вигляду.

Те, що відбувалось оце на ній, не було б дивним десь у лісі. Дерева, галявини, кущі, хащі, переплутані галузки живуть якимсь таємничим життям; дикий світ бачить, буває, з’явлення невидимого. Те, що нижче людини, бачить крізь туман те, що поза людиною, і невідоме нам - живим - сходиться там у пітьмі. Дика, наїжена природа лякається іноді наближення того, що здається їй надприродним. Сили темряви - знайомі між собою і якимсь таємничими спробами врівноважують одна одну. Зуби і пазурі бояться невловимого. Кровожадні звірі, зголоднілі хижаки, що шукають здобичі,- озброєні пазурями й щелепами інстинкти, єдине джерело і мета яких - черево, нюшать і схвильовано дивляться на байдужий силует привида, що бродить під саваном і живе, здається їм, страшним мертвим життям. Ці грубі, суто матеріальні сили бояться зустрічі з густою пітьмою, сконденсованою в якійсь незнаній істоті. Чорна постать на дорозі враз зупиняє хижака. Те, що виходить з кладовища, лякає й збиває з пантелику те, що виходить з барлогу. Жорстоке боїться зловісного; вовки відступають перед упирем.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
МАРІУС СТАЄ НАСТІЛЬКИ РЕАЛЬНОЮ ЛЮДИНОЮ, ЩО ДАЄ КОЗЕТІ СВОЮ АДРЕСУ

Поки цей пес в образі людському оберігав грати і шестеро бандитів відступали перед однією дівчиною, Маріус був біля Козети.

Ніколи ще небо не було таким зоряним і прекрасним, дерева - такими тріпотливими, пахощі трав - такими гострими; ніколи птахи не засипали серед листя з таким ніжним щебетанням; ніколи гармонія всесвіту не відгукалася краще на музику кохання; ніколи Маріус не був таким закоханим, таким щасливим, в такому захопленні. Але Козету застав він сумну. Козета плакала. У неї були червоні очі.

То була перша хмарка в чудовому сні.

Перші слова Маріуса були:

- Що з тобою?

- Зараз скажу,- відповіла Козета.

Потім вона сіла на лаву біля ганку, і поки Маріус, весь тремтячи, сідав поруч із нею, пояснила:

- Сьогодні ранком батько сказав мені, щоб я була напоготові; що в нього якісь справи, і що ми, може, поїдемо.

Маріус здригнувся всім тілом.

Коли дійшов кінця життя, тоді вмерти - значить поїхати, а коли життя тільки починається, тоді поїхати - значить умерти.

Протягом шести тижнів Маріус потроху, поволі, поступово, щодня більше володів Козетою. Володіння - чисто ідеальне, але глибоке. Ми говорили вже, що коли люблять уперше, душу беруть куди раніше, ніж тіло; згодом спершу беруть тіло, а потім душу; іноді душі не беруть зовсім. Фоблази та Прюдоми додають: «бо душі нема», але цей сарказм - просто блюзнірство. Отож, Маріус володів Козетою, як володіють духи, тільки він огортав її всією своєю душею і ревниво та цупко тримав її. Він володів її усмішкою її диханням, її ароматом, глибоким сяйвом її блакитних очей; ніжністю її шкіри, коли доторкався до неї рукою; чарівною родимкою на її шиї, всіма її думками. Вони умовились ніколи не спати, не бачачи уві сні одне одного, і додержували слова. Він володів усіма мріями Козети. Він безперестану дивився - а іноді й доторкався до нього своїм диханням - на пушок на її шиї і казав собі, що нема в неї й волосинки, яка не належала б йому, Маріусові. Він споглядав і обожував усе, що вона носила: стрічку з бантом, її рукавички, її манжети, її черевики, і ставився до них, як до святощів, що хазяїном їх був він. Він думав, що то йому належать гарненькі черепахові гребінці в її волоссі, і навіть казав собі - невиразні й приглушені вимоги чуттєвості, які пробивалися наверх - що нема жодного шнурка в її платті, жодного вічка в її панчохах, жодної складки на її ліфі, які не були б його. Поруч з Козетою він почував себе поруч з своїм добром, поруч з своєю власністю, поруч з своїм деспотом і своїм рабом. Душі їхні, здавалось, змішалися так, що якби вони схотіли забрати їх собі назад, то це було б неможливо.- Це - моя! - Ні, моя! - Запевняю тебе, ти помиляєшся. Це ж я! - Те, що ти вважаєш за себе, в дійсності - я! - Маріус був якоюсь часткою Козети, а Козета була якоюсь часткою Маріуса. Маріус почував, що Козета живе в ньому. Мати Козету, володіти нею було для нього тим, що й дихати. І раптом, серед цього сп’яніння, цього безплотного володіння, абсолютного і неймовірного, пролунали слова: «Ми поїдемо»; різкий голос дійсності крикнув йому: «Козета не твоя».

Маріус прокинувся. Півтора місяця, казали ми, Маріус жив поза життям. Це слово «поїдемо» грубо повернуло його до дійсності.

Він не знаходив слів. Козета почувала тільки, що рука його дуже холодна, і собі спитала його:

- Що з тобою?

Він відповів так тихо, що Козета ледве чула:

- Я не розумію, що ти кажеш.

Козета повторила:

- Сьогодні ранком батько сказав мені приготувати мої речі й бути напоготові. Він сказав, що дасть мені свою білизну, яку я маю покласти в скриню; що йому треба кудись їхати; що ми незабаром поїдемо, що треба взяти велику скриню для мене й малу - для нього; що все це має бути готове через тиждень, і що поїдемо, може, до Англії.

- Та це ж жахливо! - скрикнув Маріус.

Безсумнівно, в цей момент жодне зловживання владою, ніяке насильство, ніякі найогидніші звірства тиранів, жоден вчинок Тіверія або Генріха VIII не дорівнювали, на думку Маріуса, щодо жорстокості, вчинкові пана Фошлевана, який віз свою дочку в Англію, бо мав там справи.

- А коли ти від’їздиш? - ледве чутним голосом спитав він.

- Батько не казав.

- А коли повернешся?

- Теж не казав.

Маріус устав і холодним тоном спитав:

- І ви поїдете, Козето?

Козета глянула на нього своїми прекрасними, повними туги очима і розгублено пробурмотіла:

- Куди?

- В Англію. Поїдете?

- Чому ти кажеш мені ви?

- Я питаю вас, чи ви поїдете?

- А що ж, по твоєму, маю я робити? - благально складаючи руки, мовила Козета.

- Значить, їдете?

- А коли поїде мій батько?

- Значить, їдете?

Козета замість відповіді взяла руку Маріуса й стисла її в своїх.

- Ну, гаразд! - сказав Маріус.- Тоді поїду і я, тільки в інше місце.

Козета скорше відчула, ніж зрозуміла значення цих слів. Вона зблідла так, що навіть у пітьмі видно було, яким білим стало її обличчя.

- Що хочеш ти сказати? - прошептала вона.

Маріус подивився на неї, повільно підвів очі до неба й відповів:

- Нічого.

Опустивши їх знову, він побачив, що Козета всміхається до нього. Усмішка коханої жінки така ясна, що її бачиш і вночі.

- Які дурні ми! - У мене з’явилась одна ідея, Маріус.

- А саме?

- Поїжджай і ти, коли ми їдемо. Я скажу тобі куди. І ти приїдеш до мене.

Тепер Маріус прокинувся зовсім. Він знову повернувся до реального життя.

- Їхати з вами! - крикнув він.- Ти збожеволіла! Та на це ж потрібні гроші, а в мене їх нема! Їхати до Англії? Але я винний понад десять луїдорів Курфейракові, одному з моїх приятелів, якого ти не знаєш. А маю я тільки старий капелюх, не вартий і трьох франків, та фрак без гудзиків. Сорочка в мене подерта, лікті протерлися, чоботи протікають. Ось уже півтора місяця, як я не думаю про це і не казав тобі нічого. Я - злидар, Козето. Побачивши мене вдень, ти подала б мені су. Їхати до Англії! Та мені нема чим сплатити за паспорт.

Він кинувся до сусіднього дерева, підвівши над головою руки, притулився лобом до його кори, не почуваючи ні нерівностей на ній, що дряпали йому шкіру, ні того, як стукає йому у виски кров. Недвижний, готовий упасти, стояв він, немов статуя розпачу.

Стояв він так довго. У цих безоднях залишаються на цілу вічність. Нарешті, він обернувся. Позад себе він почув якісь ніжні, приглушені звуки.

То ридала Козета.

Вона плакала більше вже як дві години поруч із задуманим Маріусом.

Він підійшов до неї, впав навколішки, тихо простерся перед нею, взяв кінчик її черевика, що виставав спід плаття, і поцілував його.

Козета не протестувала. Бувають моменти, коли жінка, неначе похмура богиня, покірливо приймає поклоніння любові.

- Не плач,- сказав Маріус.

- Але я ж, може, поїду, а ти не зможеш приїхати,- прошептала Козета.

- Ти кохаєш мене?

Схлипуючи, вона відповіла йому цим райським словом, що найчарівніше бренить вимовлене крізь сльози:

- Я тебе обожую.

- Не плач,- повторив він голосом, де звучала невимовна ласка.- Ти ж не будеш плакати, для мене; правда?

- А ти мене кохаєш? - спитала вона.

Маріус узяв її за руку.

- Козето, я нікому не давав ще слова честі, бо сам боюся свого слова. Я почуваю, що поруч зі мною - мій батько. Так ось: даю тобі слово честі, що, коли ти поїдеш, я помру.

В тоні, яким Маріус вимовив ці слова, було стільки спокійного, урочистого суму, що Козета затремтіла. Вона відчула холод, який залишає по собі похмура істина. Злякавшись, Козета перестала плакати.

- Тепер слухай,- сказав Маріус.- Завтра не чекай мене.

- Чому?

- Чекай тільки післязавтра.

- Але чому?

- Побачиш.

- Два дні без тебе! Це - неможливо.

- Пожертвуймо день, щоб мати, може, ціле життя.

І півголосом, немов говорячи до себе, Маріус додав:

- Ця людина ніколи не міняє своїх звичок. А він завжди приймав тільки вечорами.

- Про кого ти кажеш? - здивувалась Козета.

- Я? Та я нічого не сказав.

- На що ж ти надієшся?

- Почекай до післязавтра.

- Ти так хочеш?

- Хочу, Козето.

Вона взяла в руки його голову і стала навшпиньки, щоб зазирнути йому в очі й угадати, на що він надіється.

- Я ось думаю,- вів далі Маріус,- що можуть трапитись якісь несподіванки, і тобі треба знати мою адресу. Я живу в приятеля, Курфейрака, на вулиці Верері, номер шістнадцятий.

Він порився у себе в кишені, вийняв звідти ножик і лезом його написав на штукатурці стіни.

16, вулиця Верері.

Козета знову зазирнула йому в очі.

- Скажи мені, про що ти думаєш, Маріус? У тебе ж є якась думка. Скажи її мені. Скажи, щоб я добре спала.

- Думка моя така: не може бути, щоб бог хотів розлучити нас. Почекай мене до післязавтра.

- А що робитиму я до того часу? - спитала Козета.- Ти ж вільний. Буваєш, де хочеш. Які щасливі чоловіки! А я залишуся зовсім сама. О, як буде мені сумно! Скажи, що робитимеш ти завтра ввечері?

- Робитиму одну спробу.

- Тоді я молитимусь богу і буду тут думати про тебе, щоб тобі пощастило. Не розпитую тебе більше, бо ти цього не хочеш. Ти - мій володар. Завтра ввечері я співатиму «Евріанту», яку ти любиш і яку одного вечора слухав під вікном у мене. Зате післязавтра ти прийдеш раніше. Я чекатиму тебе о дев’ятій вечора рівно; попереджаю тебе. Як це сумно, що дні - такі довгі! Чуєш? Коли пробиватиме дев’яту, я буду вже в саду.

- Я теж.

І не кажучи більше нічого, спонукувані однією думкою, пройняті тим електричним струмом, що завжди споєднує закоханих, сп’янілі від пристрасті навіть у горі, вони кинулись в обійми одне одному, не помітивши, що їхні губи злились, поки їхні повні захоплення і сліз очі споглядали зорі.

Коли Маріус виходив, вулиця була безлюдна. Саме тоді Епоніна ішла слідом за бандитами до бульвару.

Тоді, як Маріус стояв, притулившись до дерева і мріяв, у голові його майнула думка, яку сам він, на жаль, вважав за безумну та нездійсненну. Маріус наважився вжити крайніх заходів.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ.
ЗУСТРІЧ СТАРОГО СЕРЦЯ З МОЛОДИМ

Батькові Жільнорману в цей час минув уже дев’яносто один рік. Вік усе ще жив з мадмуазель Жільнорман у своєму старому будинку на вулиці Філь-дю-Кальвер, № 6. Це був, ми згадуємо, один з тих «древніх» старих, які відважно дожидають смерті, не хиляться під вагою літ і яких не згинає навіть горе.

А втім, останній час дочка його казала: «Мій батько підупадає на силі». Він не давав уже ляпасів служницям, не стукав так завзято тростиною в площадку сходів, коли Баск не одразу відчиняв йому двері. Липнева революція дратувала його хібащо протягом півроку. Він майже спокійно дивився на сполучення в «Моніторі» слів: «Пан Гембло-Конте, пер Франції». Справа в тому, що старий був пригнічений. Він не згинався, не здавався - цього не було ні в його фізичній, ні в його моральній природі - але він почував, що слабне. Ось уже чотири роки, як він спокійно чекав Маріуса, певний, що цей поганий хлопчисько рано чи пізно подзвонить біля його дверей. Тепер же, в години меланхолії, він казав собі, що Маріус змушує чекати себе занадто довго... Нестерпною для нього була думка не про смерть, а про те, що він, може, не побачить більше Маріуса. До останнього часу таке припущення не спадало навіть йому на думку; тепер він іноді думав про це, і його обсипало морозом. Як воно завжди буває при наявності справжнього, природного почуття, його дідівська любов до невдячного внука, що пішов від нього, тільки посилилась. Про сонце найбільше думають у грудні, коли надворі десять градусів морозу. Пан Жільнорман був нездатний - або вважав себе за нездатного - зробити перший крок назустріч Маріусові. Він же був дід. «Краще вже здохнути», казав він. Він не вважав себе винним, але думав про Маріуса тільки з глибокою ніжністю й одчаєм старої людини, яка йде у морок.

Він починав губити свої зуби, що збільшувало його сумний настрій.

Пан Жільнорман не признавався собі в цьому - таке признання розлютило б і присоромило його - але жодну з своїх коханок він не любив так, як Маріуса.

Проти узголів’я свого ліжка він звелів поставити портрет другої своєї дочки, покійної мадам Понмерсі, написаний, коли їй було вісімнадцять років, і дивився на нього, як тільки прокидався. Одного разу, розглядаючи портрет, він сказав мадмуазель Жільнорман:

- По-моєму, він схожий на неї.

- На кого? На сестру? - спитала та.- Звичайно.

- І на нього теж,- додав старик.

Якось, коли він сидів, стуливши коліна, з майже заплющеними очима і в сумній позі, дочка наважилась спитати:

- Невже ви й досі сердитесь на...

Продовжувати вона не насмілювалась.

- На кого?

- Та на бідного Маріуса.

Він підвів свою стару голову, стукнув об стіл поморщеним, схудлим кулаком і крикнув надзвичайно розгніваним та різким тоном:

- Бідний Маріус, кажете? Цей пан - негідник, паскудний жебрак, невдячний гордівник, без серця, без душі, тщеславний, злий!

І він одвернувся, щоб дочка не побачила сліз в його очах.

Через три дні, після чотиригодинного мовчання, він зненацька сказав дочці:

- Я свого часу мав за честь просити мадмуазель Жільнорман ніколи не говорити мені про нього.

Дочка відмовилась від будьяких дальших спроб і поставила такий глибокодумний діагноз: «Батько майже не любив мою сестру після її дурного вчинку. А Маріуса він, очевидно, ненавидить».

«Після її дурного вчинку» означало: після її одруження з полковником.

Але зазнала невдачі й спроба мадмуазель Жільнорман замінити Маріуса своїм улюбленцем - уланським офіцером. Теодюль не мав ніякого успіху. Пан Жільнорман не визнавав жодних замін. Порожнечу в серці не затулити затичкою. Теодюль же, хоч і передбачав спадщину, ні за що не хотів утруднювати себе догоджанням. Старий добродій надокучав уланові, а улан дратував старого добродія. Лейтенант Теодюль, безсумнівно, був людина весела, але балакуча; легковажна, але вульгарна; умів пожити всмак, але водився з поганою компанією. У нього, правда, було багато коханок; він багато говорив про них але говорив не цікаво. В усіх його якостях були свої хиби. Пана Жільнормана втомлювало слухати, як він часом розповідає про свої любовні пригоди поблизу казарм на Вавілонській вулиці. До того ж лейтенант приходив іноді в мундирі з трикольоровою кокардою. Бачити це пан Жільнорман уже не міг і нарешті сказав своїй дочці:

- Мені набрид уже твій Теодюль. Приймай його сама, коли хочеш. Я не дуже люблю військових у мирний час. Не знаю навіть, чи не кращі ті, що рубають шаблею, за тих, що тягають її за собою. Зрештою, брязкіт шабель у бою не такий огидний, як шум від піхов, що їх волочать по бруку. А потім - випинати груди, мов якийсь герой, і шнуруватись у корсет, мов жіночка,- це робити з себе подвійне посміховище. Справжній чоловік тримається на однаковій відстані й від фанфаронства, і від жеманства. Не хвалько, і не баба. Залиш цього Теодюля для себе.

Даремно дочка нагадувала старому, що улан - його троюрідний племінник. Бувши дідом до кінчика нігтів, пан Жільнорман, як виявилось, зовсім не був троюрідним дядьком.

Теодюль прислужився тільки на те, щоб, порівнюючи їх, розумний старий став ще більш жаліти за Маріусом.

Одного вечора - хоч було й четверте червня, а в каміні в пана Жільнормана палав вогонь - він відпустив від себе свою дочку, що шила тепер у сусідній кімнаті. Старий сидів у своїй кімнаті, вмебльованій, як для пасторалі, поставивши ноги на грати каміна, вмостившись у своєму м’якому кріслі за індійськими ширмами, і, спираючись ліктем на стіл, де горіли дві свічки під зеленим абажуром, тримав у руці книгу, але не читав її. Він був одягнений, своїм звичаєм, по-старомодному і скидався на якийсь старовинний портрет пензля Гара. Якби він показався в такому костюмі на вулиці, навколо нього зібрався б натовп, але дочка завжди прикривала його вбори широким теплим плащем, схожим на єпіскопський. Вдома він носив халат тільки тоді, коли уставав або вкладався спати. «Це старить», казав він.

Жільнорман сидів і думав про Маріуса з гіркотою і з любов’ю, але гіркота переважала. Ця гірка ніжність завжди починала кипіти в ньому і перетворювалась нарешті на обурення. Він був на тому етапі, коли миришся з своєю долею й з тим, що мучить тебе. Він казав собі, що нема вже підстав сподіватись на повернення Маріуса; що якби Маріус мав повернутися, то зробив би вже це; і що тепер треба зректися такої надії. Він намагався привчити себе до думки, що все вже скінчено і що він помре, так і не побачивши «цього пана». Але на таку думку обурювалась уся його натура, і його давнє батьківське почуття ніяк не могло помиритися з нею. «Чого там,- це був його завждішній журний приспів.- Він більше не прийде сюди». Лиса голова його схилилась йому на груди, і він жалібним і розлюченим оком дивився на попіл у каміні.

Думки його увірвав старий слуга Баск, який ввійшов у кімнату, питаючи:

- Чи може пан прийняти пана Маріуса?

Старий випростався, блідий, як труп, що підводиться під впливом гальванічного струму. Вся кров прилила йому до серця.

- Що таке з паном Маріусом? - пробелькотів він.

- Не знаю,- відповів розгублений і наляканий виглядом хазяїна Баск,- я його не бачив. Мені сказала Ніколета: «Прийшов молодий чоловік; скажіть, що це - пан Маріус».

- Хай увійде,- пробурмотів Жільнорман.

Він не змінив пози, голова його хиталась, очі не відривались від дверей. Нарешті, вони відчинилися. Ввійшов молодий чоловік. То був Маріус.

Маріус зупинився біля дверей, немов чекаючи запрошення.

Вбогість його костюма була непомітна завдяки тіні від абажура. Виднілося тільки його обличчя, спокійне і серйозне, але дуже зажурене.

Приголомшений подивом та радістю, батько Жільнорман кілька секунд бачив перед собою тільки світлу пляму, як навколо привида. Він мало не знепритомнів. Та це ж був він, МаріусІ

Нарешті! Через чотири роки! Він охопив його єдиним поглядом. На його думку, Маріус мав благородний вигляд, виріс, змужнів, тримався пристойно, був чарівний. Старому хотілось розкрити йому обійми, підкликати до себе, кинутись до нього. Він був у захваті. Ніжні слова підступали до горла й розпирали груди. Нарешті, всі ці ніжні почуття пробились до його губ і - такий контраст був суттю його натури - виявили себе грубістю.

- Чого ви з’явились сюди? - різко спитав він.

- Пане,- в замішанні почав було Маріус.

Пан Жільнорман хотів би, щоб Маріус кинувся йому в обійми. Він був невдоволений з себе і з Маріуса. Старий почував, що він - різкий, а Маріус - холодний. Його дратувало й мучило те, що свою ніжність і розчуленість він може виявити тільки в грубості. Почуття гіркоти знову повернулось до нього, і буркотливим тоном він сказав:

- То чого ж ви з’явились сюди?

Це «то» означало: «якщо не для того, щоб обняти мене». Маріус глянув на діда, обличчя якого було бліде, мов мармур.

- Пане...

- Ви прийшли просити пробачення? Визнати свою провину? - суворим тоном продовжував старий.

Він гадав, що наведе Маріуса на вірну путь, і що «дитина» зараз піддасться. Маріус здригнувся. Від нього вимагали зректися батька! Він опустив очі й відповів:

- Ні, пане.

- Тоді чого вам від мене треба? - скрикнув старий з болем у серці і з гнівом.

Маріус благально склав руки, ступив на крок уперед і тремтячим, ледве чутним голосом сказав:

- Згляньтесь на мене, пане!

Ці слова розчулили пана Жільнормана. Сказані трохи раніше, вони пом’якшили б його, але тепер було запізно. Дід устав. Він обіруч спирався на тростину, його губи були білі, голова трусилась, але він усе ж таки був вищий за схиленого Маріуса.

- Зглянутись на вас, пане? Юнак просить про це в дев’яностолітнього старого! Ви вступаєте в життя, я покидаю його. Ви буваєте в театрах, на балах, у кафе, в більярдних, ви - дотепні, ви подобаєтесь жінкам, ви - гарний хлопець; а я в розпалі літа мерзну біля каміна. Ви - багаті на єдині скарби, що є в світі, а я бідний старістю, недугами, самотністю. У вас тридцять два зуби, добрий шлунок, зірке око, апетит, здоров’я, сила, цілий ліс чорного волосся, веселість. А в мене нема навіть білого волосся, немає зубів, ноги мені не хочуть служити, я втрачаю пам’ять, раз-у-раз плутаю назву вулиць Шарло, Шом і Сен-Клод. Перед вами - сонячне майбутнє, а я не бачу попереду нічого, бо вступаю в морок. Ви, ясна річ, закохані; мене не любить жодна людина в світі. І ви просите зглянутись на вас! Чорт візьми! Мольєр забув описати це. Коли це так жартуєте ви в суді, панове адвокати, то від щирого серця поздоровляю вас.

І розгнівано та з притиском старий повторив:

- Ну, то чого вам треба від мене?

- Я знаю, що моя присутність - неприємна вам, пане,- сказав Маріус,- але я прийшов попросити вас про одну річ, а тоді зараз же піду.

- Дурень ви! - розсердився старий.- Хто казав вам іти звідси?

То був переклад ніжних слів, що були в серці діда: «Та проси ж пробаченияі Кинься ж мені на шию!» Пан Жільнорман почував, що Маріус незабаром піде; що поганий прийом та грубість відштовхують його. Він казав усе це собі, і душевний біль його збільшувався, а через те, що біль той зараз же обертався на гнів, йому ставало ще болючіше. Йому хотілося, щоб Маріус зрозумів його а Маріус не розумів, і це просто лютило старого.

- Як! - провадив він далі.- Ви непочтиво повелися зі мною, вашим дідом, ви покинули мій будинок, перебравшись невідомо куди; ви завдали такого болю вашій тітці; ви схотіли - це, звичайно, зручніше - жити парубоцьким життям, гуляти, повертатись додому, коли вам буде завгодно; розважатись. Ви не подавали мені жодної звістки про себе, ви робили борги, навіть не просячи мене сплатити їх, ви бешкетували, гультяювали, а через чотири роки з’являєтесь до мене і не знаходите інших слів!

Цей бурхливий спосіб спонукнути внука до ніжностей викликав, проте, тільки мовчання з боку Маріуса. Пан Жільнорман, схрестивши руки характерним для нього владним жестом, з гіркотою в голосі закінчив:

- Ну, та годі вже! Ви, кажете, прийшли просити мене про щось. У чому справа? Кажіть.

- Пане,- мовив Маріус, дивлячись, як людина, що зараз має впасти в безодню,- я прийшов просити у вас дозволу одружитись.

Пан Жільнорман подзвонив. Баск прочинив двері.

- Покличте мою дочку!

Через секунду двері відчинились знову, і не ввійшла, а з’явилась мадмуазель Жільнорман. Маріус стояв мовчки, опустивши руки, з виглядом злочинця. Пан Жільнорман походжав по кімнаті. Повернувшись до дочки, він сказав їй:

- Нічого особливого. Це - пан Маріус. Привітайтесь з ним. Пан хоче одружились. Ось і все! Ідіть!

Уривчастий, хрипкий голос старого свідчив про крайню його роздратованість. Тітка перелякано глянула на Маріуса, здавалось, ледве впізнала його, не видала ні звука, не зробила жодного жесту й зникла перед гнівом батька швидше, ніж соломинка, що її заносить ураган.

Жільнорман тим часом знову підійшов до каміна й притулився до нього спиною.

- Ви думаєте одружитись? Маючи двадцять один рік! Все вже влаштовано! Вам лишається тільки попросити дозволу! Дрібна формальність. Сідайте, пане. Ну, так відтоді, як я мав честь бачити вас востаннє, у вас була революція? Якобінці взяли гору. Ви повинні бути вдоволені. Чи не стали ви республіканцем з того часу, як стали бароном? У вас це якось узгоджується. Республіка - певна приправа до баронства. Чи не дістали ви ордена за липень? Може, ви й здобували трохи Лувр, пане? Зовсім близько звідси, на вулиці Сент-Антуан, проти вулиці Нонен д’Ієр, є ядро, що влучило в мур на рівні третього поверху будинку, і там напис: «28 липня 1830 р.» Ідіть подивіться. Справляє приємне враження. А, ваші приятелі роблять гарні штуки! До речі, чи не збираються вони поставити фонтан на місці пам’ятника герцогові Беррійському? То ви, значить, хочете одружитись? З ким? Чи не буде нескромністю спитати про це?

Він спинився, але раніше, ніж Маріус устиг відповісти, сердито додав:

- Ви ж тепер людина з певним становищем! Скільки заробляєте ви своїм адвокатством?

- Нічого,- з якоюсь майже дикою твердістю та рішучістю відповів Маріус.

- Нічого? Ви маєте на життя тільки ті тисячу сто ліврів, які я посилаю вам?

Маріус не відповів.

- Ага, розумію! Дівчина, значить, заможна?

- Так, як і я.

- Як! Без посагу?

- Без посагу.

- І не має надій на нього?

- Не думаю.

- Голим голісінька! А що то за штука її батько?

- Не знаю.

- Як вона зветься?

- Мадмуазель Фошлеван.

- Фош... що?¹⁰⁴

- Фошлеван.

- Псс!

- Пане! - скрикнув Маріус.

- Так. Двадцять один рік; без певного становища; тисяча сто ліврів на рік! Пані баронеса Понмерсі купуватиме на два су петрушки в зеленярки.

- Пане,- сказав Маріус у розпачі від утрати останньої надії,- благаю вас! Ім’ям неба... біля ваших ніг благаю вас дозволити мені одружитися з нею!

Старий вибухнув пронизливим зловісним сміхом і, кашляючи, відповів:

- Ага-га! Ви сказали собі: «Піду до тієї старої мацапури, до того безглуздого тупиці. Яка шкода, що мені нема ще двадцяти п’яти років, а то послав би я йому шанобливе повідомлення і чудово обійшовся б без нього! Ну, та однаково! Я скажу йому: старий кретине, мусиш бути щасливий, що бачиш мене. Я от хочу одружитися з мамзель хтось така, дочкою когось; у мене нема черевиків, вона не має й сорочки. Але дарма; я хочу кинути у воду мою кар’єру, моє майбутнє, мою молодість; хочу пірнути в злидні з жінкою на шиї, а ти повинен дати на це згоду. І старий хрін дасть її». Роби собі, як хочеш, хлопче, вішай на себе камінь, бери на себе шлюб з своєю Пуслеван чи Кулеван!.. Ніколи, пане, ніколи не дам я згоди!

- Тату!

- Ніколи!

Почувши тон, яким сказано це «ніколи», Маріус утратив усяку надію. Він повільно, похнюпивши голову й хитаючись, пішов до дверей, схожий більше на людину, що вмирає, ніж на того, хто просто виходить. Пан Жільнорман стежив за ним, і коли двері відчинилися і Маріус мав вийти, кинувся до нього з жвавістю, властивою всім владним розпещеним старикам, схопив Маріуса за комір, енергійно затяг його назад у кімнату, штовхнув у крісло й сказав:

- Розкажи мені про все!

Цю революцію зробило слово «тату», що вихопилося в Маріуса.

Маріус розгублено дивився на нього. Обличчя пана Жільнор- мана виявляло тепер тільки грубу, безмежну добродушність.

- Ну, кажи ж! Розповідай про твої любовні пригоди, розперезуйся, не приховуй нічого! Чорт візми! Які дурні ці молоді люди!

Все обличчя старого сяяло невимовною радістю.

- Так, правильно! Називай мене татом і побачиш, що воно буде краще.

В його грубості тепер було стільки ласки, стільки ніжності, стільки відвертості, стільки батьківського, що Маріус, перейшовши від розпачу до надії, немов сп’янів і спантеличився. Він сидів біля стола, і свічки освітлювали вбогість його костюма, який здивовано розглядав пан Жільнорман.

- Так ось, тату...

- А,- перебив його пан Жільнорман,- у тебе справді нема ані су? Ти вдягнений, як злодій.

Він порився в шухляді, дістав звідти гаманець і поклав його на стіл.

- Ось сто луідорів. Купи собі капелюх.

- Тату, любий тату! - казав Маріус.- Якби ви знали! Я так кохаю її! Ви не уявляєте собі! Вперше я побачив її в Люксембурзькому саду; вона приходила туди. Спочатку я не звертав на неї багато уваги, а потім, сам не знаю, як це сталося, покохав її. О, який був я тоді нещасний! Але тепер, нарешті, я бачу її щодня у неї; її батько не знає; уявіть собі, вони від’їжджають; бачимось ми в саду, тату, ввечері; її батько хоче повезти її до Англії; тоді я й сказав собі: піду до діда й розповім йому все. Я збожеволію, я помру, я захворюю, я кинусь у воду! Я неодмінно мушу одружитися з нею, бо інакше я збожеволію. Ось вам уся правда. Думаю, я не пропустив нічого. Вона живе в саду за гратами, на вулиці Плюме. Це - коло Дому Інвалідів.

Пан Жільморман аж сяяв, сидячи поруч з Маріусом. Слухаючи його і милуючися звуками його голосу, він разом з тим насолоджувався довгим понюхом тютюну. При словах «вулиця Плюме» він перестав нюхати тютюн і просипав його собі на коліна.

- Вулиця Плюме! - повторив він.- Ти кажеш, вулиця Плюме?..

Чи нема там поблизу казарм?.. А звичайно ж! Про це розповідав мені твій кузен Теодюль. Улан... офіцер... Гарна дівчина, мій друже, гарна дівчина!.. Авжеж, вулиця Плюме. Раніше вона звалась Бломе... Тепер згадую. Я чув про цю малу за гратами на вулиці Плюме... В саду... Справжня Памела... У тебе непоганий смак. Вона, кажуть, дуже мила. Між нами кажучи, наш хвацький улан, думаю, трохи залицявся до неї. Зрештою, в цьому нема нічого поганого. Та й вірити йому не слід. Він похваляється. Це - властиво твоєму вікові. Мені більше до серця закохані, ніж якобінці. Я волію краще, щоб ти закохався в двадцять спідниць, ніж в одного пана де Робесп’єра. Щодо мене, то мушу віддати собі належне: споміж санкюлотів я любив тільки жінок. Гарні дівчата - завжди гарні дівчата. Проти цього заперечувати не доводиться. А мала, значить, приймає тебе потай від тата? Так воно й годиться. Бували й зі мною подібні історії. І не одна. А знаєш, як треба триматись? Не слід лютувати, впадати в трагізм та шукати пана мера з його шарфом. Треба бути розумним хлопцем. Ковзайтесь, смертні, але шлюбу не беріть! Потім ідуть до діда, по суті добродушної людини, у шухляді в якої завжди є кілька пакуночків з луїдорами, і розказують йому все. А дід каже: «Звичайна річ - молодість гуляє, старість куняє. Був і я молодим, будеш і ти старим. Згодом, хлопче, казатимеш це твоєму внукові. Ось тобі двісті пістолей. Розважайся. Нема нічого кращого». Ось як має воно робитися. Одружуватись не треба, але це не стає на заваді. Розумієш?

Остовпілий Маріус, неспроможний вимовити ні слова, заперечливо похитав головою.

Дід зайшовся сміхом, підморгнув оком, ляснув Маріуса по коліну, з таємничим і веселим виглядом подивився йому в очі і, знизуючи плечима, ніжним тоном сказав:

- Дурний! Візьми її собі за коханку.

Маріус пополотнів. З того, що казав йому дід, він не зрозумів нічого. Балаканина про вулицю Бломе, Памелу, казарми, улана пройшла повз його вуха, мов якась фантасмагорія. Все це, очевидно, не могло стосуватись до Козети, яка була лілією. Старий верз нісенітницю. Але ця нісенітниця закінчилася словами, які Маріус зрозумів і які були смертельною образою для Козети. Слова «Візьми її собі за коханку» немов мечем вразили серце чистого юнака.

Він устав, підняв з підлоги свій капелюх і твердою, упевненою ходою пішов до дверей. Там він обернувся, низько вклонився дідові, потім випростався і сказав:

- П’ять років тому ви образили мого батька. Сьогодні ви ображаєте мою дружину. Більше я не прошу у вас нічого, пане. Прощайте.

Вражений пан Жільнорман розкрив рот, простяг руки, спробував підвестися, але перше, ніж він устиг вимовити хоч слово, двері зачинилися, і Маріус зник.

Кілька секунд старий стояв нерухомо, неспроможний ні дихати, ні говорити, немов хтось кулаком заткнув йому горло. Нарешті, зірвавшися з крісла, він підбіг - скільки можна бігати, маючи дев’яносто один рік - до дверей, відчинив їх і почав гукати:

- Поможіть! Поможіть!

З’явилась його дочка, потім слуги. Він жалібним тоном хрипів:

- Біжіть за ним! Впіймайте його! Що я йому зробив? Він - божевільний! Пішов! А, боже, боже! Тепер уже він не повернеться.

Він підійшов до вікна на вулицю, відчинив його своїми старими тремтячими руками, висунувся з нього і, стримуваний ззаду Баском та Ніколетою, гукав:

- Маріус! Маріус! Маріус!

Але Маріус не міг уже чути його. Саме в цей момент він повертав за ріг вулиці Сен-Луі.

Дев’яностолітній старий з виразом туги на обличчі схопився за голову, заточившися, відійшов від вікна і впав у крісло. Ледве дихаючи, без сліз, без голосу сидів він, похитуючи головою та ворушачи губами. В очах і серці його залишилась тільки глибока пітьма.

КНИГА ДЕВ’ЯТА.
КУДИ ВОНИ ЙДУТЬ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ЖАН ВАЛЬЖАН

Коло четвертої години того ж таки дня Жан Вальжан сидів сам на укосі одного з найдальших валів на Марсовому полі. Чи то з обережності, чи то бажаючи поміркувати на самоті, чи то просто через непомітну, повільну зміну звички, що спостерігається в усіх людей, але тепер він виходив разом з Козетою досить рідко. На ньому була його робітнича куртка, сірі полотняні штани і кашкет з довгим козирком, що закривав його обличчя. Те, що один час непокоїло й хвилювало його, тепер розвіялось, але останній тиждень чи два його турбувало інше. Одного дня, гуляючи по бульвару, він побачив Тенардьє. Правда, Тенардьє не впізнав його в одягу робітника, але відтоді Жан Вальжан не раз зустрічав його знову і тепер був певний, що той бродить у їхньому кварталі. Самого цього було досить, щоб Жан Вальжан ужив рішучих заходів. Разом з Тенардьє перед ним поставали всі небезпеки.

Крім того, в Парижі було неспокійно. Політичні ж заворушення для всякого, кому доводиться приховувати щось у своєму житті, були незручні тим, що поліція стала дуже нервова та підозріла і, шукаючи якогось Пепена або Море, легко могла викрити й Жана Вальжана.

Все це завдавало йому великого клопоту.

Нарешті, вразив Жана Вальжана ще один факт, зовсім недавній, який збентежив його ще більше. Сьогодні вранці, коли всі в будинку ще спали і віконниці Козетиної кімнати були ще зачинені, він, гуляючи по саду, побачив на одній з стін напис, надряпаний, певно, гвіздком:

16, вулиця Верері.

Зовсім свіжий напис білів на старій чорній штукатурці, і кущ кропиви під стіною був запорошений вапном. Зробили його, певно, вночі. Що це було? Адреса? Сигнал комусь? Попередження йому? В усякому разі, було ясно, що сад відвідали якісь невідомі. Жан Вальжан згадав загадкові випадки, які раніше сполохали будинок, і мозок його запрацював у цьому напрямку. Щоб не налякати Козету, він не сказав їй нічого про написаний гвіздком рядок на стіні.

Обміркувавши й зваживши всі ці факти, Жан Вальжан вирішив покинути Париж, навіть Францію, і перебратись до Англії. Він попередив Козету, що через тиждень хоче виїхати, а тепер сидів й думав про Тенардьє, поліцію, той дивний напис на стіні, про подорож і про труднощі, яких доведеться зазнати, дістаючи паспорт.

Посеред цих думок він з тіні, яку відкидало сонце, зрозумів, що позаду, якраз над ним, хтось зупинився. Він хотів уже обернутись, коли на коліна йому впав згорнений учетверо клапоть паперу, неначе кинутий чиєюсь рукою поверх його голови. Він узяв папірець, розгорнув його й прочитав написане олівцем, великими літерами:

ПЕРЕЇЖДЖАЙТЕ

Жан Вальжан схопився на ноги. На валу не було вже нікого. А озирнувшись навколо, він побачив якусь істоту, більшу на зріст, ніж дитина, і меншу, ніж дорослий чоловік, у сірій блузі і в плисових, кольору пороху, штанах, яка перелізла через парапет і зслизнула в рів.

Замислений і схвильований, Жан Вальжан зараз же повернувся додому.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
МАРІУС

Від пана Жільнормана Маріус вийшов в розпачі. Увіходив він туди з маленькою надією, а покидав будинок діда в безкрайому відчаї.

Правда - і ті, що знають суть серця людського, зрозуміють його - слова пана Жільнормана про уланського офіцера, про кузена Теодюля, не справили на нього ніякого враження. Драматург-поет, мабуть, і міг би чекати якихось ускладнень в наслідок несподіваних признань, зроблених дідом унукові, але в житті сталось інакше. Маріус був тоді в такому віці, коли поганому вірять мало; пізніше настає пора, коли йому віритимуть цілком. Підозріння - як зморшки. Рання юність не має їх. Те, що вражає Отелло, майже непомітно проходить повз Кандіда.¹⁰⁵ Підозрювати Козету! Маріусові легше було б зробити який завгодно злочин.

Він став ходити по вулицях - спосіб, до якого вдаються ті, хто страждає. Він пам’ятав, про що думав. О другій годині ночі він повернувся до Курфейрака і, не роздягаючись, упав на свій матрац. Був уже день, коли він заснув тим важким жахливим сном, коли голова продовжує працювати. Прокинувшись, він побачив перед собою Курфейрака, Анжольраса, Фейлі та Комбфера, які стояли вже в капелюхах і збирались виходити.

- А ти підеш на похорон генерала Ламарка? - спитав його Курфейрак.

Маріусові здалось, ніби Курфейрак говорить китайською мовою.

Він вийшов трохи пізніше, поклавши в кишені пістолети, передані йому Жавером 3-го лютого, які досі лишались у нього. Пістолети були ще заряджені. Важко сказати, якою похмурою думкою керувався Маріус, беручи їх з собою.

Цілий день бродив він, сам не знаючи де. Подеколи падав дощ; він не помічав його. На обід він купив собі в пекарні булочку за су, сунув її в кишеню і забув про неї. Здається, він навіть викупався в Сені, не усвідомлюючи цього. Бувають моменти, коли під черепом в людини - горно. Один з таких моментів переживав і Маріус. Він ні на що більше не надіявся, нічого більше не боявся. Це сталося з ним іще вчора. Він з гарячковою нетерплячкою дожидав вечора. Єдине, що він ясно уявляв собі, це - те, що о дев’ятій побачить Козету. Це останнє щастя було тепер усім його майбутнім; потім - темрява. Часом, проходячи найбезлюднішими бульварами, Маріус, здавалось йому, чув якийсь незвичайний шум у Парижі. «Невже там б’ються?» - думав він, виходячи з своєї замріяності.

Ввечері, о дев’ятій рівно, Маріус, як він обіцяв Козеті, був на вулиці Плюме. Підходячи до грат, він забув усе. Сорок вісім годин він не бачив Козету; зараз побачить. Усі інші думки зникали, в ньому жила тільки глибока, несказанна радість. Ці хвилини, за які переживаєш сторіччя, чудові і величні тим, що вщерть виповнюють серце.

Маріус розсунув грати й кинувся в сад. Козети не було на місці, де вона звичайно дожидала його. Він проминув зарості й підійшов до кутка біля ганку. «Вона чекає мене там», казав він собі. Але Козети не було й тут. Маріус підвів очі й побачив, що віконниці в будинку зачинені. Він обійшов увесь сад. Нікого! Тоді він повернувся до будинку і, збожеволілий від кохання, сп’янілий, наляканий, охоплений розпачем, горем та тривогою, почав стукати у віконниці, немов господар, що недоброї години повертає до себе. Він стукав, наражаючись на небезпеку побачити, як вікно відчинять, а в ньому з’явиться сердите обличчя батька, що спитає: «Чого вам треба?». Але такий випадок був нестрашним проти того, який передбачав Маріус. Потім він перестав стукати й почав гукати: «Козето! Козето!» «Козето!» - владно повторив він. Жодної відповіді. То був кінець. Нікого в саду; нікого в будинку.

Маріус розпачливим поглядом дивився на похмурий будинок, темний та мовчазний, мов могила, і порожніший за неї. Він глянув на кам’яну лаву, де провів стільки чарівних годин біля Козети. Потім він сів на сходи ганку, благословив у думках своє кохання і сказав собі, що тепер, коли Козета поїхала, йому залишається тільки вмерти.

І раптом він почув голос, нібито з вулиці, що звав його зза дерев:

- Пане Маріус!

Маріус устав.

- Га? - гукнув він.

- Вн тут, пане Маріус?

- Тут.

- Пане Маріус,- промовив тоді голос,- ваші друзі дожидають вас на барикаді на вулиці Шанврері.

Голос був не зовсім незнайомий. Він скидався на грубий, хрипкий голос Епоніни. Маріус підбіг до грат, розсунув їх, просунув на вулицю голову й побачив якогось начебто юнака, що біг і незабаром зник у темряві.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ПАН МАБЕФ

Гаманець Жана Вальжана не дав ніякої користі панові Мабефу Пан Мабеф з своєю дитячою чесністю не прийняв подарунка від неба. Він не міг припустити, щоб якась зоря обернулась на золоту монету, і не догадався, що цей подарунок зробив йому Гаврош. Він відніс гаманець місцевому комісарові поліції, як знайдену ним чужу річ, що має бути повернутою власникові, який зажадає її. Гаманець, і справді, загубився, бо ніхто, ясна річ, не зажадав його, і панові Мабефу він не допоміг ані трохи.

А пан Мабеф тим часом продовжував іти під гору.

Досліди з індиго в Ботанічному саду давали не кращі наслідки, ніж у саду в Аустерліці. Минулого року він заборгував платню своїй служниці; тепер, як ми бачили, не було сплачено за квартиру. Ломбард, коли минуло тринадцять місяців, продав його кліше для «Флори». Якийсь мідник поробив з них каструлі. Після того, як кліше не стало, він не міг поповнити кілька розрізнених примірників «Флори», що залишались ще в нього, і за дешеву ціну продав їх букіністові. Від роботи всього його життя панові Мабефу не залишилось нічого. Він став проїдати гроші, одержані за останні екземпляри. Побачивши, що й ці гроші кінчаються, пан Мабеф перестав обробляти свій садок. Давно вже він відмовився відпари яєць та шматка яловичини, якими іноді ласував. Тепер він мав на обід самий хліб та картоплю. Він продав останні свої меблі, потім усе, чого мав по дві штуки, з постелі та одягу, потім - свої гербарії та гравюри. Але в нього було ще найцінніше - його книги, і між ними дуже рідкі, як от «Історичні квадрени біблії», видання 1560 р., «Узгодженість євангелій» П’єра де Беса, «Стокротки Маргарити» Жана де ла Ге з присвятою королеві Наварській, «Про обов’язки та достойність посла» сьєра Вільєр-Готмана, «Florilegium rabbinicum»¹⁰⁶ 1644 р., «Тібул» 1567 р. з надзвичайно цінним написом «Venettis, in aedibum Manutianis»,¹⁰⁷ нарешті Діоген Лаерцій, надрукований у Ліоні в 1644 р., де були славнозвісні ватіканські варіанти тринадцятого сторіччя манускріпта 411 р., варіанти двох венеціанських манускриптів 393 і 394 рр, так плодотворно досліджені Анрі Етьєном, і всі уривки дорійським діалектом,¹⁰⁸ що є тільки в славетному манускрипті дванадцятого сторіччя - власності Неапольської бібліотеки.

Пан Мабеф ніколи не опалював своєї кімнати й лягав завидна, щоб не засвічувати свічки. У нього, здавалось, не було більше сусідів; його уникали, коли він виходив, і він це помічав. Злидні дитини зворушують матерів, злидні юнака зворушують молодих дівчат, злидні старика не зворушують нікого. З усіх нещасть це - найгірше. Пан Мабеф не зовсім, проте, втратив дитячу ясність своєї душі. Його очі оживали трохи, коли він дивився на свої книжки, і він усміхався, поглядаючи на Діогена Лаерція - унікум. Засклена книжкова шафа була єдиними меблями, що збереглися в нього, крім найнеобхідніших.

Одного дня матінка Плутарх заявила:

- У мене нема грошей на обід.

Обідом вона називала хліб і чотири чи п’ять картоплин.

- А ви хіба не можете взяти в борг?

- Ви ж добре знаєте, що мені вже не дають.

Пан Мабеф відчинив бібліотечну шафу, довго дивився по черзі на всі книжки, мов батько, що, змушений убити одного з своїх дітей, оглядає їх перед тим, як спинити вибір на комусь, потім схопив одну книгу, сунув її під пахву і вийшов. Повернувся він через дві години, не маючи вже нічого під пахвою, поклав на стіл тридцять су і сказав:

- Приготуйте обід.

Того дня матінка Плутарх побачила на ясному обличчі старика тінь, що вже більше не сходила з нього.

Завтра, післязавтра, щодня доводилось повторювати цю операцію. Пан Мабеф виходив з книгою, а повертався з срібною монетою. Букіністи, бачачи, що він продає тому, що бідує, давали йому двадцять су за те, що він сам купував раніше за двадцять франків. Іноді навіть у тій самій крамниці. Том по тому до них перейшла вся бібліотека. Іноді пан Мабеф казав: «Мені, проте, вже вісімдесят років», немов потай сподівався вмерти раніше, ніж він продасть усі свої книжки. Сумував він дедалі більше. Раз, правда, зазнав він і радості. Він вийшов з дому з Робертом Етьєном, продай його на набережній Малаке за тридцять п’ять су і повернувся з Альдом,¹⁰⁹ купленим на вулиці Гре за сорок.

- Я винний ще п’ять су,- весь сяючи, заявив він матінці Плутарх. Того дня він не обідав зовсім.

Пан Мабеф був членом товариства садівництва. Там знали про його бідування. Голова товариства відвідав пана Мабефа, обіцяв поговорити про нього з міністром торгівлі та сільського господарства і виконав свою обіцянку.

- Ну, звичайно ж! - скрикнув міністр.- Я думаю. Старий учений! Ботанік! Такий безобидннй старий! Для нього треба щось зробити.

На другий день пана Мабефа було запрошено на обід до міністра. Тремтячи від радості, він показав листа матінці Плутарх.

- Тепер ми врятовані! - казав він.

Призначеного дня він пішов до міністра. Він помітив, що його пом’ятий галстук, його старий картатий фрак і погано вичищені чоботи здивували лакеїв. Ніхто не сказав йому ні слова. Навіть міністр. Тільки коло десятої вечора почув він, як дружина міністра, гарна, декольтована дама, до якої пан Мабеф не насмілився підійти, спитала:

- Хто цей старий добродій?

Повернувся він додому опівночі, пішки, під заливним дощем. Щоб заплатити за фіакр, коли він їхав до міністра, йому довелося продати одного з своїх Ельзевірів.

У нього була звичка щовечора, перед сном, прочитувати кілька сторінок з Діогена Лаерція. Пан Мабеф знав грецьку мову досить добре, щоб порозкошувати деякими особливостями тексту. Інших радостей він тепер не мав. Минуло кілька тижнів. Раптом матінка Плутарх захворіла. Бувають речі сумніші, ніж неможливість купити в пекаря хліб, це - не мати змоги купити ліки в аптеці. Одного вечора лікар прописав дуже дорогу мікстуру. Крім того, хвороба прогресувала, потрібна була сиділка. Пан Мабеф відчинив бібліотечну шафу, там не було вже нічого У нього залишався тільки Діоген Лаерцій.

Він сунув під пахву цей рідкий примірник і вийшов з дому. Було то 4 червня 1832. Пішов він до наступника Ройоля й повернувся з стома франками. Поклавши стовпчик п’ятифранкових монет на нічний столик служниці, він, не кажучи ні слова, пішов до себе в кімнату.

Другого дня на світанку пан Мабеф сів на перекинуту тумбу у своєму саду, і цілий ранок поверх плота можна було бачити, як він сидів там, нерухомий, похнюпивши голов, втупивши очі в зів’ялі грядки. Часом падав дощ; старик, здавалося, не помічав його. Вдень над Парижем розлігся якийсь незвичайний шум. Він скидався на рушничні постріли й на гамір натовпу.

Батько Мабеф підвів голову. Повз нього проходив якийсь городник.

- Що це таке? - спитав батько Мабеф.

- Це - заколот,- найспокійнішим тоном відповів городник з заступом за спиною.

- Як! Заколот?

- Авжеж. Б’ються.

- Чого ж вони б’ються?

- А хто його знає.

- В якому це напрямі?

- В напрямі Арсеналу.

Батько Мабеф увійшов у будинок, одяг капелюх, машинально пошукав книгу, щоб сунути її під пахву, не знайшов нічого, сказав: «А й правда!» і з розгубленим виглядом вийшов.

КНИГА ДЕСЯТА.
5 ЧЕРВНЯ 1832 РОКУ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ПОВЕРХОВИЙ БІК ПИТАННЯ

О чого складається заколот? З нічого і з усього. З електрики, що потроху вилучається; з полум’я, що раптом спалахує; з якої- небудь бродячої сили; з раптового подуву вітру. Цей подув зустрічає голови, які мислять; мозки, які мріють; душі, які страждають; пристрасті, які обпікають; злидні, які виють,- і заносить їх з собою.

Куди?

Куди доведеться. Він несе їх крізь державу, крізь закони, крізь добробут і зарозумілість інших.

Роздратовані переконання, засмучені ентузіазми, збуджені обурення, приглушені войовничі інстинкти, екзальтована відвага юнаків, засліплення великодушності, цікавість, любов до змін, жадоба несподіваного - почуття, завдяки якому подобається читати оголошення про нову театральну виставу, а в театрі чути свисток сценаріуса; безпредметна ненависть, мстивість розчарування; тщеславність, яка вважає себе за скривджену долею; скрутні становища, нездійсненні мрії; честолюбства, оточені перешкодами; сподівання порятунку для себе в загальній катастрофі; нарешті, чернь, ця горюча грязь,- ось елементи заколоту.

Все, що є найбільш великого і найбільш мізерного; істоти, які блукають поза суспільством, вичікуючи слушної нагоди; богема, непевні темні особи, бродяги на перехрестях; ті, хто спить уночі на пустирях, маючи за покрівлю самі холодні хмари; ті, хто щодня чекає хліба від випадку, а не від праці; всі невідомі злидарі та нікчемники, голі і босі - всі вони близькі до заколоту.

Кожен, обурений за щось проти держави, життя або долі,- безпосередньо близький до заколоту, і як тільки той вибухає, починає тремтіти й почувати, як і його захоплює цей вихор.

Заколот - це своєрідний смерч у соціальній атмосфері, який утворюється при певних температурних умовах і в своєму обертовому рухові здіймається, йде вперед, гримить, видирає, зрівнює, розчавлює, звалює, викорінює та тягне за собою й великі, і нікчемні натури, і міцну людину, і слабенький розум, і стовбур дерева, і соломину.

Горе тому, кого він заносить з собою, як і тому, на кого він налітає. Він розбиває їх одного об одного.

Він надає надзвичайну могутність тим, кого захоплює. Першого-ліпшого з них випоннює він силою подій; з усього робить він метальні снаряди. Він робить ядро з камінчика і генерала з носильника.

Коли вірити деяким оракулам лукавої політики, то, з погляду влади, трохи заколоту - навіть бажана річ, бо заколот зміцнює уряд, якого він не звалює. Він випробовує армію; він об’єднує буржуазію, він напружує мускули поліції, він перевіряє міць соціального скелета. Це - гімнастика; це - майже гігієнічно. Після заколоту влада почуває себе краще; як людина - після масажу.

Тридцять років тому заколот почали розглядати ще з іншої точки зору.

Для всього існує теорія, яка сама себе називає «здоровим розумом»; Філент проти Альцеста,¹¹⁰ пропозиція посередництва між істиною і брехнею; роз’яснення, застереження; трохи високодумна поблажливість, яка вважає себе за мудрість, бо до неї домішані догана та прощення, а в дійсності часто буває тільки педантизмом. Ціла політична школа, названа «золотою серединою», вийшла звідти. Це - партія теплої води, між гарячою водою і водою холодною. Ця школа з її брехливою, суто поверховою, глибиною, розтинає наслідки, не доходячи до причин, і, з висоти напівнауки, картає заворушення вулиці.

Коли послухати цю школу, то «заколоти, що ускладнили подію 1830 року, позбавили цей великий історичний факт частини його чистоти. Липнева революція була прекрасним народним подувом вітру, після якого раптом засяяла блакить. Заколоти знову затьмарили небо. Через них ця революція, спочатку така однодушна, виродилась у чвари. В липневій революції, як в усякому поступі стрибками, булй приховані розколини; заколот зробив їх відчутними. Можна сказати: «А! Це зламане. Після липневої революції почувалось тільки визволення; після заколотів почувалась катастрофа».

«Кожен заколот змушує зачиняти крамниці, знижує ціни фондів, приголомшує біржу, припиняє комерційні угоди, перешкоджає провадити справи, прискорює банкрутства. Нема більше грошей; приватна власність занепокоєна, публічний кредит хитається, промисловість - у замішанні, капітали відступають, роботи меншає, скрізь - страх, це відбивається на всіх містах. Звідси - безодні. Вирахували, що перший день заколоту коштував Франції двадцять міліонів, другий - сорок, третій - шістдесят. Заколот, який триває три дні, коштує сто двадцять міліонів; тобто, оцінюючи тільки фінансові результати, дорівнює катастрофі або програній битві, що знищує цілий флот з шестидесяти лінійних кораблів.

«Безсумнівно, в історичному аспекті є краса й у заколотах. Вулична війна - грандіозна і патетична не менш, ніж війна партизанська. В одній - душа лісів; в другій - серце міст. Одна має Жана Шуана, друга - Жанну.¹¹¹ Заколоти освітлюють червоним світлом, але блискуче, всі найоригінальніші риси паризького характеру: великодушність, самовідданість, бурхливу веселість; студентів, які доводять, що відвага становить частину розумності; непохитну національну гвардію, бівуаки крамарів, фортеці гаменів; зневагу до смерті в прохожих. Школи і легіони стикаються. Зрештою, між бійцями була різниця тільки щодо віку, але раса - та сама. Це - ті самі стоічні люди, які, маючи двадцять років, умирають за свої ідеї, а маючи сорок років - за свої родини. Армія, становище якої під час громадянських воєн завжди сумне, протиставила розважливість хоробрості. Заколоти, показавши безстрашність народу, виховали сміливість у буржуазії.

«Гаразд. Але чи варте ж усе не пролитої крові? А до пролитої крові додайте ще затьмарене майбутнє, загрозу прогресові, неспокій між найкращими, відчай чесних лібералів; радість іноземного абсолютизму, щасливого цими ранами, що їх зівдала сама собі революція; переможених 1830 року, які тріумфуючи вигукують: «Ага, ми казали!» Додайте ще звеличений, мабуть, Париж, але принижену Францію. Додайте також - бо треба говорити все - масові вбивства, які занадто часто безчестили перемогу порядку, що став жорстоким, над вільністю, що стала безумною. В цілому, заколоти були згубні».

Так говорить ця майже мудрість, якою так охоче задовольняється буржуазія, цей майже народ.

Щодо нас, то ми відкидаємо це занадто широке, а значить, і занадто зручне слово: заколоти. Ми розрізняємо один від одного народні рухи. Ми не запитуємо себе, чи коштує такий то заколот стільки, скільки той або інший бій? Поперше, чому бій? Тут виникає питання про війну. Хіба війна менше зло, ніж заколот лихо? А потім, хіба ж усякий заколот лихо? Що з того, що 14 липня коштувало нехай сто двадцять міліонів? Вступ на престол Іспанії Філіппа V коштував Франції два міліарди. Ми віддали б перевагу 14-ому липня, навіть коли б воно коштувало стільки же. А втім, ми відкидаємо ці цифри, які здаються доводами, а насправді - лише слова. Коли перед нами якийсь заколот, ми вивчаємо його самого в собі. В усіх наведених вище доктринерських запереченнях мова йде тільки про наслідки, а ми шукаємо причину.

Висловимось докладніше.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
СУТЬ ПИТАННЯ

Є заколот і є повстання. Це два види гніву: один - неправий, другий - правий. В демократичних державах (єдиних, побудованих на справедливості) трапляються іноді випадки узурпації влади якоюсь частиною. Тоді ціле повстає, і конче потрібне вимагання своїх прав може довести до збройної сутички. В усіх питаннях, що їх викликає верховенство колективу, війна цілого проти частини є повстання; напад частини на ціле є заколот. Напад на Тюільрі, залежно від того, перебуває там король чи Конвент, буває справедливим чи несправедливим. Націлена на юрбу гармата націлена на неї несправедливо 10 серпня і справедливо 14 вандем’єра.¹¹² Позірна схожість, різна суть; швейцарці¹¹³ захищають неправду, Бонапарт захищає істину. Установлене всенародним голосуванням, вільним і суверенним, не може бути скасоване вулицею. Так само і в питаннях чистої цивілізації: інстинкт мас, вчора прозорливий, завтра може помилятись. Одна й та ж палка лють - законна проти Террея і абсурдна проти Тюрго. Розбиття машин, пограбування складів, псування рейок на залізничних коліях, зруйнування верфей, відмова народу в правосудді для прогресу, убивство Рамюса школярами, вигнання Руссо з Швейцарії й побиття його каменями - це заколот. Ізраіль проти Моісея, Афіни проти Фокіона, Рим проти Сціпіона - це заколот. Париж проти Бастілії - це повстання. Солдати проти Александра, матроси проти Колумба - це бунт, бунт нечестивий. Чому? Бо Александр з допомогою меча зробив для Азії те, що Христофор Колумб зробив для Америки з допомогою компаса. Александр, як і Колумб, знайшов новий світ. Подарувати цивілізації світи - це таке поширювання горизонтів, що всякий опір тут - злочинний. Іноді народ зраджує самого себе. Юрба зраджує народ. Чи є, наприклад, щось дивнішого за ці криваві, завждішні протести контрабандних торговців сіллю, за це хронічне законне повстання, яке в рішучий момент, в той день, коли прийшло спасіння, в годину перемоги народу,- з’єднується з троном, повертається на шуанство і з повстання проти робиться заколотом за? Жахливі шедеври неуцтва! Контрабандист сіллю, ледве уникнувши королівської шибениці, ще з мотузкою на шиї, вдягає білу кокарду. «Смерть соляному миту!» породжує «Хай живе король!» Убівці Варфоломіївської ночі, вересневих днів, Авіньйона; убивці Коліньі, мадам де Ламбаль, Брюна, мікелети, вердети, каденети, товариші Жегю, рицарі в наручниках - це заколот. Вандея - величезний католицький заколот.¹¹⁴

Шум зрушеного права легко впізнати, і він не завжди виходить з порухів розворушених мас. Буває сліпа лють, бувають надтріснуті дзвони; не кожен дзвін, що б’є на сполох, видає звук бронзи. Потруси пристрастей та темноти - зовсім не такі, як поштовхи прогресу. Повстаньте! Нехай. Але щоб звеличитись. Покажіть, у який бік ви йдете. Повстання буває тільки для поступу. Всяке інше повстаная - шкідливе. Всякий різкий крок назад є заколот, а відступати - це злочин проти людства. Повстання - це припадок люті в істини. Камені з бруку, розвороченого повстанням, крешуть іскри права. Для заколотів же на бруці залишається тільки грязюка. Дантон проти Луі XVI - це повстання; Ебер проти Дантона - це заколот.

Звідси виходить, що тоді як повстання, у певних випадках, може бути, як казав Лафайєт, найсвятішим з обов’язків, заколот може бути найфатальнішим з замахів.

Є деяка різниця і в інтенсивності теплового процесу: повстання часто буває вулканом, а заколот часто буває спалахом соломи. Заколот, казали ми, готує іноді й влада. Поліньяк - бунтар; Камілл Демулен - правитель.

Повстання буває інколи воскресінням.

Розв’язання всього всенародним голосуванням - явище абсолютно сучасне, а вся попередня історія протягом чотирьох тисяч років - виповнена порушеним правом та муками народів, і кожна історична доба приносить з собою можливий для неї спосіб протесту. За Цезарів повстань не бувало, але був Ювенал.

Facit indignatio¹¹⁵ заступає Гракхів.

За Цезарів був сіенський засланець;¹¹⁶ був також і автор «Анналів».¹¹⁷

Мине говоримо про колоса - засланця патмоського, який закидає реальний світ протестами в ім’я світу ідеального, утворює з видіння величезну сатиру й кидає на Рим - Ніневію, на Рим - Вавілон, на Рим - Содом, блискучий відблиск апокаліпсиса.¹¹⁸

Іоанн на своїй скелі - це сфінкс на п’єдесталі. Зрозуміти його не можна. Це - єврей і говорить він давньоєврейською мовою. Але людина, що написала «Аннали», належить до латинської раси, або, краще сказати,- це римлянин.

Правління Неронів - темне, і змальовувати їх треба темними фарбами. Робота самим різцем була б бліда; в надрізи треба наливати їдкої прози.

Деспоти важать дещо для мислителів. Зв’язане слово - жахливе. Коли володар змушує мовчати свій народ, письменник подвоює і потроює свій стиль. З цієї мовчанки виходить таємнича повнота, що проточується й бронзою застигає в мислі. Тиск в історії викликає стислість у історика. Гранітна твердість тієї чи іншої славетної прози є ніщо інше, як ущільнення, проведене тираном.

Тиранія змушує письменника зменшувати діаметр, тобто - збільшувати силу. Ціцеронівський період, ледве достатній для Варреса, притупився б на Калігулі.¹¹⁹ Менше розмаху в фразі - більше сили в ударі.

Чесність великого серця, конденсована в справедливість і в істину, вражає мов грім.

Відзначимо мимохідь, що історично Таціт не вищий за Цезаря.¹²⁰ Тіберії залишаються для нього. Цезар і Таціт - це два послідовні феномени,¹²¹ що якимось таємничим способом не зустрілися одна з одним завдяки тому, хто на сцені сторіч регулює входи та виходи дійових осіб. Цезар - великий, Таціт - великий. Бог щадить цих двох великих людей, не стикаючи їх одного з одним. Суддя, судячи Цезаря, міг би засудити його занадто суворо і бути несправедливим. Бог не хоче цього. Великі війни в Іспанії і в Африці, знищені кілікійські пірати, запровадження цивілізації в Галлію, Британію, в Германію; вся ця слава вкриває Рубікон.¹²² В цьому виявляється своєрідна делікатність божественного правосуддя, яке не хоче випустити страшного історика на славетного узурпатора, дозволяючи Цезареві уникнути Таціта, й визнає для генія пом’ягшуючі обставини.

Деспотизм, звичайно, залишається деспотизмом навіть тоді, коли деспот - геній. Розпусність та розбещеність квітнуть і під владою славетних тиранів, але під владою безславних тиранів моральна чума стає просто огидною. За їхнього панування ніщо не приховує сороміцького, і Таціт з Ювеналом з більшою користю, в присутності всього роду людського, дають ляпаса цій підлоті, не дістаючи від неї відповіді.

Під владою Вітелія Рим тхне гірше, ніж під владою Сулли. Під владою Клавдія та Доміціана спостерігається огидна ницість, відповідно до огидної потворності тирана. Ницість рабів є безпосередній витвір деспота; їхні зашкарублі сумління вилучають міазми, в яких відбивається їхній пан; громадська влада - нечестива, серця - малі, совісті - мілкі, душі - смердючі. Так було при Каракаллі, так було й при Коммоді, так було й при Геліогобалі. При Цезарі ж від римського сенату виходив тільки запах посліду, властивий гніздам орлів.

Звідси - нібито запізнене з’явлення Таціта та Ювенала: тлумач показується тільки тоді, коли все стає очевидним.

Але й Ювенал, і Таціт, так само, як Ісая за біблійних часів; так само, як Данте за середньовіччя, це - людина; а заколот і повстання - це юрба, що іноді буває права, а іноді - неправа.

В найбільш загальних випадках до заколоту спричиняється якийнебудь матеріальний факт; повстання ж - явище морального порядку. Заколот - це Мазаніело, повстання - це Спартак. Повстання сусідить з розумом, заколот - з шлунком. Гастер¹²³ сердиться; але Гастер, звичайно, не завжди неправий. В питаннях голоду заколот - у Бюзанс,¹²⁴ наприклад - має свою вихідну точку, справедливу і патетичну. І все ж таки він залишається заколотом. Чому? Тому, що бувши правим по суті, він по формі був неправий. Суворий, хоч він і мав право на те; жорстокий, хоч і дужий; він вражав, куди попало; ішов, мов сліпий слон, і душив по дорозі; він залишив позад себе трупи старих жінок і дітей; він пролив кров, сам не знаючи причин, невинних і безобидних людей. Годувати народ - це добра мета; вбивати його - поганий засіб.

Всі збройні протести, навіть найбільш законні, навіть - 10 серпня, навіть 14 липня, починаються з однакових заворушень. Перше, ніж виб’ється наверх право, буває гамір і шум. Спочатку повстання буває заколотом, як ріка - потоком. Звичайно приводить воно до океану - революції. Але іноді, притекши з високих гір, які здіймаються на моральному горизонті й звуться: правосуддя, мудрість, здоровий розум, право; утворене з найчистішого снігу ідеалу; довго падавши з скелі на скелю; відбивши в своїй прозорості небо і збільшившись у своєму величному, тріумфальному бігові сотнею приток,- повстання раптом губиться в якійсь буржуазній трясовині, як Рейн у болоті.

Все це - минуле, а майбутнє буде іншим. Дивний бік всенародного голосування в тому, що воно знищує заколот в самій його основі і, даючи право голосу повстанню, тим самим відбирає в нього зброю. Зникнення воєн - і на вулицях, і на кордонах - така неминучість. Хоч яке в нас Сьогодні, а Завтра - це мир.

А втім, буржуа не дуже розбирається в таких нюансах, як заколот чи повстання, і не знає різниці між ними. Для нього все це бунт, колотнеча чистокровна та простісінька, бунт собаки проти свого пана; спроба вкусити, за яку треба карати ланцюгом і будкою, гавкотіння та дзявкання. І ставиться він так до цього доти, поки собача голова, раптом вирісши, не вирине з пітьми у вигляді лев’ячої морди.

Тоді буржуа починає кричати: «Хай живе народ!»

Чим же, після цих пояснень, буде для історії рух у червні 1832 року? Заколотом чи повстанням?

Це - повстання.

Змальовуючи цю страшну подію, ми, може, і вживемо подекуди слово заколот, але ним будемо кваліфікувати тільки поверхові факти, і завжди будемо відрізняти форму - заколот - від суті - повстання.

У швидкому вибухові і в похмурому кінці цього руху 1832 року було стільки величі, що навіть ті, хто вбачають у ньому лише заколот, все ж таки говорять про нього з пошаною. Для них це - немов залишки 1830 року. Збуджені уяви, кажуть вони, не можуть заспокоїтися за один день. Революція враз не вривається. В ній завжди бувають коливання, перше ніж вона дійде до стану миру, так само як бачимо ми їх у горі, що хвилясто спускається до рівнини. Нема Альп без Юри і Піренеїв без Астурійських гір.

Ця патетична криза сучасної історії, яку пам’ять парижан зве «епохою заколотів»,- безперечно характерний період серед буряних часів цього сторіччя.

Ще одне слово перед тим, як повернутись до нашого оповідання.

Факти, які будуть наведені в ньому, належать до живої драматичної дійсності, що нею історія, за браком часу та місця, іноді нехтує. Але в них - і ми настоюємо на цьому - б’ється й калатає життя людське. Дрібні деталі, як ми казали, це - немов листя великих подій, вони губляться в далині історії. Деталями такого роду рясніє так звана «епоха заколотів». З інших причин, ніж історія, але й судові слідства не все виявили і не все, мабуть, поглибили. Отож, крім подробиць відомих і оголошених, ми покажемо факти, про які не знали; події, учасники яких або вмерли, або забули про них. Більшість акторів цієї гігантської п’єси зникли. На другий уже день вони мовчали. Але те, про що ми розповідаємо, ми, можна сказати, бачили на власні очі. Ми змінимо деякі імена, бо історія розказує, а не викриває; але змальовуватимемо справжні події. Ми покажемо один лише бік, один лише епізод, безперечно, найменш відомий, днів 5-го і 6 червня 1832 року, але зробимо це так, що за темною завісою, яку ми відгорнемо, читач побачить реальний образ цієї страшної події.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ПОХОРОН - НАГОДА, ЩОБ ВІДРОДИТИСЯ

Навесні 1832 року, дармащо холера протягом трьох місяців заморожувала схвильовані розуми, вкриваючи їх якимсь похмурим спокоєм, Париж давно вже був готовий вибухнути. Велике місто, як ми вже казали, подібне до зарядженої гармати: досить однієї іскри, і вона вистрілить. В червні 1832 року такою іскрою була смерть генерала Ламарка.

Ламарк був людина дій і слави. За імперії, а потім за реставрації він виявив відвагу двох родів, потрібних для тих двох епох: відвагу на полі бою і відвагу на трибуні. Він був красномовний, як перед тим був хоробрий; в слові його відчувався меч. Як і його попередник Фуа, він високо тримав і звання командира, і прапор вільності. Сидів він між лівою та крайньою лівою. Його любив народ, бо він повірив у майбутнє, і любила юрба, бо він добре служив імператорові. Разом з графами Жераром і Друе він був одним з тих, кого Наполеон, в глибині душі, хотів зробити маршалами. Договори 1815 року обурювали його, як особиста образа. Він одверто ненавидів Веллінгтона, що подобалось юрбі, і протягом сімнадцяти років, майже не звертаючи уваги на пізніші події, велично зберігав у собі сум за Ватерлоо. Конаючи, в останню свою годину, він притискував до грудей шпагу, піднесену йому офіцерами «Ста днів». Наполеон умер із словом «армія» на устах; Ламарк, умираючи, говорив про «батьківщину».

Його передбачувана смерть страхала народ, як утрата, а уряд, як нагода до заворушень. Ця смерть була горем. Як усе, що гірке, горе може обернутись на повстання. Так воно й сталося.

Напередодні і ранком 5 червня - день призначений для похорону Ламарка - Сент-Антуанське передмістя, повз яке мав пройти кортеж, прибрало грізного вигляду. Це галасливе плетиво вулиць виповнив гамір. Там озброювались, хто як міг. Столярі несли гребені від своїх верстатів, щоб виважувати ними двері. Один з них зробив собі кинджал з гака, відламавши на ньому кінець і загостривши уламок. Другий, якому кортіло якнайскорше розпочати «атаку», три ночі спав не роздягаючись. Один тесляр, Ломб’є на ім’я, зустрів товариша, що спитав його:

- Куди ти йдеш?

- У мене нема зброї.

- Ну?

- То я йду до своєї майстерні по циркуль.

- Що ж робитимеш ти з ним?

- Не знаю,- відповів Ламб’є.

Один такий Жаклен, людина проворна, наблизився до групи робітників.

- Підійди,- сказали вони йому.- Робота в тебе є?

- Ні.

- То йди до Фісп’єра, це - між Монтрейльською і Шаронською заставами; там знайдеш роботу.

А у Фісп’єра були патрони і зброя.

Деякі ватажки «виконували обов’язки пошти», тобто бігали від будинку до будинку, збираючи людей. У Бартелемі, біля Тронської застави, у Капеля, в ресторанчику Пті Шапо, клієнти з серйозним виглядом запитували один одного:

- Де твій пістолет?

- Під блузою. А твій?

- Під сорочкою.

На вулиці Траверсьєр, перед майстернею Ролана, і на площі Мезон-Брюле, перед майстернею Берньє, шушукались групи. Серед найбільш запальчастих там бачили Маво, який в жодній майстерні не служив більше тижня, бо хазяї неодмінно звільняли його за те, що він «щодня сперечався» з ними. На другий день Маво був убитий на барикаді на вулиці Менільмонтан. Прето, якому теж судилося загинути в боротьбі, підтримував Маво і на запитання:

- Яка мета в тебе?

Відповідав:

- Повстання.

Робітники, зібравшись на розі вулиці Берсі, дожидали Лема- рена, уповноваженого по передмістю Сен-Марсо. Паролі переказували майже публічно.

Отож, 5-го червня вдень, то під дощем, то під сонцем, похоронна процесія з тілом генерала Ламарка пройшла по Парижу з військовою урочистістю, трохи збільшеною через ужиті застережні заходи. Два батальйони солдатів з оповитими крепом барабанами й з перекинутими догори прикладами рушницями, десять тисяч чоловік національної гвардії з шаблями при боці, батареї національної гвардії - супроводили труну. Катафалк везла молодь. Безпосередньо за ним ішли офіцери-інваліди з лавровим віттям у руках. Далі йшов незліченний натовп, схвильований, дивний: члени товариства Друзів народу, школа права, медична школа, біженці всіх націй, прапори іспанські, італійські, німецькі, польські, трикольорові, найрізноманітніші значки; діти, що вимахували зеленими галузками; каменотеси, теслярі, які на той час саме страйкували; друкарі, що їх можна було впізнати з паперових ковпаків на їхніх головах. Ішли вони по двоє чи по троє в ряд, кричали, майже всі вимахували палицями, деякі несли шаблі; порядку серед них не було ніякого, але вони мали єдину душу і являли собою то безладну юрбу, то колону. Окремі загони вибирали собі командирів; якийсь чоловік, оіброєний парою пістолетів, здавалося, оглядав ряди, що розступалися перед ним. На бокових алеях бульварів, на галузках дерев, на балконах, у вікнах, на дахах виднілися голови: чоловічі, жіночі, дитячі. Очі їх блищали тривогою. Озброєна юрба йшла; розгублена юрба дивилась.

З свого боку, уряд стежив. Він стежив, поклавши руку на рукоятку меча. На площі Луї XV можна було бачити чотири ескадрони карабінерів, на конях, з сурмачами на чолі, готових до виступу, з повними патронташами, з зарядженими рушницями. В Латинському кварталі й у Ботанічному саду, від вулиці до вулиці, розташувались ешелони муніципальної гвардії; на Винному ринку стояв ескадрон драгунів, на Гревській площі - половина 12-го полку легкої кінноти, друга половина його - на площі Бастілії, шостий драгунський у монастирі целестинців; у дворі Лувра було повно артилерії. Решта війська залишалась у казармах; ми не рахуємо ще полків на околицях Парижа. Занепокоєна влада мала проти загрозливого натовпу двадцять чотири тисячі солдатів у Парижі і тридцять тисяч в його передмістях.

В процесії ширились різні чугки. Говорили про підступи легітимістів; говорили про герцога Рейхштадського, якого бог засудив на смерть саме в ту хвилину, коли юрба хотіла посадити його на імператорський троп. Якийсь чоловік, що так і залишився невідомим, казав, ніби у призначену годину два підкуплені майстри відчинять народові ворота збройового заводу. На відкритому чолі більшості присутніх найбільше позначався ентузіазм з домішкою пригніченості. Серед цього натовпу, хвильованого стількома бурхливими, але благородними почуттями, виднілися й справжні злодійські обличчя та ниці роти, які казали: «Грабуймо!» Певні заворушення доходять до самого дна боліт і женуть на поверхню хмари намулу. Це явище - не чуже і «найкраще організованим» поліціям.

Кортеж з гарячковою повільністю пройшов бульварами від будинку покійного до площі Бастілії. Час від часу падав дощ, але він не мав ніякого впливу на юрбу. По дорозі було чимало інцидентів: труну обнесли круг Вандомської колони; в герцога Фід-Джемса, який стояв на балконі в капелюсі, кидали камені; з народного прапора зірвали гальського півня й тягли його по грязюці; біля Сен-Мартенської брами поранено одного сержанта поліції; офіцер 12-го полку легкої кавалерії голосно казав, що він республіканець; коли з’явилась політехнічна школа, учнів якої не хотіли пускати на похорон, залунали вигуки: «Хай живе політехнічна школа! Хай живе республіка!» На площі Бастілії до кортежу прилучились довгі ряди небезпечних цікавих, що спустилися з Сент-Антуанського передмістя, і в натовпі стало помічатись грізне клекотіння.

Чули, як один чоловік говорив іншому: «Бачиш он того з рудою борідкою? Він скаже, коли треба буде стріляти». Ця ж таки руда борідка виконувала, здається, аналогічні функції й у іншому заколоті - в справі Кеніссе.

Катафалк проминув площу Бастілії, проїхав понад каналом, переїхав через маленький міст і добрався до площі Аустерліцького моста. Там він зупинився. У цей момент, як глянути з висоти пташиного льоту, натовп скидався на комету, ядро якої було на площі, а хвіст розгортався на набережній Бурдон, укривав площу Бастілії і тягнувся по бульвару аж до брами Сен-Мартен. Круг катафалка утворилось коло. Багатолюдна юрба замовчала. Лафайєт узяв слово й попрощався з Ламарком. Хвилина була велична і зворушлива; всі зняли шапки, всі серця калатали. І раптом у колі з’явився якийсь вершник, весь у чорному, з червоним прапором у руках. Дехто казав, ніби в нього був ще червоний ковпак на списі. Лафайєт відвернувся. Ексельман покинув ряди процесії.

Цей червоний прапор зняв справжню бурю й зник у ній. Від бульвару Бурдон і до Аустерліцького моста розляглися крики, що немов морські хвилі перекотились у натовпі. Оглушливо пролунали два вигуки: «Ламарка до Пантеона!», «Лафайєта в ратушу!»¹²⁵ Молодь, під привітальні крики юрби, запряглась у катафалк і повезла Ламарка в труні через Аустерліцький міст, а Лафайєта - у фіакрі Морландською набережною.

В натовпі, що оточував і вітав Лафайєта, бачили одного німця, Людвіга Снідера на ім’я, який потім помер сторічним старим, брав участь у війні 1776 року й бився під командою Вашінгтона біля Трентона, а під командою Лафайєта біля Брендівейна.

Між тим на лівому березі Сени зрушила з місця й загородила міст муніципальна кавалерія, а на правому березі вийшли з монастиря целестінців і розгорнулись на Морландській набережній драгуни. Ті, що везли Лафайєта, несподівано побачили їх на повороті набережної й закричали: «Драгуни! Драгуни!» Драгуни посувалися вперед ходою, мовчки, з виглядом похмурого очікування, маючи пістолети в кобурах, шаблі в піхвах, рушниці при стременах.

За двісті кроків від моста вони спинилися. Коли фіакр, де сидів Лафайєт, під’їхав до них, вони розступилися, пропустили його і знову зімкнули ряди. В цей момент драгуни і юрба зіткнулись. Жінки, вжахнувшись, кинулися врозтіч.

Що сталось у цю фатальну хвилину? Цього ніхто не міг би сказати. То був один з тих жахливих моментів, коли стикаються дві хмари. Одні розповідають, ніби тоді з боку Арсеналу фанфари засурмили атаку; коли вірити іншим, то якийсь хлопець ударив кинджалом драгуна. Безперечно те, що раптом пролунали три постріли. Перший убив командира ескадрону Шоле, другий убив глуху стару, яка зачиняла в себе вікно, що виходило на вулицю Контескарп; третім обсмалило еполет в одного офіцера. Якась жінка крикнула: «Занадто рано почали!», і зараз же з протилежного до Морландської набережної боку показався ескадрон драгунів, що досі залишався в казармах. Драгуни, з шаблями наголо, галопом мчали вулицею Басомп’єр та бульваром Бурдон і змітали все перед собою.

Цим було сказано все. Зірвалась буря, дощем стали падати камені, почалась стрільба, багато хто кинувся на берег річки й переплив через вузенький, засипаний тепер рукав Сени. Лісні склади на острові Лув’є, ця готова вже простора цитадель, наїжуються бійцями. Люди видирають з землі стовпи, стріляють з пістолетів, починає рости барикада; відтіснета назад молодь з катафалком швидко перебігає Аустерліцький міст і атакує муніципальну гвардію. Прибігають карабінери, драгуни рубають шаблями, натовп розсипається в усіх напрямках, шум війни розлягається по всьому Парижу, гукають: «До зброї!», біжать, спотикаються, тікають, впираються. Гнів роздмухує заколот, як вітер роздмухує вогонь.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
КОЛИШНІ ЗАВОРУШЕННЯ

Нема нічого незвичайнішого за початок заколоту. Все спалахує враз і скрізь. Чи було це передбачене? Так. Чи було воно підготоване? Ні. Звідки воно береться? З бруку. Звідки падає? З хмар. Тут повстання має характерні риси змови; там - імпровізації. Перший стрічний підкоряє собі натовп і веде його куди хоче. Жахливий початок, до якого домішується своєрідна страшна веселість. Спершу це - крики, крамниці зачиняються, виставки на вітринах зникають. Потім лунають поодинокі постріли, люди тікають, приклади рушниць струшують ворота; чути, як у дворах при будинках сміються служниці, кажучи: «Ну й закрутиться ж!»

Менше ніж за чверть години, майже водночас, у двадцятьох різних пунктах Парижа відбувалося ось що.

На вулиці Сент-Круа де ла Бретонрі чоловік двадцять молодих людей з бородами та з довгим волоссям увійшли в кафе і за хвилину винесли звідти вкритий крепом трикольоровий прапор з горизонтальними смугами. На чолі їх ішли троє озброєних чоловіків: один шаблею, другий - рушницею і третій - списом.

На вулиці Ноннен д’Іер якийсь добре вдягнений череватий буржуа, з гучним голосом, лисим черепом, високим лобом, чор- ною бородою й з цупкими вусами, відкрито пропонував прохожим патрони.

По вулиці Сен-П’єр Монмартр чоловіки з голими руками носили чорний прапор з написаним на ньому білими літерами: «Республіка або смерть». На вулицях Женер, Кадран, Монторгейль, Мандар купки людей вимахували прапорами, де можна було прочитати слово секція і номер золотими літерами. На одному з цих прапорів між червоною та синьою смугами ледве виднілася вузенька біла смуга.

На Сен-Мартенському бульварі й на вулицях Бобур, Мішель ле Конт і Темпль грабували збройовий завод і три крамниці зброї. За кілька хвилин тисячорука юрба захопила й понесла з собою двісті тридцять рушниць, майже всі двостволки, шістдесят чотири шаблі й вісімдесят три пістолети. Щоб озброїти якомога більше людей, один брав собі рушницю, а другий - багнет.

Навпроти Гревської набережної озброєні мушкетами молоді люди розташувались у жінок, щоб стріляти. Вони дзвонили, увіходили й починали робити патрони. Одна з цих жінок потім розповідала: «Я не знала, що таке патрони. Мені сказав це мій чоловік».

Група людей виважила двері в крамниці рідкощів на вулиці В’єль Годрієт і взяла звідти ятагани¹²⁶ та турецьку зброю.

На вулиці Перль лежав труп каменяра, убитого рушничним пострілом.

І на лівому, і на правому боці Сени, на набережних, на бульварах, в Латинському кварталі, в районі ринків задихані чоловіки - робітники, студенти, члени секцій - читали прокламації, кричали «До зброї!», розбивали ліхтарі, розпрягали екіпажі, розворочували брук, виважували двері будинків, видирали з землі дерева, обшукували льохи, викочували звідти бочки, нагромаджували на вулиці каміння, меблі, дошки, будували барикади.

Буржуазію змушували допомагати. Увіходили до жінок, забирали в них шаблю та рушницю відсутнього чоловіка й писали на дверях: «Зброя видана». Дехто видавав на шаблю та рушницю розписки, підписували їх «своїм ім’ям» і казали: «Завтра пошлете по них до мерії. На вулиці обеззброювали поодиноких вартових і національних гвардійців, які йшли до свого муніципалітету. З офіцерів зривали еполети. На вулиці Сімітьєр Сен-Нікола один офіцер національної гвардії, переслідуваний цілим загоном, озброєним дрючками та рапірами, ледве встиг сховатись у будинок, звідки міг вийти лише вночі і переодягнений.

В кварталі Сен-Жак студенти виходили групами з своїх квартир і йшли або на вулицю Сент-Ясент до кафе «Прогрес», або на вулицю Матюрен, до кафе «Сім більярдів». Там, перед дверима їх, вони розподіляли зброю. Лісний склад на вулиці Трансноннен пограбували, щоб збудувати барикади. Мирні мешканці поставили опір тільки на розі вулиць Сент-Авуа та Сімон-Лефран, де вони самі зруйнували барикаду. Повстанці відступили в одному пункті: після перестрілки з національною гвардією вони покинули барикаду, яку почали будувати на вулиці Темпль, і втекли через вулицю Кордрі. Загін підібрав на барикаді червоний прапор, пачку патронів і триста пістолетних куль. Гвардійці подерли прапор і шматки його понесли на багнетах.

Все, що ми розповідаємо тут повільно та поступово, робилося враз, по всьому місту, серед страшного гамору. Так одне гуркотіння грому супроводить спалахи сили блискавок.

Менше ніж за годину виросли з землі двадцять сім барикад у самому районі ринків. В центрі стояв той славетний будинок № 50, який був за фортецю для Жанни з її шістьма стами компаньйонами. Маючи по один бік барикаду в Сен-Меррі, а по другій - барикаду на вулиці Мобюе, він панував над трьома вулицями - Арсі, Сен-Мартен та Обрі-Лебуше, як раз навпроти нього. Дві барикади під прямим кутом йшли: одна від вулиці Монторгейль до вулиці Гранд-Трюандрі, а друга - від вулиці Жофруа Ланжевен до вулиці Сент-Авуа. Були незліченні барикади й в двадцяти інших кварталах Парижа: в Маре і Монт-Сент-Женев’єв; одна, на вулиці Мепільмонтан, була збудована з воріт, які зірвали з завіс; на другій, біля моста Отель Дьє, за триста кроків від моліцейгької управи, лежала розпряжена й перекинута карета.

На барикаді на вулиці Менетріер добре вдягнений чоловік роздавав гроші робітникам. До барикади на вулиці Гренет під’їхав вершник і передав тому, хто, здавалось, командував барикадою, пакунок, який скидався на пакунок з грішми. «Тут,- казав він,- буде чим сплатити витрати, вино тощо». Молодий блондин, без галстука, переходив від барикади до барикади, повідомляючи пароль. Другий, з шаблею наголо, в синій шапці поліцая, розставляв вартових. Всередині барикад - кафе й кімнатки портьє перетворено на кордегардії. Взагалі, заколот додержував наймудрішої військової тактики. Чудово вибрані були вузькі, звивисті вулиці з силою рогів та поворотів; зокрема - околиці ринку з заплутанішим за ліс плетивом вуличок. Товариство Друзів народу, переказували, взялось керувати повстанням у кварталі Сент-Авуа. Обшукавши чоловіка, вбитого на вулиці Понсо, знайшли план Парижа.

Але насправді керував повстанням якийсь невідомий запал, що почувався у повітрі. Повстання раптом однією рукою побудувало барикади, а другою захопило майже всі пости гарнізону. Менше ніж за три години повстанці зайняли на правому березі Арсенал, мерію на Королівській площі, все Маре, збройовий завод Попенкур, Галіот, Шато д’О, всі суміжні з ринком вулиці; на лівому березі - казарми Ветеранів, Сент-Пелажі, площу Мобер, пороховий завод Де-Мулен, всі застави. На п’яту вечора вони були господарями площі Бастілії, Ленжрі, Блан-Манто; їхні розвідники доходили до площі Перемог, загрожували Французькому банкові, казармам Пті Пер, поштамтові. Третя частина Парижа була охоплена заколотом.

На всіх пунктах точилась запекла боротьба. Обеззброювання на вулиці, відвідування приватних помешкань, пограбування крамниць із зброєю показували, що бій, який розпочався з кидання каменів, перейде до пострілів з рушниць.

Коло шостої години вечора пасаж Сомон обернувся на місце бою. Повстанці були в одному кінці його, військо - в протилежному. Перестрілювалися зза грат. Один спостерігач, мрійник, автор цієї книги, пішовши подивитись на вулкан зблизька, опинився в тому пасажі, як у лещатах. Рятуватися від куль він міг тільки за колонами між крамницями і в такому непевному становищі перебував майже півгодини.

Тим часом барабани били на збір, національна гвардія поквапливо вдягала свою форму та озброювалась, з мерії виступали легіони, з казарм - полки. Навпроти пасажа Анкр один барабанщик дістав удар кинджалом. Іншого, на Лебединій вулиці, атакували тридцять молодих людей, які проштрикнули йому барабан і забрали в нього шаблю. Ще одного було вбито на вулиці Греньє-Сен-Лазар. На вулиці Мішель-Леконт один по одному впали мертві три офіцери. Багато солдатів муніципальної гвардії, поранених на Ломбардській вулиці, відступали.

Перед Кур-Батав загін національної гвардії знайшов червоний прапор з написом «Республіканська революція № 127». Чи й справді то була революція?

З центра Парижа повстанці зробили якусь неприступну, покручену, колосальну цитадель.

Тут було вогнище руху, там, очевидно, мало бути розв’язане питання. Решта були тільки сутички. У центрі ще не бились, і це доводило, що все буде вирішено саме тут.

В деяких полках солдати були в замішанні, і це надавало кризі ще страшнішої непевності. Вони пам’ятали, якими оваціями зустрів народ у 1830 році нейтралітет 53-го полку регулярної армії. Командували ними два безстрашні, випробовані великими війнами чоловіки: маршал де Лобо і генерал Бюжо, при чому другий підлягав першому. Колосального розміру патрулі, що складалися з батальйонів регулярного війська, оточених з усіх боків ротами національної гвардії, на чолі з поліцейським комісаром у шарфі, ходили розвідувати повсталі вулиці. З свого боку й повстанці розставили пости на перехрестях і сміливо посилали свої патрулі поза барикади. Обидві сторони стежили одна за одною. Уряд, мавши в руках армію, вагався. Надходила ніч, і можна вже було чути, як бив на сполох дзвін на Сен-Меррі. Тодішній військовий міністр, маршал Сульт, що бачив Аустерліц, дивився на це дуже похмуро.

Оці старі матроси, звиклі до правильних маневрувань і керуючись самою тактикою - цим компасом у боях - зовсім розгублюються перед колосальним шумовинням, яке звуть народним гнівом. Вітру революції не приборкаєш.

В безладді підходили національні гвардійці з передмість. Риссю примчав з Сен-Дені ескадрон 12-го полку легкої кавалерії, з Курбвуа прибув 14-й регулярний полк, батареї військової школи стали на позицію в Каруселі, везли гармати з Венсена.

Тюільрі безлюділо. Луі-Філіпп був абсолютно спокійний.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
СВОЄРІДНІСТЬ ПАРИЖА

За останні два роки Париж, казали ми, бачив не одне повстання. Поза повсталими кварталами фізіономія Парижа під час заколоту звичайно залишається надиво спокійною. Париж дуже швидко звикає до всього. Це ж - тільки заколот, а у Парижа стільки діла, що він не турбується через таку дрібницю. Це можливо тільки в таких колосальних містах. Тільки їхні безкраї простори й можуть містити в собі водночас і громадянську війну, і якусь, просто чудну, байдужість. Звичайно, коли починається повстання і чути вже, як барабани вибивають на збір, крамар обмежується тим, що каже:

- Здається, сваряться на вулиці Сен-Мартен.

Або:

- В Сент-Антуанському передмісті.

Часто він байдужно додає:

- Десь там.

Пізніше, коли чути вже зловісний, розсипчастий тріск мушкетних пострілів і вогонь залпів, крамар каже:

- О, то там, значить, гаряче стає? Егеж, гаряче!

Ще за хвилинку, якщо повстанці наближаються й беруть гору, він поспішає зачинити крамницю й поквапливо вдягає мундир національної гвардії, тобто забезпечує свій крам і піддає небезпеці свою особу.

В якомусь провулку, проході чи тупику перестрілюються; здобувають, втрачають і знову беруть барикади; кров тече, кулі решетять фасади будинків, убиваючи людей в ліжках; трупи захаращують вулиці. А за кілька вулиць звідти, у кафе, стукають більярдні кулі.

Цікаві розмовляють та сміються за кілька кроків від цих охоплених війною вулиць; театри відчиняють свої двері й ставлять водевілі. Візники їздять, люди йдуть пообідати в місті. Іноді в тому кварталі, де б’ються. В 1831 році перестали стріляти, щоб дати пройти весільному кортежеві.

Під час повстання 12 травня 1839 року на вулиці Сен-Мартен один маленький чоловічок, каліка, тягав прикрашений клаптем червоної матерії візок, де були пляшки з різними напоями, переходив від барикади до війська, а від війська до барикади, пропонуючи склянку якогось «коко»¹²⁷ представникам то уряду, то анархії.

Нема нічого дивнішого за такі картини. Вони - властиві заколотам лише Парижа і не повторюються в жодній іншій столиці. Для цього потрібні дві умови: велич Парижа і його веселість. Потрібне місто Вольтера і Наполеона.

А втім, на цей раз, під час збройної сутички 5 червня 1832 року, велике місто відчуло щось, може, сильніше за нього самого. Воно злякалось. Скрізь, в найдальших, в найменш «зацікавлених» кварталах, серед білого дня зачиняли двері, вікна і віконниці. Хоробрі озброювались, боягузи ховалися. Зникли всі прохожі - і байдужі, і заклопотані. Багато вулиць були безлюдні, як о четвертій годині ранку. Переказували тривожні подробиці, поширювали зловісні чутки. «Що вони були хазяями Французького банку; що в самому монастирі Сен-Меррі «їх» шістсот чоловік, які укріпились у церкві; що армія - ненадійна; що Арман Каррель відвідав маршала Клозеля, і маршал сказав йому: «Дістаньте собі спершу полк»; що Лафайєт - хворий, але сказав «їм»: «Я ваш, і йтиму з вами скрізь, де знайдеться місце для мого крісла»; що треба стерегтися; що вночі по закутках Парижа грабуватимуть будинки (тут давалась узнаки фантазія поліції, цієї Анни Радкліф, домішаної до уряду); що на вулиці Обрі-Лебуше поставлено батарею; що Лобо і Бюжо радились, і що опівночі, а найпізніше - світанком, чотири колони виступлять ураз до центра заколоту: одна з площі Бастілії, друга від брами Сен-Мартен, третя від Гревської площі і четверта від ринку; що військо, можливо, вийде з Парижа й відступить до Марсового поля; що як воно скінчиться - невідомо, але тепер - це серйозна справа. Турбувала нерішучість маршала Сульта. Чому не атакує він зараз же? Очевидно, він глибоко занепокоєний. Старий лев немов відчув у пітьмі якусь невідому потвору.

Настав вечір; театри не відчинилися. Патрулі ходили з роздратованим виглядом, обшукували прохожих, заарештовували підозрілих. На дев’яту годину заарештували понад вісімсот душ. В поліцейській управі їх було повно; в Консьєржрі - повно, в Ла Форс - повно. Зокрема, в Консьєржрі довгий льох, званий «Паризька вулиця», був завалений соломою, на якій лежали купами полонені, а один ліонець, Лагранж, сміливо звертався до них з промовами. Розворушувана всім цим людом уся ця солома шуміла, мов дощ. В інших місцях полонені спали один на одному, під відкритим небом, на дворі. Скрізь почувались тривога і мало властивий Парижеві трепет.

В будинках забарикадовувались, дружини і матері хвилювались; чути було тільки: «А, боже мій! Він ще не повернувся». Тілька зрідка чувся стукіт коліс екіпажів. Стоячи на порозі, прислухались до гомону, криків, шуму, глухого та невиразного, про який казали: «Це - кавалерія» або: «Це везуть зарядні ящики», до звуків сурм, барабанів, стрілянини і особливо до того зловісного дзвону на Сен-Меррі. Чекали першого гарматного пострілу. На рогах вулиць з’являлись озброєні й зникали, гукаючи: «Заходьте в будинки!» Тоді люди поспішали зачинити двері на засуви. Питались: «Чим воно скінчиться?» Щохвилини, в міру того, як вечоріло, зловісне полум’я заколоту дедалі більше забарвлювало Париж.

КНИГА ОДИНАДЦЯТА.
АТОМ БРАТАЄТЬСЯ З УРАГАНОМ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
КІЛЬКА ПОЯСНЕНЬ ПОХОДЖЕННЯ ПОЕЗІЇ ГАВРОША. ВПЛИВ НА ЦЮ ПОЕЗІЮ ОДНОГО АКАДЕМІКА

В той момент, коли повстання, викликане сутичкою народу з військом перед Арсеналом, змусило податися назад натовп, що йшов за катафалком, і, сказати б, підштовхувало передні ряди процесії, почався страшний відплив. Юрба сколихнулась, ряди розірвались, всі побігли: хто вперед з криками нападників, хто назад, бліді від страху. Велика ріка, що вкривала бульвари, вмить розділилась, потекла праворуч та ліворуч і з такою силою, немов вона прорвала греблю, розлилась потоками по двохстах вулицях. В цей момент обшарпаний хлопчик, який ішов вулицею Менільмонтан і ніс галузку квітучого альпійського ракитника, щойно зірвану ним на висотах Бельвіль, побачив на вітрині крамниці торговки старими речами старий сідельний пістолет. Хлопець зараз же кинув галузку на брук і крикнув:

- Я позичаю у вас цю машинку, тітко, як там вас!

І втік уже з пістолетом.

Через дві хвилини юрба наляканих буржуа, які, рятуючи себе, бігли вулицями Амло і Бас, зустріла того хлопця. Тепер він вимахував своїм пістолетом і співав:

Вночі не бачиш сласних рук.

Удень же видно все навкруг.

Одна стаття, наскрізь фальшива,

Світ буржуазний сполошила.

Життям порядним нумо жить,

Хто шапку пишну звик носить...

То вирушав на війну маленький Гаврош.

На бульварі він помітив, що його пістолет не має курка.

Хто був автором цього куплета, в лад якому він маршував, та інших пісень, що їх він так охоче співав? Нам це невідомо. Хто знає - чи не він сам? Правда, Гаврош був у курсі всіх популярних на даний час пісеньок і додавав до них своє власне цвірінькання. Вільний птах і вуличний хлопець, він робив попурі з голосів природи й голосів Парижа. Репертуар пташок він комбінував з репертуаром майстерень. Він знав хижих птахів - порода, споріднена з його породою. Здається, протягом трьох місяців він був учнем у друкарні. Одного разу йому довелося виконувати доручення пана Баур-Лормена, одного з сорока безсмертних.¹²⁸ Гаврош був учений гамен.

Гаврош, до речі, і не підозрював, що тієї дощової ночі, коли він гостинно приймав у своєму слоні двох малят, йому довелось виконувати обов’язки провидіння відносно двох своїх братів. Брати - смерком, батько - світанком, ось яка була для нього та ніч. Покинувши зовсім рано вулицю Бале, він поспішив повернутись до слона, артистично витяг звідти обох хлопців, поділив з ними здобутий ним десь сніданок і пішов, довіривши їх добрій матері-вулиці, яка майже сама виховала і його. Розлучаючись з ними, він призначив їм побачення ввечері на тому ж таки місці і на прощання виголосив перед ними таку промову:

- Я тікаю, або, як кажуть при дворі, даю драла. Якщо ви, дітлахи, не розшукаєте тата з мамою, приходьте сюди ввечері знову. Я дам вам повечеряти й укладу спати.

Підібрані якимось поліцаєм і відведені до префектури або вкрадені бродячим фокусником чи просто заблудившись в лабіринті паризьких вулиць, діти не повернулись. На низинах сучасного соціального світу повно таких утрачених слідів. Гаврош більше не бачив їх. Від тієї ночі минуло вже десять чи дванадцять тижнів. Він не раз шкрябав собі потилицю і казав:

- Куди к бісу поділись мої діти?

Тим часом Гаврош, стискаючи в кулаці свій пістолет, дійшов до вулиці Понт-о-Шу. Його увагу привернуло до себе те, що на всю цю вулицю була єдина відчинена крамниця, і - цікаво відзначити - саме крамниця пиріжника. Провидіння давало йому змогу з’їсти яблучний пиріжок, перше ніж він ступить на невідому стежку. Гаврош зупинився, поляскав себе по боках, порився в кишені для годинника, вивернув кишені штанів, не знайшов ані су й заходився репетувати: «Допоможіть! Мене пограбовано!»

Тяжка то річ - упустити такий розкішний пиріжок.

І все ж таки Гаврош пішов далі.

Через дві хвилини він був на вулиці Сен-Луі. Перетинаючи вулицю Пар-Рояль, він відчував потребу винагородити себе чимсь за нез’їдений пиріжок і з величезною насолодою почав дерти театральні афіші.

Трохи далі, зустрівши групу добре вдягнених людей, які здались йому домовласниками, він внизав плечима і дав полегшення своїй досаді, кинувши в обличчя їм таке філософське зауваження:

- Які вони жирні, ці рантьє. Жеруть досхочу. Об’їдаються смачними обідами. А спитайте в них, що роблять вони з своїми грошима? Вони й самі не знають. Жеруть їх, напевне. Все йде їм у пузо.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ГАВРОШ У ПОХОДІ

Вимахувати, ідучи по вулиці, пістолетом без курка - така важлива громадська справа, що Гаврош почував, як з кожним новим кроком збільшується його запал. Він почав було співати «Марсельєзу», але раз-у-раз уривав цей спів, щоб вигукнути:

- Все йде добре. У мене дуже болить ліва лапа й мучить ревматизм, але я вдоволений, громадяни. Хай тримається тепер буржуазія: я співатиму їй під ніс руїнницькі куплети. Хто такі фараони? Пси. Але не будьмо зневажати псів, чорт візьми! Хотів би я, щоб хоч один з них потрапив під мій пістолет. Я йду з бульварів, друзі мої. Та й гаряче ж там! Вариться, аж кипить. Настав час знімати шум з горщика. Вперед, чоловіки! Нехай нечиста кров заллє землю! Я віддаю життя за батьківщину, я не побачу більше моєї любасі. Ні, ні! Скінчено! Але дарма, хай живе радість! Будьмо битись! Годі з мене деспотизму!

В цю хвилину упав кінь улана національної гвардії, що проїздив повз Гавроша. Гаврош поклав свій пістолет на брук, підняв улана, допоміг йому підняти коня. Потім він узяв пістолет і пішов своєю дорогою.

Вулиця Торіньі була мирна та мовчазна. Ця, властива кварталові Маре, апатія контрастувала з гамором навколо. На порозі одного будинку розмовляли чотири кумасі. В Шотландії є трійки відьом, а Париж має квартети кумась. І «ти станеш королем», кинуте Бонапартові на перехресті Бодоє, бреніло б так саме зловісно, як і ці слова, сказані Макбетові серед вересу Армейра.¹²⁹ То було б майже таке саме кракання.

Кумасі вулиці Торіньі цікавились тільки своїми особистими справами. То були три воротарки і ганчірниця з кошиком та гаком.

Вони, здавалось, стояли в усіх чотирьох кутах старості, являючи собою дряхлість, занепад, руїну та сум.

Ганчірниця трималась смиренно. В тому світі, що живе на вільному повітрі, ганчірниця підлабузнюється, воротарка протегує. Це зв’язано із купою сміття в кутку, яка, залежно від примхи воротарки, буває і великою, і малою. Добрість може виявлятись і в помаху мітли.

Ця ганчірниця вміла показати свою вдячність і всміхалась - якою усмішкою! - до всіх трьох воротарок.

Розмовляли вони ось про що:

- Ну, а ваша кішка все ще така злюща?

- А, боже ж мій! Та кішки, ви ж знаєте, природні вороги собак. Скаржитись скорше повинні собаки.

- І люди.

- Зате блохи від кішок не переходять на людей.

- То не велика біда, а собаки - небезпечні. Згадую, був один рік, коли порозводилось стільки собак, що мусили писати про це в газетах. Це тоді, коли в Тюільрі були великі барани, що возили маленьку карету короля Римського. Ви пам’ятаєте короля Римського?

- Я більше люблю герцога Бордоського.

- А я знала Луі XVII. Я більше люблю Луі XVII.

- А м’ясо яке дороге, мам Патагон!

- О, не кажіть мені про це. Різниця це такий жах. Жахливий жах! Тепер маєш самі розваги.

Тут вкинула своє слово й ганчірниця.

- Торгівлі тепер нема, мої пані. Смітники - просто вбогі. Не викидають уже нічого. Все з’їдають.

- А є ж бідніші й за вас, Варгулем.

- Це - правда,- почтиво згодилась ганчірниця.- У мене хоч є фах.

Запала мовчанка, і ганчірниця, доступаючись бажанню похвалитись, яке становить суть натури людської, додала:

- Повернувшись додому ранком, я розбираю те, що приношу в кошику. В кімнаті у мене виростають цілі гори. Ганчірки я складаю в корзину, качанчики капусти - в цеберко, білизну - в стінну шафу, вовну - в комод, старий папір - на підвіконня, те, що можна їсти,- в миску, скалки - в камін, старі черевики - за двері, а кістки - собі на ліжко.

Гаврош стояв позаду і прислухався.

- Чого це ви базікаєте про політику, старенькі?

Його обсипали лайками на чотири голоси:

- Ось іще негідник!

- Що там у нього в куксі? Пістолет?

- Подумайте, який бандитюга, хоч і малий!

- Воно не може бути спокійним, а мусить скидати уряд.

Гаврош, замість того, щоб відповідати, обмежився тим, що підняв собі великим пальцем кінчик носа й розтулив кулак.

- Ах ти босонога паскуда! - крикнула ганчірниця.

Та, яку звали мам Патагон, з обуренням сплеснула руками.

- Буде лихо, це - вже певно. Той хлопець, що живе в сусідньому будинку,- з борідкою, знаєте,- щоранку проходив повз мене під руку з якоюсь дівчиною в рожевому капелюшку, а сьогодні, дивлюсь, несе в руці рушницю. Мам Баше каже, що на минулому тижні була революція в... в... ну, де те теля... в Понтуазі. А тепер гляньте - цей шибеник з пістолетом! У целестінців здається, повно гармат. Що ж, по-вашому, має робити уряд з такими негідниками, які вигадують усе, аби турбувати людей, як тільки вони починають заспокоюватись після нещастя з бідолашною королевою, яку провезли передо мною на возі? А через це тютюн подорожчає ще більше. Просто - підло. Я безперечно піду дивитись, як тебе будуть гільйотинувати, зла личино.

- Ти гугнявиш, бабко,- сказав Гаврош.- Висякай собі нюхало.

Після цього він пішов далі.

На вулиці Паве йому спала на думку ганчірниця, і він виголосив такий монолог:

- Ти по-дурному ображаєш революціонерів, стара помийнице. Цей пістолет захищає твої інтереси. Завдяки йому, в твоєму кошику буде більше їстівного.

Раптом позаду себе Гаврош почув шум. То йшла слідом за ним мам Патагон і здаля сварилась на нього кулаком, приказуючи:

- Ах ти байстря!

- Мені то глибоко байдуже,- відповів Гаврош.

Трохи згодом, проходячи повз будинок Ламуаньйонів, він крикнув:

- Вперед! У бій!

Тут його охопила туга. Він докірливо подивився на свій пістолет, немов поглядом намагався піддобритись до нього.

- Я ось роблю,- сказав він,- а ти не робитимеш.

Справжня собачка може змусити забути собачку на пістолеті. Неподалеку пробіг худючий песик. Гаврош пожалів його.

- Бідолашне цуценя,- сказав він.- Ти, значить, проковтнув бочку, бо під твоєю шкірою випинаються всі її обручі.

І він попрямував до Орм-Сен-Жерве.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ЗАКОННЕ ОБУРЕННЯ ЦИРУЛЬНИКА

Достойний цирульник, який прогнав двох малюків, що їх Гаврош пустив у гостинне черево слона, голив тоді старого солдата, який служив у війську ще за часів імперії. Йшла розмова. Цирульник, природно, говорив ветеранові про заколот у Парижі, потім про генерала Ламарка, а від Ламарка перейшли до імператора. Якби при цьому був присутній Прюдом, то розмову їхню він прикрасив би різними подробицями й назвав би її «Діалог між бритвою та мечем».

- Пане,- питав цирульник,- а як імператор їздив верхи?

- Погано. Він не умів падати. Отож, ніколи й не падав.

- А коні в нього були гарні? Напевне, гарні?

- В той день, коли він дав мені хрест, я розглянув його коня. То була скакова кобила, зовсім біла. Вона мала широко розставлені вуха, глибоке сідло, гарну голову з чорною зірочкою на лобі, дуже довгу шию, міцні коліна, круті боки. Сильні крижі. Трохи більше ніж п’ятнадцять п’ядей на зріст.

- Гарний кінь! - зауважив цирульник.

- То ж був кінь його величності.

Цирульник відчув, що після цих слів годиться трохи помовчати, і тільки трохи згодом спитав знову:

- Імператор, здається, був поранений лише один раз. Правда, пане?

Старий солдат відповів спокійним і владним тоном бувалої людини:

- В п’яту. Під Ратісбоном. Я ніколи не бачив його так добре, як того дня. Він був чистенький, як су.

- А ви самі були поранені, пане ветеран?

- Я? Не дуже серйозно. Я дістав два удари шаблею по шиї під Маренго, кулю в праву руку під Аустерліцем, другу - в ліву ногу під Ієною. Під Фрідляндом мене штрикнули багнетом... ось сюди, під Бородіним сім чи вісім разів кольнули списом в різні місця, під Люценом осколок бомби розчавив мені палець... Ага! Ще під Ватерлоо хтось з мушкета влучив мені в стегно. Ось і все.

- Як гарно померти на полі бою! - з пафосом Піндара вигукнув цирульник.- Слово честі, я волів би краще дістати ядром у живіт, ніж помирати на ліжку від якоїсь хвороби, поволі, день по дневі, ковтаючи ліки, з припарками, шприцами та лікарями.

- Ви мало знайомі з цим,- сказав солдат.

Не встиг він закінчити цієї фрази, як страшний шум струсонув перукарню. Одна з шибок у вітрині розбилась вдрізки.

Цирульник пополотнів.

- О, боже! - скрикнув він.- Ось вам і воно.

- Що? - не зрозумів солдат.

- Та ядро ж.

- Це? - і солдат підняв якусь річ, що котилась по підлозі. То був камінь з бруку.

Цирульник підбіг до розбитого вікна й побачив Гавроша, який на всі заставки тікав до Сен-Жанського ринку. Проходячи повз перукарню, Гаврош, що не забув про двох хлопчиків, не міг стримати бажання привітати якось цирульника і кинув йому в шибку камінь.

- Ось маєте! - верескнув цирульник, стаючи з білого червоним.- Воно чинить капості, аби капостити. Що зробив я цьому гаменові?

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
ДИТИНА ДИВУЄТЬСЯ З СТАРОГО

На Сен-Жанському ринку, де караул уже обеззброїли, Гаврош приєднався до загону, на чолі якого стояли Анжольрас, Курфейрак, Комбфер і Фейлі. Майже всі були при зброї. Багорель і Жан Прувер, розшукавши приятелів, приєднались до цієї групи. У Ан- жольраса була двоствольна мисливська рушниця, у Комбфера - рушниця національної гвардії з номером легіона на ній і два пістолети за поясом, які виднілися спід його розстебнутого сюртука, у Жана Прувера - старий кавалерійський мушкетон, у Багореля - карабін; Курфейрак вимахував тростиною з лезом усередині; Фейлі, стискуючи в руці шаблю, ішов попереду, вигукуючи: «Хай живе Польща!»

Вони йшли від Морландської набережної, без галстуків, без шапок, задихані, мокрі від дощу, з блискавичним огнем в очах. Гаврош спокійно підійшов до них.

- Куди ми йдемо?

- Приєднуйся і знатимеш,- відповів Курфейрак.

За Фейлі ішов або, вірніше, підстрибував Багорель, який в атмосфері заколоту почував себе, мов риба у воді. На ньому був кармазиновий жилет, і він вигукував руїнницькі слова. Жилет його вразив одного прохожого, який, розгубившися, крикнув:

- Ось червоні!

- Червоні! Червоні! - повторив Багорель.- Чого ви лякаєтесь, буржуа? Я, принаймні, не боюсь маку, і маленька червона шапочка не викликає в мене ніякого страху. Повірте мені, буржуа, нехай вже боїться червоного рогата худоба.

Тут він побачив на стіні наймирнішу в світі об’яву - дозвіл їсти яйця, що його, в зв’язку з постом, паризький архієпіскоп давав своїй «пастві».

- Паства! - скрикнув Багорель.- Чемна манера називати дурнями!¹³⁰

І він зірвав об’яву з стіни. Це сподобалось Гаврошеві, і він почав придивлятись до Багореля.

- Ти був неправий, Багорель,- сказав Анжольрас.- Тобі не слід було зривати ту об’яву. Ми маємо справу не з нею; ти даремно витрачаєш свій гнів. Бережи запаси. Поза строєм не витрачають ні рушничного, ні душевного вогню.

- У кожного своя манера, Анжольрас,- заперечив Багорель.- Єпіскопська проза дратує мене. Я хочу їсти яйця без будьчийого дозволу. У тебе якийсь голодний запал, а я розважаюся. Та я й не витрачаю своїх сил, а тільки розганяюсь, і коли розірвав те послання, то лише для того, щоб збудити в себе апетит, клянусь Геркулесом.

Слово «Геркулес» вразило Гавроша. Він завжди шукав нагоди навчитись, і цей здирач об’яв викликав у нього пошану.

- Що означає «Геркулес»? - спитав він у нього.

- Так проклятущою латинською мовою називають одну собаку,- пояснив Багорель.

Тут він побачив у вікні блідого молодого чоловіка з чорною бородою, який дивився на них і був, певно, одним з членів «Абетки».

- Швиденько! Патронів! - крикнув він йому.- Para bellum!¹³¹

- Справді, bel homme,¹³² - зауважив Гаврош, який розумів тепер латинську мову.

Їх супроводив галасливий кортеж, що складався з студентів, художників, молодих людей, членів товариства «Лоза» в Есі, робітників, вантажників. Всі вони були озброєні дрючками; у декого, як у Комбфера, були пістолети за поясом. Серед них ішов один, здавалося, дуже старий чоловік. Він не мав ніякої зброї і поспішав, намагаючись не відбитись від компанії, хоч вигляд у нього був замріяний. Гаврош помітив його.

- Кексекса? - спитав він у Курфейрака.

- Якийсь старий.

То був пан Мабеф.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
СТАРИК

Розповімо, що сталося.

В той момент, коли драгуни атакували натовп, Анжольрас з приятелями був на бульварі Бурдон біля харчових складів. Анжольрас, Курфейрак і Комбфер були серед тих, що кинулись на вулицю Бассомп’єр з криками: «На барикади!» На вулиці Ледіг’єр вони зустріли старика, що йшов неначе без певної мети.

Вразило їх те, що він посувався вперед зигзагами, немов п’яний. До того ж капелюх свій він ніс у руці, хоч дощ падав цілий ранок і не припинився досі. Курфейрак упізнав у ньому батька Мабефа. Знав він його тому, що не раз проводжав Маріуса до дверей будинку старого. Знаючи мирну й навіть полохливу вдачу старого книголюба-титаря, він страшенно здивувався, побачивши його серед цього галасливого натовпу, за два кроки від атакуючої кавалерії, майже під кулями, під дощем, без капелюха. Курфейрак підійшов до нього, і між восьмидесятирічним старим і двадцятип’ятирічним молодим чоловіком відбулася така розмова:

- Повертайте додому, пане Мабеф.

- Чому?

- Буде колотнеча.

- То й добре.

- З гармат.

- То й добре. А куди всі ви йдете?

- Ми йдемо скидати уряд.

- Добре.

І старий пішов слідом за ними. Відтоді він не промовив ні слова. Хода його враз стала впевненою. Робітники хотіли взяти його під руку, але він відмовився. Він ішов майже в першому ряду, твердим кроком і з обличчям сновиди.

- Який завзятий! - шептали студенти. В юрбі говорили, ніби це колишній член Конвенту.

Натовп звернув на вулицю Верері. Малий Гаврош ішов попереду і, виспівуючи на повний голос, неначе правив за горніста. Співав він ось що:

- От вийшов місяць, подивись,

Чи пе піти нам вдвох у ліс? -

Шарло питає у Шарлоти.

Тон, тон, тон,

У Шатон.

Одного бога лиш, одного короля,

Ліард і бочку теж - одну лиш маю я.

На тмин два сіли горобці.

П’ючи росинки, молодці

Бенкет вели там без турботи.

Сі, сі, сі...

У Пассі.

Одного бога лиш, одного короля,

Ліард і бочку теж - одну лиш мло я.

І стільки висмоктали вдвох,

Мов був для них там винний льох.

Аж тигр сміявсь, що жив навпроти.

Дон, дон, дон,

У Медон.

Одного бога лиш, одного короля,

Ліард і бочку теж - одну лиш маю я.

А потім лаятись взялись...

- Чи не піти нам вдвох у ліс? -

Шарло спитався у Шарлоти.

Тен, тен, тен,

у Пантен.

Одного бога лиш, одного короля,

Ліард і бочку теж - одну лиш маю я.

Всі йшли до Сен-Меррі.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
НОВОБРАНЦІ

Загін збільшувався щохвилини. Коло вулиці Більєт до них пристав якийсь високого зросту чоловік з сивіючим волоссям. Курфейрак, Анжольрас і Комбфер помітили його сувору, сміливу фізіономію, але ніхто з них не знав його. Гаврош же, зайнятий співом, свистінням, гудінням, стукотінням у віконниці своїм пістолетом без курка, не звернув уваги на цю людину.

На вулиці Верері їм довелось пройти повз будинок, де жив Курфейрак.

- Оце й добре,- сказав Курфейрак,- я забув гаманець і загубив капелюх.

Він вийшов з рядів, побіг до себе, взяв старий капелюх і гаманець. Узяв також чималу квадратну скриньку, розміром з великий чемодан, що стояла схована між його брудною білизною. Коли він збігав сходами вниз, його окликнула воротарка:

- Пане де Курфейрак!

- Як звати вас? - спитав Курфейрак.

Воротарка остовпіла.

- Ви ж знаєте, що мене звуть тіткою Вевен.

- Ну, так якщо ви називатимете мене паном де Курфейраком, я зватиму вас тіткою де Вевен. А тепер кажіть. У чому там справа?

- Хтось хоче поговорити з вами.

- Хто саме?

- Не знаю.

- А де він?

- У моїй кімнаті.

- А чорт! - вигукнув Курфейрак.

- І чекає вас уже понад годину,- додала воротарка.

В цей час з її кімнати вийшов хтось, схожий на молодого робітника, блідий, маленький, з обличчям у ластовинні. На ньому була дірява блуза й залатані штани; скидався він більше на переодягнену дівчину, ніж на чоловіка, але заговорив з Курфейраком голосом, що аж ніяк не міг належати жінці.

- Де пан Маріус, скажіть, будь ласка?

- Його нема.

- А ввечері повернеться?

- Не знаю.- І Курфейрак додав: - Я, в усякому разі, не повернусь.

Молодий чоловік пильно глянув на нього і спитав:

- Чому?

- А тому.

- Куди ви йдете?

- А тобі яке діло?

- Хочете я піднесу вам скриню?

- Я йду на барикади.

- Можна з вами?

- Коли хочеш,- відповів Курфейрак.- Вулиця - вільна, брук - для всіх.

І він побіг наздоганяти своїх друзів. Наздогнавши їх, Курфейрак передав одному з них свою скриню. Минуло добрі чверть години, перше ніж він помітив, що молодий чоловік і справді супроводить їх.

Натовп не може йти точно туди, куди хоче. Ми казали вже, що його несе порив вітру. Вони проминули Сен-Меррі і, самі не знаючи чому, опинились на вулиці Сен-Дені.

КНИГА ДВАНАДЦЯТА.
«КОРІНФ»

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ІСТОРІЯ «КОРІНФА» ВІД ЧАСУ ЙОГО ЗАСНУВАННЯ

Теперішні парижани, які ступаючи на вулицю Рамбюто збоку ринку, бачать праворуч від себе крамницю кошикаря, де за вивіску править корзина у формі постаті великого Наполеона з написом:

НАПОЛЕОН УВЕСЬ ЗРОБЛЕНИЙ З ЛОЗИН,

не уявляють собі жахливих сцен, що відбувалися тут з тридцять років тому.

Саме тут була вулиця Шанврері, або, як писали раніше, Шан- вреррі, і славетний ресторанчик «Корінф».

Читач пам’ятає сказане нами про споруджену на цьому місці барикаду, славу якої затьмарила, правда, барикада Сен-Меррі. Ось на цю, зовсім забуту тепер, барикаду вулиці Шанврері ми й збираємось кинути трохи світла.

Нехай дозволять нам, для більшої ясності, вдатись до вжитого вже нами при описуванні Ватерлоо способу. Той, хто схоче з точністю уявити собі скупчення будинків, які в ту епоху стояли біля церкви св. Євстафія, в північно-східному кутку ринку, там, де кінчається тепер вулиця Рамбюто, повинен мисленно накреслити літеру N. Вершина її буде доходити до вулиці Сен-Дені, основа - до ринку, вертикальні риси - це вулиці Гранд-Трюандрі та Шанврері, а коса - вулиця Птіт-Трюандрі. Стара вулиця Мондетур своїми численними колінами перерізала всі три лінії в багатьох місцях, і лабіринт цих чотирьох вулиць, на просторі в сто квадратних туазів - між ринком та вулицею Сен-Дені, з одного боку, і між вулицями Лебединою та Проповідачів, з другого - утворював сім груп будинків оригінальної архітектури, різних розмірів, розташованих безладно й немов випадково, і відділених одна від одної вузенькими розколинами, як глиби в каменоломні.

Називаючи їх вузенькими розколинами, ми даємо найправильніше уявлення про ці темні, тісні, звивисті вулички з дев’ятиповерховими будинками. Ці руни були в такому стані, що на вулицях Шанврері та Птіт-Трюандрі будинки підпиралися балками, які йшли від одного фасаду до другого. Вулиці були вузькі, а канави - широкі, і прохожому докотилось пробиратись по завжди мокрому брукові, мало не торкаючись схожих на льохи крамниць, величезних кам’яних з залізними обручами придорожних стовпів, колосальних куп сміття і воріт з важкими віковими гратами. Вулиця Рамбюто знищила все це.

Назва Мондетур¹³³ чудозо характеризує покрученість цього шляху. Ще краще вказувала на неї назва вулиці Пірует,¹³⁴ яка трохи далі виходила на вулицю Мондетур.

Вступаючи з вулиці Сен-Дені на вулицю Шанврері, прохожий бачив перед собою немов лійку, що звужувалась у далині. В кінці цієї дуже короткої вулиці прохід до ринку перегороджував ряд високих будинків, і прохожий міг би подумати, що потрапив у тупик, якби ліворуч і праворуч від себе не побачив дві чорні щілини, якими міг вибратись звідти. То була вулиця Мондетур, що одним кінцем з’єднувалась з вулицею Проповідачів, а другим - з вулицями Лебединою та Птіт-Трюандрі. В глибині цього нібито тупика, на розі правої щілини, виступаючи на вулицю, неначе мис, стояв будинок, нижчий за інші.

В цьому, лише триповерховому, будинку триста років тому відкрився славетний ресторанчик. Веселим своїм гамором він виповнював квартал, описаний Теофілем у таких двох рядках:

Там розхитується жахливий скелет

Бідолашного коханця, що повісився.

Місце було підходяще, і ресторанчик в ряді поколінь переходив від батька до сина.

За часів Матюрена Ренье цей ресторанчик звався «Горщик троянд», а оскільки тоді була мода на ребуси, то на вивісці її був намальований рожевий стовп.¹³⁵ В минулому сторіччі достойний Натуар, один з повних фантазії художників, зневажених сучасною суворою школою, не раз напившись за тим самим столом, за яким напивався й Реньє, намалював на рожевому стовпі гроно корінфського винограду. Зраділий власник ресторанчика змінив вивіску, замовивиши написати золотими літерами над цим гроном: «Корінфський виноград». Звідси - ця назва «Корінф». Скорочення - взагалі надзвичайно природні для п’яниць. Скорочення - це зигзаг фрази. «Корінф» поволі скинув з трону «Горщик троянд». Останній з династії власників ресторанчика, дядько Гюшлу, не знаючи навіть історії свого закладу, наказав пофарбувати стовп у синє.

В залі нижнього поверху був прилавок, на другому поверсі - більярд. Крізь стелю проходила спіраль дерев’яних сходів; залиті вином столи, задимлені стіни, свічки, які горіли й удень,- такий був той ресторанчик. З нижнього поверху вели сходи, прикриті лядою, до льоху. На третьому поверсі була квартира Гюшлу. Туди підіймалися сходами, що скидались більше на драбину й були сховані за дверима у великій залі на другому поверсі. Під дахом -дві жалюгідні мансарди для служниць. Кухня була на першому поверсі поруч зали з прилавком.

Батько Гюшлу народився, може, хіміком, а став кухарем. В його закладі не тільки пили, але й їли. Гюшлу винайшов чудову страву, що подавалася тільки в нього: фаршировані коропи, яких він називав carpes au gras. Їли їх при світлі лойової свічки або кінкету часів Луі XVI за столами, де замість скатертини була прибита гвіздками клейонка. Приходили туди здаля. Одного гарного ранку Гюшлу вирішив, що добре було б сповістити прохожих про свою спеціальність. Вмочивши пензель у чорну фарбу і маючи власну орфографію, як і власну кухню, він намалював на стіні такий знаменитий напис:

CARPES HOGRAS¹³⁶

Взимку дощі та град змили S наприкінці першого слова і G всередині другого, залишивши:

CARPE HO RAS¹³⁷

Таким чином, з допомогою дощів та часу, скромна гастрономічна об’ява обернулась на глибокодумну пораду.

Виявилось, отож, що, не знаючи французької мови, батько Гюшлу знав латинську; що з кухні він зумів здобути філософію і що, бажаючи просто перевершити Карема,¹³⁸ зрівнявся з Горацієм.¹³⁹ І цікаво, що це означало також: «Заходьте до мого ресторанчика».

Нічого цього тепер не існує. Лабіринт Мондетура в 1847 році значно розширили, і тепер його, певно, вже нема. Вулиця Шан- врері і «Корінф» зникли під бруком вулиці Рамбюто.

Як ми вже казали, «Корінф» був одним з місць, де сходились Курфейрак з приятелями. Відкрив «Корінф» Грантер. Він увійшов туди, приваблений написом «Лови години», а повернувся знову заради підсмажених коропів. Там пили, їли, галасували, платили мало, платили неакуратно, не платили зовсім, але зустрічали всіх завжди привітно. Батько Гюшлу був добряча людина.

Добряга Гюшлу носив вуса - оригінальна різновидність корчмаря. У нього завжди був невдоволеннй вигляд, він бурчав на всіх, хто увіходив до нього, нібито хотів залякати своїх клієнтів, і, здавалося, був схильний більше сперечатися з ними, ніж подавати їм суп. І все ж таки, повторюємо, приймали в нього завжди привітно. Це дивацтво притягувало відвідачів до його закладу, і молоді люди казали: «Ходім подивимось, як супиться батько Гюшлу». Гюшлу був колись учителем фехтування. Іноді він раптом вибухав сміхом. Сердитий голос, мила людина. То був комік з трагічною зовнішністю. Найбільше любив він налякати когось, нагадуючи табакерки у формі пістолета, які, замість стріляти, викликають чхання.

Дружина його, бородата, дуже негарна істота, звалась матінка Гюшлу.

Коло 1830 року батько Гюшлу вмер. Разом з ним загубився й секрет фаршированих коропів. Невтішна вдова продовжувала утримувати ресторанчик, але кухня там почала підупадати і стала абсолютно неможливою; вино, яке завжди було поганим, стало жахливим. А втім, Курфейрак з приятелями й досі відвідували «Корінф»,- з жалощів, як казав Боссюе.

Вдова Гюшлу, хвора на задишку й бридка, постійно згадувала про село. Її вимова робила ті спогади не такими нудними.

Зала на другому поверсі, де містився ресторан, була великою довгою кімнатою, заставленою табуретами, ослонами, стільцями, лавами та столами. Там же стояв старий більярд. Ішли туди по гвинтових сходах, які закінчувались в одному з кутків кімнати квадратним отвором, подібним до люка на кораблі.

Ця зала, освітлювана єдиним вузеньким вікном і завжди го- рящим кінкетом, була схожа на горище. Всі меблі в ній, дармащо на чотирьох ніжках, поводилися так, ніби мали їх тільки три. Побілені вапном стіни прикрашали тільки вірші, присвячені мам Гюшлу:

За десять кроків всіх дивує,

За два - страхає всіх вона.

Бородавка у неї в носі

Сидить, велика і масна.

І страх бере, що ту окрасу

Ось вишморкне вона на нас

І що цей ніс, цікавий надто,

У рот їй западеться враз.

Це було написане вугіллям.

Дуже добре описана в цих віршах, мам Гюшлу з ранку до вечора з цілковитим спокоєм ходила повз них. Дві служниці - Матлот і Жіблот¹⁴⁰ на прізвисько (їхніх справжніх імен не знав ніхто) допомагали мам Гюшлу ставити на столи кухлі з поганим вином та різні юшки в череп’яних мисках. Матлот, росла, огрядна, руда та криклива, колишня улюблена «султанша» небіжчика Гюшлу, була бридкіша за будьяку міфологічну потвору. Проте, служниця завжди повинна поступатись господині, і вона все ж таки була менш бридка, ніж мам Гюшлу. Жіблот, висока, тендітна, бліда блідістю недокрів’я, з синцями під напівзаплющеними очима, завжди виснажена й без сил, хвора, сказати б, на хронічну втому, вставала перша, вкладалась спати остання, прислуговувала всім, навіть Матлот, і мовчки, крізь утому, лагідно всміхалася, невиразною, сонною усмішкою.

Над прилавком висіло дзеркало.

Входячи до ресторану, можна було прочитати написаний Курфейраком крейдою на дверях рядок:

Частуй, коли можеш, і їж, коли наважуєшся.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ВЕСЕЛОЩІ ПЕРЕД БУРЕЮ

Легль з Мо, ми знаємо, жив найбільше в Жолі. Помешкання для нього було тим, що й галузка для птаха. Двоє приятелів жили разом, їли разом, спали разом. Все у них було спільне, навіть Музікета. Ранком 5 червня вони пішли поснідати в «Корінф». У Жолі був сильний нежить, що починав передаватись Леглеві. На Леглі був полатаний фрак, а Жолі був добре вдягнений.

Коло дев’ятої ранку вони штовхнули двері «Корінфа» й піднялися на другий поверх.

Їх зустріли Матлот і Жіблот.

- Устриць, сиру та шинки,- замовив Легль.

І вони сіли до столу.

У ресторанчику, крім них, не було нікого.

Жіблот, впізнавши Жолі та Легля, поставила на стіл пляшку вина.

Тільки вони почали снідати, як над люком з’явилася чиясь голова і чийсь голос промовив:

- Я проходив повз, з вулиці почув чудесний запах сиру брі і ввійшов.

То був Грантер.

Він узяв табурет і підсів до стола.

Побачивши Грантера, Жіблот поставила на стіл ще дві пляшки вина. Це становило вже три.

- Невже ти вип’єш обидві пляшки? - спитав у Грантера Легль.

І’рантер відповів:

- Всі люди, як люди; один ти - наівний. Коли ж це бувало, щоб чоловіка дивували дві пляшка вина?

Інші почали з їжі; Грантер почав з вина. Він одразу випив пів пляшки.

- У тебе, певне, дірка в шлунку, чи що? - зауважив Легль.

- А в тебе на лікті,- відповів Грантер і, допивши свою склянку, додав: - Справді, орле похоронних промов, твій фрак - таки старенький.

- Авжеж,- сказав Легль.- Тому то ми з ним і приятелюємо. Він набув форми мого тіла, він ані трохи не тіснить мене, він пристосувався до всіх моїх тілесних вад, він не перешкоджає жодному моєму рухові. Я відчуваю його тільки тому, що він мене гріє. Старі костюми - як старі друзі.

- Ти з бульвару? - спитав Легль.

- Ні.

- А ми з Жолі щойно бачили, як проходила процесія.

- Чудове видовище,- сказав Жолі.

- Як спокійно на цій вулиці! - скрикнув Легль.- Хто сказав би, що Париж увесь кипить? Видно, що колись тут були самі монастирі. Дюбрейль і Соваль подають список їх; і абат Лебеф теж. Скрізь навколо було повно ченців: і взутих, і босих, і голених, і бородатих, і сірих, і чорних, і білих, і францісканців, і капуцинів, і кармелітів, і малих августінців, і великих, і старих... аж кишіло!

- Не будьмо говорити про ченців,- перебив його Грантер.- Розмови про них викликають бажання почухатись. Я проковтнув погану устрицю! - скрикнув він.- Мимоволі почнеш хандрити: устриці - попсовані, служниці - бридкі. Я тільки но проходив повз велику бібліотеку на вулиці Рішельє. Про цю купу устричних шкаралуп, яку звуть бібліотекою, мені просто гидко думати. Скільки паперу! Скільки чорнила! Скільки мазні! І все це понаписували пером. Який дурень сказав, ніби людина - тварина двонога та безпера? А потім я зустрів одну мою гарненьку знайому, прекрасну, мов весна, гідну називатись Флореаль. Негідниця сяє й щаслива, бо якийсь жахливий банкір, весь подзьобаний віспою, вчора зволив зазіхнути на неї. О, горе! Жінки ласі на відкупників не менше, ніж на конвалії; кішки ловлять мишей, як і птиць. А два місяці тому це дівча було ще розважливе в своїй мансарді й приладнувало маленькі мідні кружальця до корсетів... не знаю як зветься такий фах. Вона шила, спала на брезентовому ліжку, вирощувала горщик квітів і була вдоволена. А тепер вона - банкірша. Перевтілення сталось сьогодні вночі. Я зустрів цю жертву вранці, страшенно веселу. І гидко те, що негідниця була сьогодні така ж гарна як і вчора. На її обличчі не відбивався її банкір. Троянди відрізняються від жінок тим, що сліди, залишені на них гусінню, видні. А! На землі нема більше моралі; пошлюся на мирт - символ кохання, лавр - символ війни, цю дурепу оливу - символ миру, яблуню, яка замалим не задушила Адама своїм зернятком, фігу - що бабусю спідниць... А щодо права, то хочете ви знати, що воно таке? Галли зазіхають на Клюзію, Рим протегує Клюзії й питається в галлів, чим завинила вона перед ними. А Бренн відповідає: тим, чим завинила перед вами Альба, тим, чим завинили перед вами Фідени, тим, чим завинили перед вами еквінці, вольськи та сабіняни. Вони були вашими сусідами. Клюзійці - наші. Сусідство ми розуміємо так само, як і ви. Ви вкрали Альбу, ми забираємо Клюзію. «Ви не візьмете Клюзію», каже Рим. Бренн здобуває Рим. Потім він проголошує Vae victis.¹⁴¹ Ось що воно таке - те право. О, скільки в цьому світі живих тварин! Скільки орлів! Скільки орлів! Мене аж обсипає морозом.

Він простиг Жолі свою склянку, в яку той налив вина, випив її і провадив далі, майже не зупинившися над цією склянкою, що залишилась непоміченою ніким, навіть ним самим.

- Бренн, який бере Рим,- орел; банкір, який бере гризетку,- орел. Ні там, ні тут ніякої сором’язливості. Не будьмо ж вірити ні в що. Існує єдина реальність - пити. Хоч які будуть ваші переконання - будете ви за півня, худого, як кантон Урі, чи за півня, ситого, як кантон Гларіс,¹⁴² - дарма: пийте! Ви кажете мені про бульвар, процесію тощо. Ага! То буде, значить, ще одна революція? Мене дивує, що в боженьки така вбогість на засоби. Він мусить щохвилини замазувати сажею пази подій. Щось чіпляється, машина не йде. Зараз тобі революція. В бідного боженьки руки завжди чорні від такого мастила. На його місці я робив би простіше: не запускав би щохвилини моєї машини, рішучіше поводився б з людським родом, виплітав би події вічко по вічку, не вриваючи нитки, не мав би ніяких запасів чи якогось там надзвичайнішого репертуару. Ви кажете, що прогрес посувають два рушії: люди та події. На жаль, час від часу бувають необхідні винятки. Для подій, як і для людей, звичайної труни не досить. Серед людей потрібні генії, серед подій - революції. Серйозні нещасливі випадки - закон, без них не обійдешся. А як подивишся на комети, то хочеться думати, що великі актори потрібні навіть небу. В той момент, коли цього чекають найменше, бог наліплює на небесну твердь метеор. З’являється якась чудернацька зірка з величезним хвостом. І через неї помирає Цезар. Брут ударяє його ножем, а бог - кометою. Крак! Ось вам північне сяйво, ось вам - революція, ось - великий муж. 93 - великими літерами, Наполеон - на посту, комета 1811 року вгорі афіші. А! Прекрасна синя афіша, вся засіяна сузір’ями несподіваних світил. Бум! Бум! Надзвичайне видовище. Підведіть очі вгору, роззяви! Все - несамовите: і зірка, і драма. Боженька - це й забагато, і замало. Його ресурси, взяті з винятків, здаються пишнотою, а насправді - вбозтво. Провидіння, друзі мої, мусить удаватись до крайніх заходів. Революція! Що ж це доводить? Що бог у скрутному становищі. Потрібний державний переворот, бо увірвався зв’язок між сучасним та майбутнім, і бог не може зв’язати обидва кінці. І це стверджує мої думки відносно багатства ієгови. Коли бачиш стільки тривоги вгорі і внизу, стільки убозтва, скупості та нужди на землі і на небі, починаючи від птаха, що не має зернятка проса, і кінчаючи мною, що не має ста тисяч ліврів ренти; коли придивишся до долі людської, дуже зношеної, і навіть долі королівської, де бачиш вірьовку (згадайте повішеного принца Конде); коли подивишся на зиму, цю продухвину в зеніті, звідки дме вітер; коли бачиш лахміття на новій порфірі ранку; бачиш росу - ці фальшиві перлини; бачиш наморозь - ці стрази, бачиш розпороте людство і полатані події; бачиш стільки плям на сонці й стільки западин на місяці; бачиш стільки бідності скрізь,- то мені починає здаватися, що бог не багатий. Виглядає він, правда, по-іншому, але я відчуваю, що він у скруті. Він дає революцію, як дає бал негоціант, каса в якого - порожня. Не треба судити богів з їхньої зовнішності. Під позолотою неба я відчуваю бідний всесвіт. Створене зазнало краху. Ось чому я невдоволений. Дивіться: маємо п’яте червня, а тут майже темно. Від самого ранку дожидаю я, що прийде світло. Воно ще не прийшло, і я закладаюсь, що не прийде сьогодні день. Це - неакуратність погано оплачуваного прикажчика. Так; усе - погано впорядковано, ніщо ні до чого не підходить, цей старий світ зовсім розладнався. Все перекручується, всесвіт дратує. Це - як діти: хто бажає їх, ті їх не мають, а хто не бажає - мають. В цілому я серджусь. А тут ще, орле з Мо, мене сум бере через ту лисину. Мені соромно думати, що я - в такому віці, як це коліно. А втім, я критикую, але не ображаю. Всесвіт - те, що він є. Я говорю без ніякої злості і тільки для того, щоб очистити сумління. Прийміть, вічний отче, запевнення в моїй глибокій до вас пошані. Свідчусь усіма святими Олімпа і всіма богами раю, я не створений бути парижанином, щоб перелітати рикошетом від групи ледарів до групи бунтарів. Я створений, щоб бути турком та дивитися цілий день, як східні жінки виконують чудові егіпетські танки, похітливі, мов сон чистої душею людини; або босеронським сепянином, або венеціанським дворянином, оточеним благородними дамами; або маленьким німецьким князем, який дає германській конфедерації половину піхотинця, а на дозвіллі сушить свої штани на паркані, тобто на кордоні своєї держави. Ось для якої долі я народився. Так, я сказав, що мусив би бути турком, і не відмовляюсь від своїх слів. Не розумію, чому так погано ставляться звичайно до турків. Є гарне й у Магомета. Поважаймо винахідника сералів з гуріями та раю з одалісками. Не будьмо зневажати мусульманство - єдину релігію, прикрашену гаремом. Вип’ємо за це. Земля - велика дурість. Ці йолопи, здається, збираються битись, розбивати один одному пики, вбивати один одного, влітку, в червні,- тоді як вони могли б під руку з якоюсь жінкою піти в поле та подихати ароматом скошеного сіна. Їй-право, роблять забагато дурниць. Старий побитий ліхтар, який я тільки но бачив у тандитника, навів мене на думку, що прийшов уже час просвітити людство. Але я знову починаю сумувати. Ось що значить проковтнути заразом попсовану устрицю й недоладну революцію. У мене знову похмурий настрій. О, жахливий старий світ! В ньому змагаються, підкопуються, продаються, вбивають і звикають до всього.

І після цього припадку красномовності Грантер зазнав заслуженого припадку кашля.

- До речі, про революцію,- сказав Жолі.- Маріус нібито серйозно закохався.

- А в кого, невідомо? - спитав Легль.

- Ні.

- Е, кохання Маріуса! - скрикнув Грантер.- Уявляю собі, що то за кохання. Маріус - туман і закохався в випари. Він - з природи поетів. А поет - значить безумний. Tymbroeus Apollo.¹⁴³ Кумедна, певно, парочка - той Маріус з своєю Марі, або Маріетою, або Марією, або Маріон. Я звідси бачу їх. Вони - в такому екстазі, що забувають і цілуватись. Цнотливі на землі, вони з’єднуються в безкраї. Це - душі, що мають почуття... А сплять вони на зорях.

Грантер розпочав уже другу пляшку і, можливо, збирався виголосити другу довгу промову, коли з квадратного люка над сходами виринула ще одна істота. То був хлоцець, якому не вийшло ще й десяти років, обшарпаний, дуже малий, жовтий, з довгастим писком, живими очима, надзвичайно скуйовдженим волоссям, весь мокрий від дощу і з вдоволеним виглядом.

Не знаючи, очевидно, нікого з трьох, хлопчик, проте, не вагаючись, звернувся просто до Легля.

- Чи не ви будете пан Боссюе? - спитав хлопчик.

- Так мене прозвали,- відповів Легль.- Чого тобі треба?

- А ось. Якийсь високий блондин на бульварі сказав мені: «Ти знаєш матінку Гюшлу?». «Знаю,- кажу.- На вулиці Шанврері, вдова старика». «Іди,- каже,- туди. Там знайдеш пана Боссюе і скажеш йому від мене «Абетка». Це з вас жартують, правда? І він дав мені десять су.

- Жолі, позич мені десять су,- попросив Легль.- Грантер, позич мені десять су,- звернувся він до Грантера.

Разом це вийшло двадцять су, які Легль передав дитині.

- Спасибі, пане,- подякував хлопчик.

- Як тебе звати? - спитав Легль.

- Наве, друг Гавроша.

- Залишайся з нами,- сказав Легль.

- І з нами поснідаєш,- запропонував Грантер.

- Ні, не можу,- відповів хлопчик,- бо я беру участь у процесії. То ж я кричу: «Геть Поліньяка!»

І занісши ногу якомога далі назад, на ознаку найглибшої пошани, хлопець попрощався й пішов.

Після того, як він пішов, Грантер узяв слово знову.

- Це - чистокровний гамен. Існує багато різновидностей їх. Гамен, який служить у нотаря, зветься клерк, гамен на кухні зветься кухарчук, гамен у пекарні - пекарчук, гамен-лакей зветься грум, гамен-моряк зветься юнга, гамен-солдат зветься барабанщик, гамен-живописець - мазій, гамен у крамниці - побігач, гамен при дворі - паж, гамен-король - це дофін, гамен-бог зветься немовля.

Легль тим часом міркував про щось і нарешті сказав:

- «Абетка» означає похорон Ламарка.

- А високий блондин - Анжольрас, який подає тобі знак,- зауважив Грантер.

- Ну що ж, ідемо? - спитав Боссюе.

- Падає дощ,- мовив Жолі.- Я обіцяв іти у вогонь, а не під дощ. Я не хочу схопити нежить.

- Я залишаюсь,- заявив Грантер,- бо мені більше подобається сніданок, ніж катафалк.

- Значить, ми залишаємось,- сказав Легль.- Тоді давайте пити. Можна пропустити похорон і не пропустити заколоту.

- А, заколот! - скрикнув Жолі.- В ньому і я беру участь.

Легль потер собі руки.

- Будуть, виходить, виправляти революцію 1830 року,- сказав він.- Вона ріже в проймах народові.

- Мене ваша революція майже не цікавить,- сказав Грантер.- Я зовсім не почуваю ненависті до теперішнього уряду. Корону в нас врівноважує бавовняний ковпак. Скіпетр закінчується зонтиком. І в таку погоду, як сьогодні, Луі-Філіпп, гадаю, зможе використати свою королівську владу двома способами: насваритись на народ одним кінцем свого скіпетра і, відкривши зонтик на другому, насваритись на небо.

В залі було темно; густі хмари вкривали небо. Ні в ресторанчику, ні на вулиці не було нікого: всі пішли «дивитися на події».

- Що тепер - полудень чи північ? - крикнув Боссюе.- Нічого не видно. Дай світла, Жіблот.

Грантер сидів понурившись і пив.

- Анжольрас зневажає мене,- пробурмотів він.- Анжольрас сказав собі: «Жолі - хворий, Грантер - п’яний» і послав Наве до Боссюе. Якби він зайшов по мене, я пішов би слідом за ним. Тим гірше для Анжольраса, я не буду на його похороні.

Ухваливши таку постанову, Боссюе, Жолі і Грантер залишились у ресторанчику. Коло другої години стіл, за яким вони сиділи, був весь заставлений порожніми пляшками. На ньому горіли дві свічки: одна в мідному, зовсім зеленому, свічнику, друга - в шийці тріснутої пляшки. Грантер притяг Жолі та Легля до вина; Жолі з Леглем притягли Грантера до веселощів.

Щодо Грантера, то опівдні він відмовився від вина, цього не досить діючого джерела мрій. Вино у серйозних п’яниць має лише почесний успіх. В сфері сп’яніння існують біла і чорна магія. Вино - тільки біла магія. Грантер був п’яниця-мрійник. Страшний морок сп’яніння не лякав, а приваблював його. Він кинув пляшки й перейшов на кухлі. Кухоль - це безодня. Не маючи під рукою ні опіуму, ні гашишу і бажаючи затьмарити собі мозок, він удався до жахливої суміші з горілки, пива та абсенту, що викликає таку страшну летаргію. З випарів пива, горілки та абсенту й утворюється той свинець, що важким тягарем лягає на душу. Це - потрійна пітьма, де потопає цей небесний метелик; і в тих, згущених у формі крила кажана, випарах народжуються три німі фурії: Кошмар, Темрява і Смерть, що літають над заснулою Псіхеєю.¹⁴⁴

Грантер, правда, далеко ще не дійшов до цієї зловісної стадії сп’яніння. Він був надзвичайно веселий, і Жалі з Леглем вторили йому. Вони раз-у-раз цокались. До ексцентричності своїх думок та слів Грантер долучив ще й ексцентричність жестів. Сидячи верхи на табуреті, з розв’язаним гаастуком, спираючись лівим кулаком на коліно й тримаючи в правій руці повний кухоль, він урочистим тоном давав рослій служниці Матлот такі накази:

- Нехай відчинять двері палацу. Нехай усі будуть членами Французької академії і кожному буде дано право обіймати мадам Гюшлу. Вип’ємо!

І, звертаючись до мам Гюшлу, він додав:

- О, стародавня, рокована звичаєм жінка! Наблизься, щоб я міг споглядяти тебе.

А Жолі кричав:

- Матлот і Жіблот, не давайте більше пити Грантерові! Він проїдає шалені гроші. В своїй божевільній нестримності він пожер уже за сьогоднішній ранок два франки дев’яносто п’ять сантимів.

- Хто це поздіймав без мого дозволу зорі з неба й поставив їх на стіл замість свічок? - запитував Грантер.

Боссюе, дуже п’яний, залишався спокійний.

Ні на що не спираючись, він сидів на підвіконні відчиненого вікна, підставляв під дощ спину й дивився на своїх друзів.

Рантом позад себе він почув гамір, поквапливі кроки й крики: «До зброї!» Боссюе обернувся і на вулиці Сен-Дені, на розі вулиці Шанврері, побачив Анжольраса з рушницею в руках, Гавроша з пістолетом, Фейлі з шаблею, Курфейрака із шпагою, Жана Прувера з мускетоном, Багореля з карабіном і великий, озброєний і бурхливий натовп, що йшов слідом за ними.

Вулиця Шанврері тяглась не більше як на постріл з карабіна. Зробивши з приставлених до рота долоней імпровізований рупор, Боссюе крикнув:

- Гей! Курфейрак! Курфейрак!

Курфейрак почув оклик, побачив Боссюе і ступив кілька кроків по вулиці Шачврері, гукаючи: «Чого тобі треба?», яке розминулося з «Куди ти йдеш?».

- Будувати барикаду,- відповів Курфейрак.

- Ну, то й будуй тут. Місце підходяще.

- Правда твоя, орле,- згодився Курфейрак.

І по знаку Курфейрака вся юрба кинулась на вулицю Шанврері.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
МОРОК НАВКОЛО ГРАНТЕРА ПОЧИНАЄ ГУСТІШАТИ

Місце, справді, було чудове: вулиця, широка біля входу, звужувалась далі в тупик; «Корінф» виставав з ряду будинків, вулицю Мондетур легко було перегородити, атакувати можна було тільки з боку вулиці Сен-Дені, тобто з фронту і відкрито. Боссюе напідпитку мав окомір тверезого Ганнібала.¹⁴⁵

Як тільки туди вдерся натовп, переляк охопив усю вулицю. Всі прохожі зникли. В одну мить крамниці, майстерні, ворота, вікна, жалюзі, віконниці, починаючи від першого поверху й до мансард, зачинились по всій вулиці. Якась налякана стара жінка, щоб приглушити тріск рушничних пострілів, перед вікном, на двох жердинах, на яких сушила білизну, повісила матрац. Відчиненим залишався тільки ресторанчик, з тієї простої причини, що туди посунула юрба.

- А боже мій, боже мій! - зітхала мам Гюшлу.

Боссюе зійшов униз назустріч Курфейракові.

Жолі, що підійшов до вікна, крикнув:

- Тобі слід було б узяти зонтик, Курфейрак. Ти вхопиш нежить.

За кілька хвилин з грат перед вітриною ресторанчика було виламано з двадцять залізних прутів і розворочено десять туазів бруку. Гаврош з Багорелем захопили й перекинули дроги з трьома барилами вапна, які вони поклали під купи кругляків. Анжольрас підняв ляду до льоху, і всі порожні бочки вдови Гюшлу пішли на ту вапняну барикаду. Фейлі своїми руками, звиклими фарбувати делікатні пластинки віял, підпер барила й дроги двома великими купами щебня. Звідки його взяли - невідомо. З фасаду сусіднього будинку зірвали балки й поклали їх на бочки. Коли Боссюе з Курфейраком обернулися, більше ніж половину вулиці перегороджувала барикада, вища за зріст людний. Ніщо не будує так добре, як руки народу, що будують, руйнуючи.

Матлот і Жіблот приєднались до тих, що працювали. Жіблот носила щебінь і допомагала будувати барикаду, хоч і була втомлена. Кругляки з бруку вона подавала з таким же сонним виглядом, як і вино.

В кінці вулиці проїздив омнібус, запряжений двома білими кіньми.

Боссюе перестрибнув через вулицю, побіг, зупинив омнібус, запропонував пасажирам вийти, подав руку дамам, відпустив кондуктора й повернувся з омнібусом, ведучи коней за повіддя.

- Перед «Корінфом» омнібуси не проїздять,- сказав він.- Non licet omnibus adire Corinthum.¹⁴⁶

Через мить розпряжені коні брели кудись вулицею Мондетур, а перекинутий на бік омнібус доповнював барикаду.

Спантеличена мам Гюшлу сховалась на другому поверсі.

Блукаючим поглядом дивилась вона, нічого не бачачи, і тихо скрикувала. Крик жаху не насмілювався вихопитись з її горла.

- Це - кінець світу! - бурмотіла вона.

Жолі цілував мам Гюшлу в товсту, червону, поморщену шию й казав Грантерові:

- Друже мій, шию жінки я завжди вважав за щось надзвичайно гарне.

Але Грантер дійшов уже вищого ступеня піднесення. Коли Матлот повернулася на другий поверх, він схопив її за талію і, регочучи, штовхав до вікна,

- Матлот - бридка! - кричав він.- Матлот ідеал бридоти. Матлот - химера. Ось таємниця її народження. Якийсь готичний Пігмаліон, що робив ринви на соборах, закохався в одну з них, най- бридкішу.¹⁴⁷ Він ублагав Амура одухотворити її, і як наслідок з’явилася Матлот. Гляньте на неї, громадяни. Волосся в неї кольору свинець-хромату, як у коханки Тіціана, але вона гарна дівчина. Ручуся вам, битиметься вона добре. У кожній гарній дівчині сидить герой. А щодо матінки Гюшлу, то це хоробра стара. Дивіться, які в неї вуса. Вона дістала їх у спадщину від свого чоловіка. Гусар-жінка; правда? Вона теж битиметься. Вдвох вони лякатимуть всю околицю. Товариші, ми скинемо уряд. Це вірно так, як і те, що існує п’ятнадцять проміжних кислот між кислотами маргариновою і форміатною. А зрештою, мені то абсолютно байдуже. Панове, мій батько завжди зневажав мене за те, що я не міг зрозуміти математики. Я розумію тільки кохання та волю. Я - Грантер, душа-хлопець. Я ніколи не мав грошей, не звик до них, і тому їх мені ніколи не бракує. Але якби я мав гроші, то бідних не існувало б. Ви побачили б! О, куди краще ішло б усе, якби в людей з добрим серцем були товсті гаманці! Уявляю собі Ісуса Христа із достатками Ротшільда. Скільки добра зробив би він! Матлот, поцілуйте мене. Ви - пристрасні і полохливі. Твої щоки вимагають поцілунку брата, а твої губи - поцілунку коханця.

- Замовчи, п’янюго! - сказав Курфейрак.

- Я - капітул і майстер ігор на честь Флори,¹⁴⁸ - відповів Грантер.

Анжольрас, який з рушницею в руках стояв на гребені барикади, підвів своє прекрасне суворе обличчя. В Анжольрасі, ми знаємо, сполучались прикмети спартанця і пуританина. Він помер би разом з Леонідом під Фермопілами й разом з Кромвелем спалив би Дрогеду.¹⁴⁹

- Грантер! - крикнув він.- Іди кудись в інше місце просипатись після пиятики. Не безчести барикади.

Ці гнівні слова справили на Грантера дивне враження. Можна було подумати, ніби йому хлюпнули в обличчя склянку холодної води. Він, здавалося, раптом протверезився, сів, сперся ліктем на стіл біля вікна, з невимовною ніжністю глянув на Анжольраса й сказав:

- Ти ж знаєш, я вірю в тебе.

- Забирайся!

- Дозволь мені поспати тут.

- Іди спати в іншому місці! - крикнув Анжольрас.

Але Грантер, не зводячи з нього свого каламутного й ніжного погляду, настоював:

- Дозволь мені спати тут... поки я не вмру.

Анжольрас з презирством глянув на нього.

- Ти, Грантер, нездатний ні вірити, ні мислити, ні бажати, ні жити, ні вмерти.

- От побачиш,- серйозним тоном відповів Грантер.

Він промимрив ще кілька незрозумілих слів, потім голова його важко впала на стіл і - як то звичайно буває в другій фазі сп’яніння, куди несподівано й грубо штовхнув його Анжольрас - зараз же заснув.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
СПРОБА ВТІШИТИ ВДОВУ ГЮШЛУ

Багорель, у захопленні від барикади, кричав:

- Ось ми й декольтували вулицю. Як це красиво!

Курфейрак, потроху руйнуючи ресторанчик, намагався втішити вдову Гюшлу:

- Чи не скаржились ви якось, матінко Гюшлу, що на вас подали до суду за те, що Жіблот витрушувала з вікна килимок, який лежав перед ліжком?

- Так, так, любий пане Курфейрак... О, боже! То ви хочете пустити у ваше жахливе діло ще й цей стіл?.. І не тільки за килим, а ще й за горщик з квітами, який упав з мансарди на вулицю, уряд узяв з мене сто франків штрафу. Хіба це не гидота?

- Ну, то ми помстимось за вас, матінко Гюшлу.

А втім, в такій помсті матінка Гюшлу не бачила багато користі для себе. Її задовольняли, як ту арабку, що, діставши від чоловіка ляпаса, побігла до свого батька скаржитись і вимагала помсти, кажучи: «Ти, батьку, мусиш відповісти йому образою за образу». «А по якій що ці вдарив він тебе?»,- спитав батько. «По лівій». Тоді батько вдарив її у праву щоку й промовив: «Тепер ти мусиш бути вдоволена. Піди й скажи своєму чоловікові, що я дав ляпаса його дружині, бо він дав ляпаса моїй дочці».

Дощ ущухав. Підходило поповнення. Робітники принесли під блузами барило пороху, корзину з пляшками сірчаної кислоти, два чи три карнавальні факели і кошик, повний каганчиків, що залишились від святкування іменин короля. А святкували їх зовсім недавно: 1-го травня. Переказували, ніби все це прислав один бакалійник з Сент-Антуанського передмістя, Пепен на ймення. Розбили єдиний ліхтар, що був на вулиці Шанврері, такий же - на вулиці Сен-Дені і всі ліхтарі на сусідніх вулицях - Мондетур, Лебединій, Проповідачів, Гранд і Птіт Трюандрі.

Анжольрас, Комбфер і Курфейрак керували всім. Будували водночас дві барикади; обидві вони примикали до «Корінфа» й утворювали прямокутник. Більша замикала вулицю Шанврері, друга - вулицю Мондетур з боку вулиці Лебединої. Ця остання барикада, дуже вузька, була споруджена з самих бочок та кругляків. Працювали коло них чоловік п’ятдесят; тридцять з них були озброєні рушницями, тимчасово позиченими ними в одній крамниці.

Важко уявити собі щось дивніше та строкатіше за цей натовп. На одному була куртка, а при ньому - шабля та два сідельні пістолети; другий був у самій жилетці, в круглому капелюсі і з порохівницею на шиї; в третього груди були вкриті дев’ятьма аркушами сірого паперу, і мав він при собі лимарське шило. Один кричав: «Знищімо їх усіх і вмремо на вістрі нашого багнета». А багнета в нього й не було. Ще один нап’яв поверх сюртука мундир національної гвірдії, а на патронташі червоними нитками вишив: «Громадський лад». Було багато рушниць з номерами легіонів, мало шапок, жодного галстука, багато голих рук, кілька списів. Додайте до цього найрізноманітніші віки, найрізноманітніші обличчя, блідих молодих людей, засмаглих портових робітників. Всі поспішали, допомагали один одному, обговорювали шанси на успіх: коло третьої ночі, мовляв, надійде підмога; на один полк можна цілком покластися; Париж повстане. То були немов брати, хоч вони не знали навіть, як кого звуть. У великих небезпеках гарно те, що в них і незнайомі стають братами.

В кухні розвели вогонь і заходились виливати кулі з кухлів, ложок, виделок - усього олов’яного посуду, що був у ресторанчику. Працюючи, пили. На столі, між склянками, лежали капсулі та дріб. В більярдній мам Гюшлу, Матлот і Жіблот, по-різному переживаючи жах, що охопив їх (одна - приголомшена, друга - задихана, третя - віджила) дерли старі ганчірки й скубли корпію. Їм допомагали троє повстанців - волохатих, бородатих та вусатих чоловіків, які майстерно, немов швачки розсмикували тканину й викликали трепет у цих жінок.

Високий на зріст чоловік, що на нього Курфейрак, Комбфер і Анжольрас звернули увагу, коли він приєднався до процесії на розі вулиці Більє, працював коло меншої барикади. Гаврош працював коло більшої. Молодий же чоловік, що дожидав Курфей- рака у нього вдома й питався про Маріуса, зник приблизно в той момент, коли перекидали омнібус.

Цілком щасливий, весь сяючи, Гаврош був душею роботи. Він ходив скрізь, підіймався, спускався, знову підіймався, кричав, кидав дотепи. Зтавалось, він був там, щоб підбадьорювати всіх. Що спонукало його? Нужда. Чи були, в нього крила? Були: його радість. Гаврош крутився, як вихор. Його бачили всюди, його чули завжди. Він виповнював собою простір, бо був водночас скрізь. Його повсюдність просто дратувала. В його присутності припинити роботу було не можна. Величезна барикада почувала його на своїх крижах. Перед ним ніяковіли ледарі, він оживляв лінивих, він додавав духу втомленим, будив замріяних. Одних він звеселяв, другим надокучав, третіх сердив, всіх розворушував. Він то штрикав якогось студента, то щипав робітника, то зупинявся, то йшов далі, він літав над усією цією метушнею та роботою, перестрибував з місця на місце, шептав, бурчав і надокучав усім, неначе муха коням, запряженим у колосальний віз революції.

Його маленькі руки безнастанно рухалися, його маленькі легені невтомно працювали.

- Сміливо! Ще кругляків! Ще бочок! Ще матеріалу! Де його знайти? Трохи щебня затулити цю дірочку! Ваша барикада - зовсім маленька. Треба зробити її вищою. Кладіть усе, підпирайте всім, тягніть усе! Ламайте будинок! Ось вам скляні двері.

Ці слова здивували працівників.

- Скляні двері! - повторив хтось.- Що ж, по твоєму, робитимемо ми з ними, прищику?

- Ех ви, Геркулеси! - відповів Гаврош.- Та скляні двері - чудова річ для барикади. Вони не зупиняють атаки, але утруднюють її здобуття. Ви, значить, ніколи не крали яблук зза муру, в гребінь якого встромлені шийки пляшок. Адже скляні двері зрі- жуть мозолі на ногах національних гвардійців, коли вони схочуть зійти на барикаду. Скло - це зрадник. Е! Фантазія у вас не буйна, товариші.

Гавроша тільки страшенно дратував його пістолет без курка, і він переходив від одного до одного, вимагаючи:

- Рушницю! Рушницю! Чому не дають мені рушницю?

- Рушницю? Тобі? - здивувався Комбфер.

- А чому ні? - відповів Гаврош.- Я ж мав її, коли в 1830 році ми сперечалися з Карлом X.

Анжольрас знизав плечима.

- Коли їх буде досить у дорослих, тоді дадуть і дітям.

Гаврош гордо повернувся до нього.

- Якщо тебе вб’ють раніше за мене, я заберу твою рушницю.

- Хлопчисько! - сказав Анжольрас.

- Жовтодзьобий! - сказав Гаврош.

Розмову їхню увірвав якийсь елегантно вдягнений випадковий прохожий.

- Ідіть до нас, молодий чоловіче! - крикнув йому Гаврош.- Хіба ви не хочете нічого зробити для батьківщини?

Елегантний прохожий зник.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
ГОТУВАННЯ

Тогочасні газети, які казали, ніби висота барикади на вулиці Шанврері, цього - запевняли вони - «майже неприступного спорудження», досягала рівня другого поверху, помилялися. Насправді висота її не перевищувала шести-семи футів. Збудовано її було так, що її захисники могли або ховатись за нею, або сходити на її гребінь по чотирьох рядах кругляків, покладених зсередини один на один, на зразок сходів. Зовні ж, з фронту, зроблена з куп кругляку та бочок, з’єднаних балками та дошками, просуненими в колеса дрог Ансо й перекинутого омнібуса, барикада дійсно мала грізний і неприступний вигляд. Відтулина, досить широка, щоб могла пройти одна людина, була залишена між стіною будинку й краєм барикади - на той випадок, коли б довелося зробити вилазку. В барикаду встромили й закріпили вірьовками дишло омнібуса, і на ньому маяв червоний прапор.

Маленької барикади Мондетур, схованої за будинком, де містився ресторанчик, не було видно. Обидві барикади утворювали грізний редут. Анжольрас з Курфейраком не вважали потрібним забарикадовувати другий кінець вулиці Мондетур, що вулицею Проповідачів з’єднувався з ринком. Вони, очевидно, хотіли зберегти можливість сполучатися з зовнішнім світом і мало боялись атаки з боку небезпечного й незручного для нападника провулку Проповідачів.

Коли не рахувати цього проходу, що його Фолар своєю стратегічною мовою назвав би Кишкою, та вузької відтулини на вулицю Шанврері, то середина барикади, де гострим кутом виставав ресторанчик, являла собою неправильної форми чотирикутник, закритий з усіх сторін. Між більшою барикадою й високими будинками в глибині вулиці залишався проміжок, кроків у двадцять завширшки, і барикада, можна б сказати, спиралась на ці будинки, які всі були заселені, але зачинені згори донизу.

Всю цю роботу було виконано без перешкод менше ніж за годину, при чому відважна жменька будівників не бачила за той час жодної ведмежої шапки, жодного багнета. Випадкові прохожі - буржуа, які в момент заколоту насмілювались показуватись на вулиці Сен-Дені,- прискорювали ходу, як тільки помічали барикаду на вулиці Шанврері.

Коли закінчили будувати обидві барикади й встромили в одну з них прапор, з ресторанчика витягли на вулицю стіл. Курфейрак став на нього, Анжольрас приніс квадратну скриню, і Курфейрак відчинив її. В скрині було повно патронів. Побачивши патрони, здригнулись і найвідважніші, і на момент запанувала тиша.

Курфейрак, усміхаючись, роздав патрони.

Кожен одержав по тридцять штук. У багатьох був порох, і вони заходились готувати нові патрони, самі виливаючи кулі. Барило ж з порохом стояло на столі біля дверей, і його приберегали.

Сигнал на збір, не стихаючи, лунав по всьому Парижу, і на монотонний звук його на барикаді перестали нарешті звертати увагу. Цей звук, то наближаючись, то віддаляючись, котився зловісними хвилями.

Всі, не поспішаючи, з урочистою серйозністю зарядили рушниці. Анжольрас поставив трьох вартових поза барикадою: одного на вулиці Шанврері, другого на вулиці Проповідачів, третього на розі Птіт-Трюандрі.

І, спорудивши барикади, зарядивши рушниці, розставивши вартових; самі на цих страшних вулицях, де ніхто вже не проходив; оточені німими й немов мертвими будинками, де не почувалось жодного руху людини; оповиті смерком ночі, що наставала; посеред цієї темряви та мовчанки, в яких почувалось наближення чогось жахливого і трагічного,- озброєні, рішучі, спокійні, вони чекали.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
ОЧІКУВАННЯ

Що ж робили вони, очікуючи?

Про це ми мусимо розповісти, бо воно належить історії.

Тоді як чоловіки робили патрони, а жінки скубли корпію; тоді як великий казан, повний свинцю та олова, з яких виливали кулі, димів на горящій жаровні; тоді як вартові з рушницями в руках охороняли барикаду; тоді як Анжольрас, якого не можна було відірвати від роботи, стежив за вартовими,- Комбфер, Курфейрак, Жан Прувер, Фейлі, Боссюе, Жолі, Багорель і ще дехто зійшлись, як в найбільш мирні часи своїх студентських бесід. І в одному з кутків ресторанчика, перетвореного на каземат, за два кроки від спорудженого ними редуту, прихиливши заряджені карабіни до спинок стільців, ці прекрасні юнаки, перед останньою своєю годиною, декламували любовні вірші.

Які саме? А ось вони:

Чи згадуєте ви прекрасний вік наш ранній,

Коли всміхалося нам щастя кожну мить,

І в серці в нас було лише одне бажання -

Удвох ділить любов та в модному ходить,

Ті дні, коли, ваш вік приклавши до мойого,

Ще сорока нам літ не сповнилось обом,

І, сходячи до нас в оселю нашу вбогу,

Нам навіть і зима була весняним сном.

О, час той! Манюель в промовах відзначався,

Сідати за бенкет юрба паризька йшла.

Фуа гримів з трибун, а я... я наштрикався

На шпильку, що у вас в корсажі десь була.

На вас дивились... Я в суді не мав роботи,

І з вами в Прадо йшов, де нас чекав обід.

Всіх вабив вигляд ваш. Здавалося достоту,

Що погляд кидають троянди вам услід.

Я їх розмову чув: «Яка гарненька й мила!

Від зачіски її йде аромат тонкий.

Напевно, під плащем вона ховає крила!

Як гарно на чепці розпущені стрічки!»

Ми йшли; рука моя - весь час твою стискала.

Сама жива любов - здавалось так усім -

В подружжі нашому щасливо обвінчала

Ясного квітня цвіт із травнем запашним.

Самітно живучи, ми жадібно ковтали

Кохання нашого плід райський, заказний.

Ще слово з вуст моїх не сходило,- як слало

Вже серденько твоє коханцю відгук свій.

Сорбонна нам була тим буколічним краєм,

Де за коханою весь час я йшов, як тінь.

Отак, кохаючи, ми з запалом вивчаєм

По карті Ніжності - край, де бренить латинь.

Майдан Мобера! Ти, старий майдан Дофіна!

Як натягала ти, в один з весняних днів,

Панчішку чарівну,- мені здавалось - лине

В горищі нашому блиск зоряних вогнів.

Читав Платона я... Нічого не навчили

Мене книжки його, Мальбранша, Ламенне.

Все благо й мудрість ти одна мені явила,

Обдарувавши раз трояндою мене.

Я був твій раб, а ти - моя раба-коханка.

Як прагнув я тебе! О, те горище, де

Хазяйнувала ти, ще не вдягнувшись, зранку!..

У дзеркалі твоє обличчя молоде!..

Скажи, хіба могли б ми спогади згубити

Про ті часи, коли нам блиск зорі світив,

Про газ і про муар, стрічки й любимі квіти.

Про мову, що вжива цілунки замість слів.

З тюльпаном горщик - був садочком любим нашим.

Спідницю на вікно ти вішала свою.

От сіли ми, беру полив’яну я чашу,

Тобі ж фарфорову я чашечку даю.

Згадай ті прикрості, що нас обох смішили

Боа, загублене на вулиці якось,

Ще муфта спалена. Портрет Шекспіра милий,

Щоб повечерять раз, продати довелось.

Я був жебрак, і щедрою була ти,

Себе віддаючи моїм палким вустам.

Том Данте нам служив столом,- і ласувати

За ним каштанами було так любо нам.

Згадай, як ти зайшла у мій притулок скромний,

І згодилась, щоб я тебе поцілував...

Як потім вийшла ти, рожева вся і томна,

Я весь блідий лишивсь - і в бога вірить став.

Кохана, о, згадай хвилини раювання,

Косинки пригадай, шо дерлись нанівець...

О, скільки ж то зітхань у поривах бажання,

Неслося до небес із наших двох сердець!..

Година, місце, спогади юності, кілька зірок, що починали блищати на небі, жалібна тиша безлюдних вулиць, неминучість в найближчому часі надзвичайно важливих подій, надавали якоїсь болісної принадності цим віршам, що їх півголосом декламував у сутіні Жан Прувер, який, казали ми, був поетом ніжності.

Тим часом на меншій барикаді засвітили каганчик, а на більшій - восковий факел, з тих, які під час карнавалу бачиш на передках карет, наповнених масками, що їдуть до Куртіль. Ці факели, казали ми, доставили з Сент-Антуанського передмістя.

Факел був у своєрідній клітці з кругляків, що захищала його від вітру, мала одну сторону відкриту й стояла так, що світло факела падало на прапор. Вулиця й барикада залишались зануреними в морок, і видно було тільки червоний прапор, зловісно освітлюваний немов величезним потайним ліхтарем.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ.
ЧОЛОВІК, ЩО ПРИЄДНАВСЯ ДО ПОВСТАНЦІВ НА ВУЛИЦІ БІЛЕТ

Настала ніч. Ніхто не з’являзся. Чути було тільки невиразний шум, а подекуди - постріли, але далекі й не часті. Цей тривалий перепочинок доводив, що уряд не гаяв часу й збирав сили. П’ятдесят чоловік чекали шістдесят тисяч.

Анжольрас почував, що його починає брати нетерплячка, характерна для міцних душ на порозі страшних подій. Він пішов до Гавроша, який робив патрони в залі ресторану при непевному світлі двох лойових свічок, поставлених на прилавок, бо на столах був розсипаний порох. На верхніх поверхах повстанці з обережності зовсім не засвічували світла.

В той момент Гаврош дуже був заклопотаний, але не патронами.

Чоловік з вулиці Білет тільки но ввійшов до ресторану й сів до найменш освітлюваного столу. Йому припала піхотна рушниця великого розміру, яку він тримав між колінами. До цього моменту, захоплений силою «втішних речей», хлопець навіть не бачив його.

Коли він увійшов, Гаврош, милуючись його рушницею, машинально кинув на нього погляд, а коли незнайомий сів, гамен раптом зірвався на ноги. Кожний, хто стежив би за цим чоловіком, неодмінно помітив би, як пильно придивлявся він до всього і на барикаді, і серед загону повстанців. Зате, ввійшовши до ресторану, він неначе замислився й не бачив нічого. Гамен наблизився до цього замисленого незнайомого й почав навшпиньки походжати навколо, як ходять тоді, коли бояться збудити заснулого. Разом з тим на його дитячому обличчі, водночас такому зухвалому й такому серйозному, такому пустотливому й такому глибокодумному, такому веселому й такому сумному, пробігали всі гримаси, властиві дорослому, що означали: «Ні, це неможливо... я помиляюсь, я марю... Невже?.. Ні, не може бути... А втім... Ні...» тощо. Гаврош розхитувався на п’ятах, стулював у кишенях кулаки, крутив шию, мов птах, випинав нижню губу. Він був уражений, вагався, не вірив; був переконаний, засліплений. На обличчі в нього лежав вираз головного євнуха, який на невільницькому ринку, серед потвор, знайшов Венеру, або аматора-художника, який у купі мотлоху впізнав Рафаеля. Все в ньому було у дії - і чутливий інстинкт, і комбінаторський розум. Гаврош, очевидно, натрапив на незвичайну подію.

Саме в розпалі його хвилювань до нього підійшов Анжольрас.

- Ти - малий,- сказав Анжольрас,- і тебе не побачать. Вийди за барикаду, прослизни попід будинками, оглянь вулиці, а тоді розпозіси мені, що там робиться.

Гаврош сп’явся навшпиньки.

- То, значить, і малі придатні до чогось? Це дуже добре. Я йду. А ви звіряйтесь на малих і не довіряйте дорослим.- І, підвівши голову та стишивши голос, Гаврош показав на чоловіка з вулиці Білет й спитав: - Бачите цього довгого дядю?

- Ну?

- Це - шпигун.

- Ти - певний?

- Нема й двох тижнів, як він за вухо стягнув мене з карнізу Королівського моста, де я дихав свіжим повітрям.

Анжольрас швидко відійшов від гамена й шепнув кілька слів робітникові з порту, що був там. Робітник вийшов і майже зараз же повернувся з трьома іншими. Ці четверо чоловіків, четверо плечистих носильників, непомітно стали за столом, на який спирався незнайомий. Вони, очевидно, були готові кинутись на нього.

То ті Анжольрас наблизився до нього і спитав:

- Хто ви?

При цьому несподіваному запитанні незнайомий аж підскочив. Він занурив погляд у глибину чистих очей Анжольраса і, здавалось, вхопив його думку. Усміхнувшись усмішкою, повною презирства, енергії та рішучості, він з гордовитою поважністю відповів:

- Я розумію... Ну що ж - ви вгадали.

- Ви - шпигун?

- Я агент влади.

- Ваше ім’я?

- Жавер.

Анжольрас подав знак чотирьом носильникам, і вмить, перше ніж Жавер устиг обернутись, його схопили за комір, звалили на підлогу, зв’язали, обшукали.

У нього знайшли маленьку круглу картку між двома скельцями, на якій, з одного боку, був вигравірувіний герб Франції з написом «Догляд і пильність», а з другого - посвідчення: «Жавер, інспектор поліції, 52 років», внизу стояв підпис тодішнього префекта поліції Жіске.

У Жавера знайшли ще годинник і гаманець з кількома золотими монетами. І годинник, і гаманець йому залишили. В глибині кишені для годинника намацали папірець у конверті й витягли його. Анжольрас розгорнув папірець і прочитав такі п’ять рядків, написані власноручно префектом поліції:

«Виконавши доручення політичного характеру, інспектор Жавер спеціальним дослідженням мусить перевірити, чи дійсно злочинці мають свою агентуру й на правому березі Сени біля Ієнського моста».

Обшукавши Жавера, його знову поставили на ноги, скрутили йому руки за спину й прив’язали посеред нижньої зали до того славетного стовпа, що дав колись назву ресторанчикові.

Гаврош, який був присутній при цій сцені й усе схвалював мовчазними кивками голови, підійшовши до Жавера, сказав:

- Сьогодні миша зловила кішку!

Все відбулося так швидко, що люди на вулиці дізнались про це лише тоді, коли все було скінчено. Жавер навіть не крикнув. Побачивши його прив’язаним до стовпа, Курфейрак, Боссюе, Жолі Комбфер та інші, що були на барикадах, прибігли подивитись.

Притулившись спиною до стовпа і зв’язаний так, що не міг поворухнутися, Жавер підвів голову з спокійною сміливістю людини, яка ніколи не брехала.

- Це - шпигун,- сказав Анжольрас і, звертаючись до Жавера, додав: - Вас розстріляють за дві хвилини перед тим, як барикаду буде здобуто.

- Чому не зараз же? - найбільш владним своїм тоном спитав Жавер.

- Ми заощаджуємо порох.

- Тоді покінчіть зі мною ножем.

- Ми - судді, шпигуне, а не вбивці,- відповів красень Анжольрас.

Потім він покликав Гавроша.

- А ти повертайся до своєї роботи. Роби, що я тобі казав

- Іду! - крикнув Гаврош, але, виходячи висе з кімнати, зупинився й промовив: - До речі, ви дасте мені його рушницю. Я залишаю вам музиканта й забираю його кларнет.

Гамен по військовому віддав честь і весело пройшов крізь виїмку у більшій барикаді.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ.
КІЛЬКА ЗНАКІВ ПИТАННЯ З ПРИВОДУ ТАК ЗВАНОГО КАБЮКА, ЯКИЙ, МОЖЕ, І НЕ БУВ КАБЮКОМ

Трагічна картина, що її ми збираємось намалювати, не була б повною й читач не побачив би в правильному світлі великих хвилин соціальних пологів і народження революції, де до судорог домішується зусилля,- якби ми в нашому нарисі обминули один інцидент, епічний і жахливий, що стався майже зараз після того, як пішов Гаврош.

Натовп, ми знаємо, росте, як грудка снігу, люди не питають один одного, звідки хто з’явився. Серед прохожих, які приєднались до групи, керованої Анжольрасом, Комбфером і Курфейраком, був один чоловік в подертій на плечах куртці носильника, який жестикулював, лаявся і мав вигляд якогось дикого п’яниці. Цей так званий Кабюк, зовсім, проте, невідомий навіть тим, що запевняли, ніби знають його, дуже п’яний - або принаймні, удаючи з себе п’яного - сидів разом з кількома іншими за столом, який витягли з ресторанчика. Підпоюючи своїх компаньйонів, цей Кабюк, здавалось, замислено розглядав великий будинок у глибині барикади, п’ять поверхів якого домінували вад цією вулицею й фасадом виходили на вулицю Сен-Дені. Раптом він скрикнув:

- А знаєте, товариші, стріляти треба було б з цього будинку. Коли ми стоятимемо там біля вікон, то дідька лисого зможе хтось пройти вулицею.

- Воно так, але будинок - зачинений,- зауважив один з його компаньйонів.

- Постукаймо.

- Нам не відчинять.

- Зламаймо двері.

Кабюк підбіг до дверей, біля яких висів дуже масивний молоток, і постукав. Двері не відчинились. Він постукав ще раз. Жодної ві іповіді. Він постукав утретє. Та сама мовчанка.

- Є там хтось? - гукнув Кабюк.

Жодного руху.

Тоді Кабюк схопив рушницю й почав бити в двері прикладом. То були старі вузькі солідні дубові двері, оббиті зсередини залізом,- справжні ворота фортеці. Удари прикладом струшували будинок, але двері не піддавались.

Імовірно, проте, що мешканці будинку стривожились, бо на четвертому поверсі освітилось і відчинилось квадратне слухове віконце, а потім у ньому з’явилась свічка і розгублене, налякане обличчя сивоволосого швейцара.

Кабюк перестав стукати.

- Що бажаєте ви, пане? - спитав швейцар.

- Відчини! - сказав Кабюк.

- Цього не можна, панове.

- А ти все ж таки відчини.

- Неможливо, панове.

Кабюк узяв рушницю й націлився в швейцара, але він стояв унизу, було темно, і швейцар не бачив нічого.

- Ти відчиниш?

- Ні, панове.

- Ти відмовляєшся?

- Я відмовляюсь, любі мої па...

Швейцар не закінчив. Пролунав постріл. Куля ввійшла йому під підборіддя і, прорізавши вену, вийшла крізь потилицю. Старий осів, навіть не зітхнувши. Свічка впала й погасла, і видно було тільки нерухому голову на підвіконні та блідий дим, що підіймався до даху.

- Ось! - сказав Кабюк, стукнувши в брук прикладом рушниці.

Не встиг він вимовити цього слова, як відчув, що на його плече впала рука, важка, мов орлина лапа, і почув голос, який говорив:

- На коліна!

Вбивця обернувся й побачив перед собою біле, холодне обличчя Анжольраса. В руці Анжольраса був пістолет.

Він прийшов на звук пострілу. Вхопивши лівою рукою комір блузи Кабюка, Анжольрас повторив:

- На коліна!

Владним рухом слабкий на вигляд двадцятирічний юнак зігнув, мов очеретину, кремезного, дужого Кабюка й поставив його навколішки в грязюку. Кабюк намагався опиратись, але його, здавалось, тримала якась надлюдська сила.

Блідий, з відкритою шиєю, розпатланий Анжольрас з його жіночим обличчям мав щось спільне з античною Фемідою. Розширені ніздрі, опущені очі надавали його суворому грецькому профілеві того виразу гніву та невинності, який, на погляд давнього світу, личив правосуддю.

Прибігли всі, хто був на барикаді, і стали півколом на певній відстані, почувши безсилля слів перед тим, що їм доведеться зараз побачити.

Переможений Кабюк більше не опирався й тремтів усім тілом. Анжольрас пустив його і вийняв свій годинник.

- Думай або молись,- сказав він.- Маєш одну хвилину.

- Пощадіть! - пробурмотів убивця, потім похнюпився і прошептав кілька нерозбірливих прокльонів.

Анжольрас не зводив очей з годинника. Коли минула хвилина, він поклав годинник у кишеню, потім узяв за волосся Кабюка, який, виючи, притискався до його колін, і приставив дуло пістолета йому до вуха. Багато хто з цих безстрашних людей, які так спокійно піднялись на цю небезпечну справу, одвернули голову.

Пролунав постріл, убивця впав ницьма на брук, а Анжольрас випростався й озирнувся навколо своїм переконаним та строгим поглядом.

- Викиньте це за барикаду! - штовхнув він труп ногою.

Троє чоловіків підняли тіло негідника, що билось іще в останніх конвульсіях, і перекинули його через меншу барикаду в провулок Мондетур.

Анжольрас стояв замислений. Невідомо, який морок оповивав його страшну душевну ясність. Раптом він підніс голос. Запанувала мовчанка.

- Громадяни,- сказав Анжольрас,- те, що зробив цей чоловік, страшне, а те, що зробив я,- жахливе. Я вбив його тому, що він убив. Я мусив зробити це, бо в повстанні повинна бути своя дисципліна. Убивство тут - злочин, більший ніж десь в іншому місці; на нас дивиться революція, ми священнослужителі республіки, ми - жертви обов’язку, і не повинні робити так, щоб нашу боротьбу обмовляли. Ось чому я судив і засудив на смерть цю людину. Змушений до такого вчинку, але ненавидячи його, я судив і самого себе і ви зараз побачите, на що я засудив себе.

Слухачі здригнулися.

- Ми розділимо з тобою твою долю! - крикнув Курфейрак.

- Гаразд,- сказав Анжрльра.- Ще одне слово.- Страчуючи ту людину, я скорявся необхідності; але необхідність,- це потвора старого світу. Необхідність зветься Фатальністю. Але закон прогресу вимагає, щоб потвори зникали перед ангелами, а Фатальність - перед братерством. Момент тепер не підходящий, щоб вимовляти слово: любов. Але дарма; я вимовляю і прославляю його. Любов,- ти маєш майбутнє. Смерть, я користаюсь тобою, але я тебе ненавиджу. Громадяни, в майбутньому не буде ні мороку, ні пострілів, ні хижого неуцтва, ні кривавої помсти. А через те, що не буде більше сатани, не буде й Михаїла архангела. В майбутньому ніхто нікого не вбиватиме, земля сяятиме, люди любитимуть. Настане, громадяни, день, коли все буде згода, гармонія, світло, радість і життя; настане! І ми незабаром помремо для того, щоб він настав.

Анжольрас замовчав. Його губи чистої дівчини стиснулись, і він кілька часу нерухомо, мов мармурова статуя, стояв на тому місці, де пролив кров. Його недвижний погляд змушував усіх навколо говорити пошепки.

Жан Прувер і Комбфер мовчки потискували один одному руки і, тулячись один до одного, із захопленням, змішаним з співчуттям, дивились на цього серйозного юнака, ката й священнослужителя; світлого, як кристал, і твердого, як скеля.

Скажемо зараз же, що пізніше, після бою, коли трупи вбитих віднесли до моргу й обшукали їх, у Кабюка знайшли картку агента поліції. Автор цього роману в 1848 році мав у своїх руках спеціальний рапорт з приводу цього, адресований префектові поліції і датований 1832 роком.

Додамо, що коли вірити дивному, але, імовірно, й безпідставному поліцейському переказові, Кабюк - це Клаксу. Безперечно лише, що після смерті Кабюка про Клаксу перестали говорити. Клаксу зник безслідно; він нібито злився з невидимим. Життя його було пітьмою; його смерть оповита мороком ночі.

Вся група повстанців переживала ще хвилювання від цього трагічного судового процесу, так швидко підготованого і закінченого, коли Курфейрак побачив на барикаді юнака, що питався в нього про Маріуса.

Цей хлопець, в якого був сміливий і байдужий вигляд, як тільки настала ніч, приєднався до повстанців.

КНИГА ТРИНАДЦЯТА.
МАРІУСА ОПОВИВАЄ МОРОК

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ВІД ВУЛИЦІ ПЛЮМЕ ДО КВАРТАЛУ СЕН-ДЕНІ

Голос, що смерком кликав Маріуса на барикаду вулиці Шан- врері, здався йому голосом провидіння. Він хотів умерти - випадала чудова нагода; він стукав у двері гробниці - чиясь рука подавала йому у мороку ключ від неї. Похмурі виходи, які відкриваються в темряві перед тими хто впадає в розпач,- дуже привабливі. Маріус розсунув прути грат, крізь які стільки разів пролазив, вийшов з саду й сказав собі: «Ходім!»

Збожеволілий від горя, не почуваючи більше в мозку нічого твердого та певного; неспроможний миритись ні з чим, що запропонувала б йому доля після двох місяців розкошування молодістю та коханням; пригноблений усіма муками відчаю, Маріус бажав тільки єдиного: якнайскорше покінчити з усім цим.

Ішов він швидко. Виявилось, що він - озброєний, бо при ньому були пістолети Жавера.

Юнак, якого він бачив мигцем, зник з його очей.

Вийшовши бульваром з вулиці Плюме, Маріус перетяв площу й міст Інвалідів, Єлісейські поля, площу Луі XV і вийшов на вулицю Ріволі. Крамниці там були відчинені, під аркадами горів газ, жінки ходили по крамницях, в кафе Лете їли морозиво, а в англійській кондитерській - тістечка. Але від особняків Пренс та Меріс галопом від’їздили поштові карети.

Пасажем Делорм Маріус вийшов на вулицю Сент-Оноре. Крамниці там були зачинені, але крамарі розмовляли через напіввідчинені двері, сновигали прохожі, ліхтарі горіли, і всі вікна будників, починаючи з другого поверху, були освітлені, як звичайно. На площі Пале-Рояль стояла кавалерія.

Маріус пройшов вулицею Сент-Оноре. Що далі від Пале-Рояля, то менше помічалося освітлених вікон; крамниці були зовсім зачинені, ніхто не стояв і не розмовляв на порогах, вулиця темнішала, а натовп густішав, бо тепер прохожі були натовпом. Ніхто в цьому натовпі нібито не говорив, а проте з нього виходив приглушений гомін.

Коло фонтану «Сухе Дерево» стояли «зборища» - нерухомі, темні групи, що серед потоку прохожих здавалися скелями серед річки.

Біля входу на вулицю Прувер натовп уже не йшов. То була масивна, тверда, суцільна, непохитна глиба, що складалася з людей, які розмовляли між собою. Там майже не було вже ні чорних фраків, ні круглих капелюхів, а тільки - блузи, балахони, кашкети і грізні, землистого кольору голови. У нічній пітьмі ця юрба невиразно коливалася, мов хвилі. Шепіт її був хрипкий. Хоч усі стояли на місці, чути було ходу в грязюці. За цією юрбою - на вулиці Руль, на вулиці Прувер і в кінці вулиці Сент-Оноре - в жодному вікні не горіла жодна свічка. На вулиці світло падало тільки від довгих ліній ліхтарів. За тих часів ліхтарі були схожі на почеплені на вірьовки великі червоні зірки й кидали на брук тінь у формі велетенських павуків. Ці вулиці не були безлюдні. На них виднілися піраміди рушниць, багнети і бівуаки війська. За цей кордон не переступав жодний цікавий. Там припинявся рух. Там кінчалася юрба і починалася армія.

Маріус бажав бажанням людини, яка не надіється більше. Його покликали - йому треба було йти. Він знайшов спосіб пробратися крізь натовп і пробратися крізь бівуаки, ховаючись від патрулів і уникаючи вартових. Він вийшов на вулицю Бетізі й пішов у напрямі ринку. На розі вулиці Бурдоне ліхтарів уже не було.

Проминувши зону юрби, він проминув і лінію війська й опинився в якомусь жахливому місці. Жодного прохожого, жодного солдата, темрява; нікого і нічого. Безлюдність, мовчанка. Його обсипало морозом. Увійти в якусь з цих вулиць означало зійти в підземелля.

Маріус пішов уперед.

Він зробив кілька кроків. Хтось пробіг повз нього. Був то чоловік чи жінка? Було їх кілька? Маріус не міг сказати цього. Щось пробігло і зникло.

Манівцями добувся він до вулички, яку вважав за вулицю По- трі. Посередині її він наткнувся на якусь перепону. Маріус про- стяг руку. То був перекинутий візок. Ноги його відчували калюжі води, вибоїни, порозкидані й складені в купи кругляки. Там була розпочата й не закінчена барикада. Він переступив через неї й опинився по той бік застави. Ішов він попід самими стовпчиками і орієнтувався на стіни будинків. Трохи далі за барикадою він побачив, здалось йому, щось біле. Коли він наблизився, ця пляма набула виразнішої форми. То були два білі коні, яких вранці ви- пряг з омнібуса Боссюе. Вони цілий день бродили по вулицях і нарешті спинилися тут з тупим терпінням тварин, які розуміють дії людей не більше, ніж люди розуміють дії провидіння.

Маріус проминув коней. Коли він підходив до вулиці, що здалась йому вулицею Громадського договору, випадкова рушнична куля, вилетівши невідомо звідки, просвистіла зовсім близько від нього й пробила над його головою мідний таз, який висів перед дверима перукарні. Цей пробитий кулею таз можна було бачити на тій вулиці ще в 1846 році.

Рушничний постріл промовляв усе таки за життя. Починаючи ж від цього моменту, Маріус не зустрічав більше жодних його ознак.

Вся його путь нагадувала спускання темними сходами.

Але Маріус продовжував іти вперед.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ПАРИЖ З СОВИНОГО ЛЬОТУ

Істота, яка в той момент на крилах кажана або сови ширяла б над Парижем, побачила б сумне видовище.

Весь старий квартал ринку, це неначе місто в місті, який перерізають вулиці Сен-Дені і Сен-Мартен, де перехрещуються тисячі провулків і який повстанці зробили своїм редутом та плацдармом, здався б тій істоті колосальною темною ямою, викопаною в центрі Парижа. Там погляд поринав у безодню. Через те, що всі ліхтарі були розбиті, а всі вікна зачинені, там припинялося усяке світло, всяке життя, всякий шум, усякий рух. Невидима поліція заколоту пильнувала скрізь і підтримувала порядок, тобто - морок. Сховати малу кількість у безмежній темряві, помножити сили кожного бійця на можливості, що їх дає ця темрява, така необхідна тактика заколоту. Як тільки почало смеркати, в кожне вікно, де горіла свічка, влучала куля. Світло погасили. Кілька пожильців було вбито. Отож, ніщо не ворушилося. У будинках панували переляк, горе, заціпеніння; на вулицях - якийсь священний жах. Не видно було навіть довгих рядів вікон та поверхів, мережива димарів та дахів, невиразних відблисків на мокрому, брудному бруку. Око, що глянуло б зверху на цю темряву, помітило б, може, подекуди неясні проблиски, дивні, зламані лінії, профілі якихось чудернацьких споруджень, якусь подобу вогників між руїнами; там були барикади. Решта була океаном мороку, туманного, важкого, зловісного, над яким стриміли недвижні похмурі силуети башти Сен-Жак, церкви Сен-Меррі та ще двох чи трьох будівель, що їх люди роблять гігантами, а пітьма - привидами.

Навколо цього пустинного й тривожного лабіринту, в кварталах, де рух ще зберігся і де блищали кілька рідких ліхтарів, спосгерігач з повітря міг би помітити металічне поблискування шабель та багнетів, глухий гуркіт артилерії й метушню мовчазних батальйонів, кількість яких зростала щохвилини - страшний пояс, який поволі стягувався навколо повстанців.

Обложений квартал став тепер якоюсь потворною печерою. Все там здавалось заснулим або нерухомим, і кожна вулиця, куди можна було ввійти, здавалася самим мороком. Мороком - страшним, повним пасток, повним невідомих і грізних небезпек, куди страшно ввійти й де жахливо залишатися; де ті, що входили, трепетали перед тими, що дожидали їх; де ті, що дожидали, трепетали перед тими, що мали прийти. На кожному розі вулиці притаїлись незримі бійці; в мороку ночі чатувала могила. То був кінець. Віднині єдиним світлом, на яке залишалась надія, були полиски рушниць; єдиною зустріччю - несподіване з’явлення смерті. Де? Коли? Як? Ніхто не знав, але це було напевне і неминуче. Там, на цьому місці, призначеному для боротьби, мусили зійтись навпомацки уряд і повстання, національна гвардія і народна асоціація, буржуазія і заколот. Вихід для тих і для других був однаковий і єдино можливий - вмерти або перемогти. Становище - таке скрутне, темрява - така могутня, що найбільш полохливих охоплював рішучий настрій, а найсміливіших - жах.

А втім, лють, завзятість, рішучість були однакові з обох сторін. Для одних наступати означало смерть, але ніхто й не думав про відступ. Для других залишатися означало смерть, але ніхто не думав про втечу.

Завтра все мусило закінчитись, незалежно від того, хто тріумфуватиме і на що обернеться повстання - на революцію чи на сутичку. Уряд розумів це, так само, як і партії. Почував це кожен буржуа. Ось чому до непроглядного мороку в цьому кварталі, де все мусило розв’язатись, домішувалась туга; ось чому мовчання, що мусило призвести до катастрофи, проймала тривога. Там чути було єдиний звук, грізний, як прокляття, що краяв серце, як передсмертне хрипіння - дзвін на сполох на Сен-Меррі. Ніщо не холодило душу так, як ці розгублені, розпачливі зойки в мороку.

Природа, як то часто буває, здавалося, настроїлась у лад з тим, що збирались робити люди. Ніщо не порушувало зловісної гармонії цього ансамблю. Зорі зникли, важкі хмари своїми сумними складками вкривали весь горизонт. Над мертвими вулицями висіло темне небо; над цією величезною могилою неначе прослався безкраїй саван.

І тоді як у цій місцевості, що бачила вже стільки революційних подій, готувався політичний бій; тоді як молодь, таємні організації та школи - в ім’я принципів, а середній клас - в ім’я своїх інтересів зближалися, щоб зіткнутися, битися і перемогти; тоді як кожен прискорював і кликав останню, рішучу годину кризи - в далечині, поза цим фатальним кварталом, в бездонних глибинах старого знедоленого Парижа, що зникає під пишнотою Парижа щасливого та заможного, чути було приглушене бурчання похмурого голоса народу.

Голос - страшний і священний, який складається з ревіння звіря й слова бога; голос, який лякає слабких і застерігає мудрих; голос, що воднораз виходить і знизу, як рикання лева, і згори, як гуркотіння грому.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
НА КРАЮ БЕЗОДНІ

Маріус дійшов до ринку.

Там усе було ще спокійнішим, ще темнішим і ще нерухомішим, ніж на сусідніх вулицях. Неначе крижаний спокій могили, вийшовши з землі, розлився під небом.

Тільки в червонуватому світлі вимальовувались на цьому чорному фоні високі покрівлі будинків, що перегороджували вулицю Шанврері з боку церкви св. Євстафія. То був відблиск від факела, що горів на барикаді біля «Корінфа». Маріус попрямував туди, дійшов до зеленярського ринку, побачив темне горло вулиці Проповідачів і ввійшов у нього. Караул повстанців на протилежному кінці вулиці не помітив його. Маріус почував, що наблизився до мети своїх шукань, і посувався вперед навшпиньки. Так дійшов він до прозулку Мондетур, єдиного, як ми пам’ятаємо, сполучення з зовнішнім світом. Біля останнього дому він висунув за ріг голову й глянув у той провулок.

Неподалеку від чорного рогу, між провулком і вулицею Шан- врері, в тіні від якого стояв Маріус, він помітив кілька світлих плям на бруку, частину ресторанчика, а позаду - каганець, що блимав у якійсь безформній стіні, і людей навпочіпки, з рушницями на колінах. До них від Маріуса було не більше десяти туа- зів. То Маріус бачив середину барикади.

Будинки на правому боці провулка закривали від нього решту ресторанчика, більшу барикаду і прапор.

Маріусові залишалось ступити ще тільки один крок.

Тоді нещасний молодий чоловік сів на стовпчик, схрестив на грудях руки й подумав про свого батька.

Він подумав про героя-полковника Понмерсі, такого прекрасного солдата, який під час республіки охороняв кордони Франції, а при імператорі доходив до кордонів Азії, бачив Геную, Александрію, Мілан, Турін, Мадрід, Відень, Дрезден, Берлін, Москву; який на всіх славетних полях бою Європи залишав краплі своєї крові, що тече у жилах Маріуса; який передчасно посивів у війську, де підкорявся і командував; який прожив усе життя, туго затягнувши пояс, в наглухо застебнутому мундирі з еполетами, що падали йому на груди; з почорнілою від пороха кокардою, у важкій касці на голові; який жив у казармах, на бівуаках, в польових госпіталях, а через двадцять років повернувся з великих боїв із шрамом на щоці, із усміхненим обличчям, простий, спокійний, чудесний, чистий, мов дитина, зробивши все для Франції і нічого проти неї.

Маріус сказав собі, що настав і його день, пробило нарешті і його годину, що, як і батько, він буде безстрашним, сміливим, відважним, кидатиметься назустріч кулям, підставлятиме груди багнетам, проливатиме свою кров, шукатиме ворога, шукатиме смерті; що й він воюватиме і вийде на поле бою, і що полем бою для нього буде вулиця, а участь він буде брати у громадянській війні.

Громадянська війна розкрилась перед його очима, як провалля, і в це провалля він мусив упасти.

І тут Маріус здригнувся.

Він подумав про шаблю, продану його дідом торговцеві старими речами, за якою він колись так болісно шкодував. Він сказав собі, що ця доблесна, чиста шабля добре зробила, пішовши від нього і розгнівано зникнувши десь у мороку; що втекла вона від нього, бо була обдарована розумом і передбачала майбутнє; що вона передчувала цей заколот, війну на бруці, постріли з віконець льохів; удари, яких завдають і зазнають ззаду; що, побувши під Маренго та під Фрідландом, вона не хотіла йти на вулицю Шанврері; що після тієї роботи з батьком вона не хотіла такої роботи з сином. Маріус сказав собі, що якби цю шаблю, взяту з узголів’я мертвого батька, він насмілився принести сюди, на цей нічний бій французів з французами, то вона, напевне, попекла б йому руки й запалала б перед ним, як меч архангела. Маріус сказав собі, що він - щасливий; що це дуже добре, що вона не в нього, а зникла; що це - справедливо; що його дід був справжнім охоронцем слави його батька; і що шаблі полковника краще бути проданою з аукціону, потрапити до торговця старими речами, бути викинутою в брухт, ніж кривавити сьогодні тіло батьківщини.

І Маріус гірко заплакав.

Все це було жахливо. Але що робити? Жити без Козети він не міг. Вона ж поїхала, і йому, значить, треба вмерти. Хіба не дав він їй слова, що вмре? Вона знала це і поїхала, бо їй хотілося, щоб Маріус помер. А до того ж ставало ясним, що Козета не любить уже його, бо вона поїхала, не попередивши його, не сказавши жодного слова, не залишивши листа, хоч і знала його адресу. Навіщо ж тоді жити? А потім: добратись сюди і відступити? Підійти до небезпеки й утекти? Глянути в середину барикади й утекти? Утекти, тремтячи всім тілом і кажучи до себе: «Годі вже з мене. Я бачив це - і досить». Це - громадянська війна, і я не хочу брати в ній участь». Покинути друзів, які чекають його? Яким він, може, потрібний. Яких жменька проти цілої армії. Зрадити все враз: кохання, дружбу, своє слово? Виправдувати боягузтво патріотизмом? Ні, це було неможливо. Якби тут, у пітьмі, привид батька бачив, що він тікає, він ударив би його шаблею по спині й крикнув: «Іди вперед, негіднику!»

Катований такими розбіжними думками, Маріус похнюпив голову. Але раптом він випростався. У мозку його майнула блискуча думка. Так часто буває, коли стоїш біля розкритої могили. Близькість смерті змушує бачити все в правильному освітленні. Справа, в якій Маріус збирався брати участь, здалась йому вже не огидною, а прекрасною. Громадянська війна, в наслідок якоїсь внутрішньої душевної роботи, набула перед його мисленим зором зовсім іншого вигляду. Всі недавні тривожні питання повернулись до нього знову, але тепер не хвилювали вже його. Жодне з них Маріус не залишив без відповіді.

І справді, чому обурився б його батько? Хіба нема випадків, коли повстання набуває гідності обов’язку? Що ганебного для сина полковника Понмерсі брати участь у бою, який готується? Це ж не Монмірайль і не Шанпобер.¹⁵⁰ Це - щось інше. Ідеться не про священну територію, а про святу ідею. Батьківщина скаржиться? Нехай! Зате людство аплодує. Та чи правда ж, що батьківщина скаржиться? З Франції точиться кров, а свобода усміхається, і перед усмішкою свободи Франція забуває про свою рану. А потім, коли глянути ширше, то що можна сказати про громадянську війну?

Що таке громадянська війна? Хіба є війна з іноземцями? Хіба всяка війна між людьми не є війна між братами? Війна оцінюється тільки її метою. Нема ні війни з іноземцями, ні війни громадянської; є тільки війна справедлива і війна несправедлива. До того дня, коли буде укладено великий договір між усім людством, війна - принаймні, війна, викликана майбутнім, що поспішає, проти минулого, яке запізнюється - може бути необхідною. Що можна закинути цій війні? Війна стає ганьбою, меч стає кинджалом тільки тоді, коли вбивають право, прогрес, розум, цивілізацію, істину. Тоді війна - чи то громадянська, чи то з іноземцями - стає несправедливою і зветься злочинством. А поза цією святою річчю яке має право одна форма війни зневажати іншу? З якого права меч Вашінгтона став би заперечувати спис Камілла Демулена? Хто більш великий: Леонід, виступаючи проти іноземців, чи Тімолеон - проти тирана? Один - захисник, другий - визволитель. Чи можна плямувати кожне збройне повстання в місті, незалежно від його мети? Тоді доведеться відзначити, як підлі, вчинки Брута, Марселя, Арну де Бланкенгейма, Коліньі. Партизанська війна? Війна на вулицях? Чому ні? Це ж війна Амбіорікса, Артевельда, Марнікса, Пелагія. Але Амбіорікс воював проти Рима, Артевельд - проти Франції, Марнікс - проти Іспанії, Пелагій - проти маврів; всі проти чужої держави. Ну, а монархія -це ж чуже; пригноблення - чуже; божественне право - чуже. Деспотизм порушує моральні кордони, як вторгнення порушує кордони географічні. Прогнати тирана, або прогнати англійців; в обох випадках - це відібрати назад свою територію. Настає година, коли протесту замало; після філософствування потрібна дія, жива сила закінчує розпочате ідеєю. Прикутий Прометей розпочинає, Арістогітон довершує.¹⁵¹ Енциклопедія освітлює душі; 10 серпня електризує їх. Після Есхіла - Тразібул; після Дідро - Дантон.¹⁵² Маси схильні приймати пана. Це свідчить про їхню апатію. Натовп легко об’єднати слухняністю. Їх треба розворушувати, штовхати, навіть брутально поводитися з людьми в ім’я їхнього визволення, засліпляти їх істиною, цілими жменями кидати в них світло. Треба, щоб їх власний порятунок трохи приголомшив їх; таке засліплення будить їх. Звідси - необхідність спалаху і воєн. Треба, щоб великі бійці вставали, освічували нації своєю хоробрістю, струшували бідолашне людство, яке обгортають мороком і божественне право, і слава цезарів, і сила, і фанатизм, і безвідповідальна влада, і велич абсолютизму. І натовп безглуздо споглядає ці похмурі тріумфи мороку в їхньому присмерковому блиску. Геть тиранів! Але про кого ви говорите? Чи назвете ви тираном Луі-Філіппа? Ні. Не назвете й Луі XVI. Обоє вони належать до тих, кого історія звичайно зве добрими королями. Але принципи не роздрібнюються, логіка правди - прямолінійна: характерна прикмета істини - відсутність догідливості. Отож, ніяких поступок. Кожна кривда, вчинена людині, мусить бути знищена. Є божественне право в Луі XVI, є «він Бурбон» в Луі-Філіппі. Обоє вони певною мірою репрезентують відібрання права, і щоб знищити всесвітню узурпацію - з ними треба воювати. Треба; і Франція завжди розпочинала перша. Коли пан падає у Франції, він падає скрізь. Отож, відновити соціальну правду, повернути свободі її трон, повернути народові народ, повернути людині верховенство, повернути пурпур на голову Франції, відновити повнотою розум і справедливість, знищити найменший зародок антагонізму, повернувши кожного собі самому, зруйнувати перепону, що її монархія ставить величній всесвітній угоді, знову поставити рід людський на одному рівні з правом - що є справедливішого і, значить, яка війна величніша? Такі війни будують мир. Колосальна фортеця упередженості привілеїв, забобонів, брехні, здирства, зловживань, насильства, несправедливості, темноти своїми баштами з ненависті все ще височить над людством. Треба звалити це потворне громаддя. Перемогти під Аустерліцем - це велике діло; взяти Бастілію - безмежне.

Кожен на самому собі помічав, що душа - і в цьому й полягає диво її єдності, ускладненої повсюдністю - має оригінальну властивість: розмірковувати майже холоднокровно під час крайньої скрути; а невситима пристрасть і глибокий відчай часто, в най- чорніші хвилини, здатні обговорювати складні питання та положення. Логіка домішується до судорог, а нитка силогізму, не вриваючись, ширяє посеред урагану думки. В подібному становищі був і дух Маріуса.

Міркуючи так, пригнічений, але повний рішучості; вагаючись, проте й тремтячи перед тим, що збирався зробити, Маріус блукаючим поглядом перебігав по барикаді. Повстанці розмовляли півголосом і не рухались, і там почувалась позірна мовчанка, характерна для останнього фазису очікування. Над ними, у слуховому вікні четвертого поверху, Маріус бачив якогось глядача або спостерігача, незвичайно, здалось йому, пильного. То був убитий Кабюком швейцар. Знизу, при світлі факела, встромленого в камені барикади, голову його ледве було видно. Важко уявити собі щось дивніше за це ледве освітлюване непевним світлом бліде, здивоване обличчя з розпатланим волоссям, розплющеними очима, нерухомим поглядом і розкритим ротом, що в позі цікавості схилялось над вулицею. Той, що вмер, неначе розглядав тих, що мали невдовзі померти. Довгий струмок крові, що витікала з цієї голови, червоними ниточками спускався з вікна, зупиняючись на рівні другого поверху.

КНИГА ЧОТИРНАДЦЯТА.
ВЕЛИЧ ОДЧАЮ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ПРАПОР. АКТ ПЕРШИЙ

Ніхто ще не підходив. На Сен-Меррі пробило десяту. Анжольрас і Комбфер з карабінами в руках сіли біля виїмки у більшій барикаді. Вони не розмовляли і прислухалися, намагаючись уловити найдальший і найбільш приглушений шум кроків.

Раптом серед цієї зловісної тиші почувся молодий, чистий, веселий голос, який доносився, здавалося, з вулиці Сен-Дені і співав вірші, на мотив старовинної популярної арії «При місячному сяйві», що закінчувались криком, подібним до співу півня:

Мій ніс від сліз розпух немарно.

Бюжо, мій друже, я прошу -

Позич мені твоїх жандармів,

Лиш два слівця я їм скажу.

Вони в мундирах, сині, чисті,

І ківер зверху у пушку.

А от уже і передмістя.

Ку-ку-рі-ку!

Анжольрас і Комбфер потиснули один одному руки.

- Це - Гаврош,- сказав Анжольрас.

- Попереджає нас,- додав Комбфер.

Поквапливі кроки порушили мовчанку безлюдної вулиці; через омнібус переліз хтось, проворніший за клоуна, і в барикаду стрибнув задиханий Гаврош.

- Мою рушпицю! - крикнув він.- Ідуть!

По всій барикаді перебіг немов електричний дрож, чути було, як руки шукали рушниць.

- Дати тобі мій карабін? - спитав Анжольрас.

- Я хочу велику рушницю,- відповів гамен і взяв рушницю Жавера.

Двоє вартових увійшли всередину барикади майже водночас з Гаврошем. Вони стояли в кінці вулиці Шанврері й Птіт-Трюандрі. Вартовий на провулку Проповідачів залишився на посту; це показувало, що з боку мостів і ринку ніхто не підходив.

Вулиця Шанврері, де у відблиску світла, що падало на прапор, ледве було видно кілька кругляків, здавалась повстанцям великою відчиненою брамою, яка невиразно чорніла в димі.

Всі зайняли свої бойові пости.

Сорок три повстанці, в тому числі Анжольрас, Комбфер, Кур- фейрак, Боссюе, Жолі, Багорель, Гаврош, стали навколішки біля барикади. Їхні голови були на одному рівні з гребенем барикади; стволи рушниць і карабінів вистромлялися споміж каменів, неначе з бійниць; вони мовчали й напружено чекали слушного моменту, щоб вистрілити. Шестеро людей під командою Фейлі, з націленими рушницями, стали біля вікон на обох поверхах «Корінфа».

Минуло ще кілька хвилин; потім з боку Сен-Ле виразно почувся шум розмірених важких кроків багатьох ніг. Цей шум, спершу слабкий, далі сильніший, важчий і лункіший, наближався поволі, безупинно, безперервно, з спокійною, жахливою неухильністю. Крім нього не було чути нічого. То були воднораз і тиша, і кроки статуї командора; ці кам’яні кроки, в яких є щось колосальне, які нагадують і натовп, і привид. Кроки наближались, наблизились ще більше, зупинились. В кінці вулиці, здавалось, чути було дихання багатьох людей. Але не було видно нічого. Тільки в густій пітьмі коливались якісь металеві нитки, тоненькі, мов голки, й майже непомітні, подібні до тієї неописаної фосфоричної сітки, що мигтить у нас під заплющеними повіками в тумані першого сну. То були багнети і стволи рушниць, неясно освітлювані відблисками від далекого факела.

Знову запанувала тиша, неначе обидві сторони очікували. І раптом з глибини темряви пролунав голос тим зловісніший, що власника його не було видно, і здавалось, ніби говорить сама ця темрява.

- Хто там?

В гой же момент почувся стукіт рушниць, що їх спускають з плечей.

- Французька революція,- звучно й гордо відповів Анжольрас.

- Плі! - скомандував голос.

Пурпурова блискавка освітила фасади всіх будинків, неначе відчинились і зараз же зачинились знову двері горна.

Страшний залп струсив повітря над барикадою. Червоний прапор упав. Куль було так багато, що вони перерізали держалко прапора, тобто дишло омнібуса. Кулі, відскочивши рикошетом від карнізів, потрапили в середину барикади й багатьох поранили.

Враження від цього першого залпу було жахливе. Атака готувалась дуже серйозна і могла змусити замислитись і найвідважні- ших. Очевидно, доводилось мати справу принаймні з цілим полком.

- Не витрачати пороху, товариші! - крикнув Курфейрак.- Не будемо відповідати, поки вони ввійдуть у вулицю.

- А насамперед,- сказав Анжольрас,- здіймемо знову прапор.

І він узяв прапор, що впав саме біля його ніг.

Зовні чути було стукіт шомполів у дулах рушниць. Військо заряджало їх знову.

- Хто тут хоробрий? - вів далі Анжольрас.- Хто встромить прапор у барикаду?

Ніхто не відповів. Зійти на барикаду в той момент, коли в неї цілили знову, означало вмерти. Найсміливіший вагається ухвалювати смертний вирок собі самому.

- Нема охочих? - спитав Анжольрас.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ПРАПОР. АКТ ДРУГИЙ

Відтоді, як повстанці прийшли в «Корінф» і почали будувати барикаду, ніхто не звертав на батька Мабефа ніякої уваги. А батько Мабеф, проте, не покидав їхнього загону. Він увійшов у залу на першому поверсі й сів там за прилавком. Там він, сказати б, заглибився в себе, ніби не дивився і навіть не думав. Курфейрак і ще дехто кілька разів підходили до нього, попереджали про небезпеку, радили піти; він, здавалося, не чув їх. Коли з ним не говорили, губи його ворушилися, неначе він відповідав комусь, а як тільки до нього звертались, він мовчав і очі його ставали безживними. За кілька годин перед початком атаки барикади він прибрав позу, якої не міняв більше. Спершись кулаками на коліна й нахиливши вперед голову, він немов зазирав у безодню. Ніщо не могло вивести його з цього положення. Дух старого, здавалося, був поза барикадою. Коли всі вийшли, щоб брати участь у бою, в залі нижнього поверху залишились тільки прив’язаний до стовпа Жавер, повстанець з шаблею наголо, що стеріг його, і він - Мабеф. Коли розлігся залп, фізичний вплив детонації неначе розбудив старого; він раптом зірвався на ноги, перейшов залу і в той момент, коли Анжольрас повторював свій заклик: «Нема охочих?», показався на порозі ресторанчика.

З’явлення його наелектризувало всіх. Залунали крики.

- Це той, що голосував за страту короля! Це - член Конвенту! Це - представник народу!

Старий, можливо, не чув нічого.

Він підійшов до Анжольраса, при чому повстанці з побожним острахом розступилися перед ним, вихопив прапор з рук приголомшеного юнака, що відступив назад. Ніхто не наважився ні зупинити його, ні допомогти йому, і цей восьмидесятирічний старик, в якого трусилась голова, твердим кроком став підійматись по сходах з кругляків, зроблених всередині барикади. Видовище було таке жахливе і таке величне, що всі навколо крикнули: «Геть шапки!» Страшно було дивитись, як підіймався він з східця на східець і як його біле волосся, його старече обличчя, його поморщений, високий лоб, його запалі очі, його здивовано розкритий рот, його квола рука з прапором - поволі виступали з мороку і збільшувались у кривавому світлі факела. Здавалось, що то, з прапором терору в руці, виходить спід землі привид 1893 року.

Коли він був на останньому східці; коли це тремтяче, страшне видіння випросталось на купі уламків перед тисячею невидимих рушниць, перед лицем смерті, неначе воно було сильніше за неї,- тоді вся барикада набула в пітьмі якогось надприродного, колосального вигляду.

Запанувала мовчанка, яку викликає чудо.

Посеред цієї мовчанки старий махнув червоним прапором і гукнув:

- Хай живе революція! Хай живе республіка! Братерство! Рів- ність! Смерть!

З барикади почули швидкий шепіт, подібний до бурмотіння священика, який поспішає закінчити молитву. То, певно, поліцейський комісар на протилежному кінці вулиці умовляв, як вимагає закон, здаватись.

Потім той самий дзвінкий голос, що кричав: «Хто там?» - гукнув:

- Відійдіть!

Пан Мібеф, блідий, з блукаючим поглядом, нестямним, горящим поглядом, підняв над головою прапор і повторив:

- Хай живе республіка!

- Плі! - крикнув голос.

Другий залп, схожий на стрільбу картеччю, гримнув над барикадою.

Старий схилився навколішки, потім випростався знову, впустив з рук прапор і впав горілиць на брук, простягшись на весь зріст і схрестивши руки на грудях.

Струмочки крові потекли спід нього. Його бліде, сумне обличчя, здавалося, дивилось на небо.

Незвичайне зворушення, яке змушує людину забувати й про самоохорону, охопило повстанців, і вони з почтивим страхом підійшли до трупа.

- Що то за люди ці царевбивці! - сказав Анжольрас.

Курфейрак нахилився до вуха Анжольраса.

- Кажу це тільки тобі, щоб не зменшувати запалу. Він ніякий не царевбивця. Я знав його. Звався він батько Мабеф. Мені невідомо, що сталося з ним сьогодні. Але то був якийсь тупиця. Подивись на його голову.

- Голова тупиці, а серце Брута,- відповів Анжольрас і, піднісши голос, додав: - Громадяни, це - приклад, який старі дають молодим. Ми вагалися, він наважився. Ми відступали, він пішов уперед. Ось чого ті, що тремтять від старості, вчать тих, що тремтять від переляку. Цей старик уславився перед вітчизною. Він довго жив і прекрасно вмер. Тепер заберімо труп, і нехай кожен з нас захищає цього мертвого старого, як захищав би він свого живого батька. І нехай присутність його серед нас зробить нашу барикаду неприступною.

Похмурий і енергійний шепіт схвалення був відповіддю на ці слова.

Анжольрас нахилився, підняв голову старого, з грізним виглядом поцілував його в чоло, потім розвів йому руки і обережно, немов боявся завдати мертвому болю, здійняв з нього фрак, показав закривавлені дірки на ньому і сказав:

- Ось тепер каш прапор.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ГАВРОШ ЗРОБИВ БИ КРАЩЕ, ВЗЯВШИ КАРАБІН АНЖОЛЬРАСА

На батька Мабефа накинули довгу чорну шаль вдови Гюшлу. Шестеро повстанців зробили з своїх рушниць носилки, на них поклали труп і без шапок, з урочистою повільністю віднесли його на великий стіл у залі першого поверху.

Цілком віддавшися своїй важливій і святій справі, вони не думали вже про небезпечне становище, в якому перебували.

Коли труп проносили повз Жавера, Анжольрас сказав шпигунові:

- Зараз прийде твоя черга.

Тим часом маленькому Гаврошеві, що єдиний не покинув свого поста й залишився на караулі, здалося, ніби якісь люди підкрадаються до барикади, і він закричав.

- Стережіться!

Курфейрак, Анжольрас, Жан Прувер, Комбфер, Жолі, Багорель, Боссюе - всі юрбою сипнули з ресторанчика. Вони мало не запізнилися. Над барикадою вже коливався та іскрив ліс багнетів. Височенні національні гвардійці пробиралися всередину її, хто перелазячи через омнібус, хто прослизаючи у виїмку. Гамен відступав перед ними, але не тікав.

Момент був критичний. То була перша страшна хвилина повені, коли річка підіймається до верху греблі і вода починає проточуватись крізь щілини в дамбі. Ще секунда - і барикаду захопили б.

Багорель кинувся на гвардійця, який входив першим, і вбив його пострілом в упор з карабіна; другий гвардієць убив Багореля багнетом. Ще один звалив на землю Курфейрака, що кликав на допомогу. Ще один, найбільш рослий, справжній колос, наступав на Гавроша, вистромивши вперед багнет. Гамен схопив величезну рушницю Жавера, рішуче націлився в нього й спустив курок. Рушниця не вистрілила. Жавер її не зарядив. Гвардієць зайшовся реготом і підніс багнет над головою дитини.

Але перше ніж багнет доторкнувся до Гавроша, рушниця впала з рук солдата, в лоб йому влучила куля, і він покотився навзнак. Друга куля влучила в груди тому гвардійцеві, що нападав на Курфейрака, і звалила його на брук.

То зійшов на барикаду Маріус.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
БАРИЛО З ПОРОХОМ

Стоячи за рогом вулиці Мондетур, Маріус, нерішучий і тремтячий, дивився на першу фазу бою. Проте, він не довго міг опиратись тому владному і таємничому потягові, який можна назвати закликом безодні. Бачачи неминучу небезпеку, бачачи смерть пана Мабефа - цю трагічну загадку; бачачи вбивство Багореля, бачачи загрозу, що повисла над Гаврошем, бачачи своїх друзів, які потребували або допомоги, або помсти, чуючи крик Курфейрака,- Маріус перестав вагатися і з двома пістолетами в руках кинувся в бій. Перщим пострілом він урятував Гавроша, другим визволив Курфейрака.

Під рушничні постріли, під крики поранених нападники здерлись на барикаду, і на гребені її можна було бачити тепер з рушницями в руках юрби регулярних солдатів і національних гвардійців з передмість. Вони зайняли вже дві третини барикади, але не стрибали вниз, немов не наважувались або побоювались якоїсь пастки. В темну середину барикади вони дивились, як дивляться на лігвище левів. Світло факела ледве освітлювало багнети, волохаті шапки та схвильовані, розгнівані обличчя.

Маріус не мав більше зброї. Він кинув розряджені пістолети, але побачив барило з порохом у залі, біля дверей.

Коли, дивлячись у цей бік, він наполовину відвернувся, в нього прицілився один солдат. В цей момент чиясь рука затулила дуло його рушниці. То була рука якогось молодого робітника в плисових штанах. Розлігся вистріл, куля пробила руку, зачепила, може, і робітника, бо він упав, але не долетіла до Маріуса. Все це в димі було ледве видно. Маріус, який входив у залу, майже не помітив цього. Він тільки невиразно бачив націлену на нього рушницю та руку, що затулила дуло, і чув звук пострілу, але в такі хвилини все, що бачиш, швидко проноситься далі й не зупиняє на себе уваги. Тебе неначе штовхає до ще більшої темряви, і все здається оповитим туманом.

Захоплені зненацька, але не налякані, повстанці опам’ятались.

- Заждіть! Не стріляйте наосліп! - крикнув Анжольрас.

І справді, в такій метушні вони могли поранити один одного. Більшість їх піднялись на другий поверх та в мансарду і підійшли до вікон, стріляючи з яких, вони мали перевагу перед нападниками. Найрішучіші, разом з Анжольрасом, Курфейраком, Жаном Прувером і Комбфером, сміливо притулившись спиною до будинків у глибині вулиці, протистояли рядам солдатів та гвардійців на гребені барикади.

Все це відбулося без поквапливості, з тією дивною, загрозливою серйозністю, яка буває перед боєм. Обидві сторони націлювались в упор, відстань між ними була така незначна, що дозволяла перемовлятись. Коли іскра, що призводить до вибуху, мала от-от спалахнути, офіцер із значком на грудях і в густих еполетах простяг вперед шпагу і крикнув:

- Кладіть зброю!

- Плі! - відповів Анжольрас.

З обох сторін вистрілили воднораз, і все зникло в димі.

В тому задушливому, їдкому димі з приглушеними стогонами повзали поранені та вмираючі.

Коли дим розійшовся, стало помітно, що ряди бійців з обох сторін порідшали, але стояли на тих же місцях, мовчки заряджаючи рушниці.

І раптом почувся гучний голос:

- Забирайтесь, або я висаджу барикаду в повітря!

Всі повернулись у той бік, звідки чувся голос.

Маріус, увійшовши в залу, взяв там барило з порохом і, скориставшися з диму, який немов туманом виповнив усю середину барикади, прослизнув попід нею до заглибини в каменях, куди був устромлений факел. Вихопити факел, поставити натомість барило, підсунути дошку під дно його, що враз випало з якоюсь жахливою покорою,- взяло в Маріуса стільки часу, скільки треба для того, щоб нахилитися та випростатись. Тепер усі: і національна, і муніципальна гвардія, і солдати, і офіцери, збившись на протилежному кінці барикади, остовпіло дивилися, як він, стоячи на каменях, підносив нахилений факел до страшної купи, де виднілося робзите барило з порохом, і загрозливо кричав:

- Забирайтесь, або я висаджу барикаду в повітря!

Маріус на цій барикаді після восьмидесятирічного старика був видінням юної революції після з’явлення старої.

- Висадиш барикаду! - гукнув один сержант.- Але й себе разом з нею.

- І мене разом з нею,- відповів Маріус і наблизив факел до самого барила.

Але на барикаді не залишалось уже нікого. Нападники, кинувши своїх поранених і вбитих, безладно тікали й знову зникли в мороку. То була справжня втеча.

Барикада була очищена від ворога.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
ЗАКІНЧЕННЯ ВІРШІВ ЖАНА ПРУВЕРА

Всі оточили Маріуса, Курфейрак кинувся йому на шию.

- Ось і ти!

- Яке щастя! - сказав Комбфер.

- Ти з’явився вчасно,- зауважив Боссюе.

- Якби не ти, я був би вже мертвий,- мовив Курфейрак.

- Якби не ви, мене б убили,- додав Гаврош.

- А хто начальник? - спитав Маріус.

- Ти,- відповів Анжольрас

У Маріуса весь день палато в голові; тепер там вирував якийсь вихор. Цей вихор, здавалося Маріусові, був поза ним і кудись його заносив. Він нібито був уже надзвичайно далеко від життя. Два променисті місяці радості й кохання, які раптом закінчились такою жахливою безоднею; втрачена для нього Козета; ця барикада; пан Мабеф, що дав убити себе заради республіки; сам він на чолі повстанців,- все це здавалось йому якимсь потворним кошмаром. Йому довелось зробити чимале зусилля, аби зрозуміти, що його оточує дійсність. Маріус прожив ще занадто мало і не знав, що нема нічого неминучішого за неможливе і що треба завжди передбачати непередбачуване. Він був присутній при власній драмі, що здавалась йому якоюсь незрозумілою виставою.

Думки його оповивав такий туман, що він не впізнав прив’язаного до стовпа Жавера, який під час атаки барикади не повернув голови і дивився на метушню повстання з покорою жертви й величністю судді. Маріус навіть не помітив його.

Нападники, проте, не відновляли ворожих дій. Чути було, як вони ходили та шуміли на протилежному кінці вулиці, але не наступали знову. Може, вони чекали нового наказу або дожидали підмоги, перше ніж атакувати ще раз цей страшний редут. Повстанці розставили вартових, а студенти-медики, які були серед них, заходились перев’язувати поранених.

З ресторанчика було винесено всі столи, крім двох маленьких, залишених для корпії та патронів, і одного великого, на якому лежало тіло батька Мабефа. Ними зміцнили барикаду, а в залі замінили їх матрацами з ліжок вдови Гюшлу і служниць. На ці матраци поклали поранених. Щодо трьох нещасних пожилиць «Корінфа», то ніхто не знав, що з ними сталося. Кінець-кінцем виявили, що вони сховались у льоху.

Радість повстанців з приводу відбиття нападу на барикаду була затьмарена болісним хвилюванням. Коли робили переклик, одного з повстанців не вистачало. І кого ж? Одного з найкращих, одного з найвідважніших - Жана Прувера. Пошукали серед поранених. Його там не було. Пошукали серед убитих - не було й там. Очевидно, його взяли в полон.

Комбфер сказав Анжольрасові:

- У них наш друг; у нас їхній агент. Ти настоюєш на смерті цього шпигуна?

- Настоюю,- відповів Анжольрас.- Але життя Жана Прувера мені дорожче.

Розмова ця відбувалась у нижній залі, коло стовпа, до якого був прив’язаний Жавер.

- Тоді,- сказав Комбфер,- я почеплю на тростину хусточку й піду, як парламентер, запропонувати обмінятися полоненими.

- Слухай! - перебив Анжольрас і поклав руку на плече Комб- фера.

В кінці вулиці промовисто заклацали рушниці.

Почувся мужній голос, який кричав:

- Хай живе Франція! Хай живе майбутнє!

З того голосу впізнали Прувера.

Блиснуло світло, розлігся залп.

Потім знову стало тихо.

- Вони вбили його! - скрикнув Комбфер.

Анжольрас глянув на Жавера й сказав йому:

- Твої друзі щойно розстріляли тебе.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
ТЯЖКА СМЕРТЬ ПІСЛЯ ТЯЖКОГО ЖИТТЯ

Характерна особливість війни такого роду полягає в тому, що барикаду тут майже завжди атакують з фронту і що нападники взагалі уникають обходити позицію. Може, їх лякають засідки, а, може, вони бояться заглиблюватись у покручені вулиці. Отож, усю свою увагу обложені зосереджували на більшій барикаді, якій весь час загрожувала небезпека і де боротьба неминуче мусила відновитися. Маріус подумав, проте, і про меншу барикаду й пішов туди. Вона була безлюдна, і охороняв її тільки каганчик, світло якого блимало між кругляків. У провулку Мондетур і в розгалуженнях вулиць Птіт-Трюандрі та Лебединої було абсолютно спокійно.

Повертаючись назад після огляду, Маріус почув своє ім’я, ледве чутно вимовлене в темряві.

- Пане Маріус!

Він здригнувся, бо впізнав голос, який дві години тому кликав його зза грат на вулиці Плюме.

Тільки тепер цей голос був лише шепотом.

Він озирнувся і не побачив нікого.

Маріус подумав уже, що помилився і що то була ілюзія, викликана незвичайними подіями, які відбувались навколо нього, і зробив крок, щоб іти далі.

- Пане Маріус! - повторив голос.

Цей раз Маріус не міг сумніватися: він ясно чув голос. Він глянув знову і знову не побачив нікого.

- Біля ваших ніг,- промовив голос.

Мзріус нахилився й побачив якусь тінь, що повзла по бруку до нього. Вона й окликала його.

Світло каганця дозволяло розпізнати блузу, грубі плисові штани, голі ноги і щось подібне до калюжі крові. Потім Маріус розгледів і бліде обличчя, що підводилось до нього.

- Ви не впізнаєте мене? - спитала тінь.

- Ні.

- Я - Епоніна.

Маріус нахилився. То й справді була нещасна дівчина, вдягнена по-чоловічому.

- Як опинились ви тут? Що ви робите?

- Помираю,- відповіла Епоніна.

Є слова і випадки, що повертають до дійсності найбільш пригнічених людей.

- Ви - поранені! - немов прокинувшись, скрикнув Маріус.- Заждіть, я зараз віднесу вас до зали. Там вас перев’яжуть. Ваша рана серйозна? Як узяти вас, щоб вам не було боляче? Де у вас болить? Поможіть! Боже мій! Та чого ж прийшли ви сюди?

Він спробував підсунути під неї руку, щоб підняти її.

Дівчина ледве чутно зойкнула.

- Я завдав вам болю? - спитав Маріус.

- Трохи.

- Але я ж доторкнувся тільки до вашої руки.

Вона підвела руку, і Маріус побачив на ній чорну дірку.

- Що у вас з рукою?

- Пробита.

- Пробита?

- Так.

- Чим?

- Кулею.

- Як?

- Чи бачили ви націлену на вас рушницю?

Бачив; бачив і руку, яка затулила дуло.

- То ж була моя рука.

Маріус затремтів.

- Яке безумство! Бідолашне дитя! Але тим краще. Коли воно так, то це - дрібниця. Дайте я віднесу вас на ліжко. Вас перев’яжуть. Через прострілену руку не вмирають.

- Куля пробила мені руку,- прошептала дівчина,- а вийшла із спини. Забирати мене звідси не треба - це не дасть жодної користі. Я зараз скажу вам, як ви можете перев’язати мене, краще за всякого хірурга. Сядьте коло мене на цей камінь.

Маріус сів. Вона поклала йому на коліна голову і, не дивлячись на нього, сказала:

- О, як зручно! Як добре! Ось, тепер у мене вже нічого й не болить.

Хвилинку вона помовчала, а потім з зусиллям повернула обличчя й глянула на Маріуса.

- А знаєте, пане Маріус? Мені було досадно, що ви ходите до того саду. Це ж дурість, бо я сама показала вам будинок і до того ж повинна була розуміти, що молодий чоловік такий, як ви...

Епоніна спинилась і, подолавши сумні думки, які, очевидно, снували в її голові, продовжувала із усмішкою, що краяла серце.

- Я здавалась вам негарною; правда? Бачте, ви - пропаща людина. Тепер ніхто вже не вийде з барикади. Це ж я привела вас сюди. Ви незабаром умрете, сподіваюся. І все ж таки, побачивши, що у вас націляються, я поклала руку на дуло рушниці. Як воно кумедно! Але я хотіла вмерти раніше, ніж ви. Коли в мене влучила куля, я приповзла сюди; мене не бачили й не підібрали. Я чекала вас і казала собі: «Невже він не прийде?» О, якби ви знали! Я рвала зубами свою блузу, я так мучилась! Тепер мені хороше. Пам’ятаєте ви день, коли я ввійшла до вас у кімнату й подивилась у ваше дзеркало; і той день, коли я зустріла вас на бульварі коло робітниць? Як співали пташки! І це було не дуже давно. Ви дали мені сто су, а я сказала: «Не хочу я ваших грошей». Чи підняли ви, принаймні, свою монету? Ви ж - людина не багата. Я й забула сказати вам, щоб ви підняли гроші. Світило сонце, було зовсім не холодно. Згадуєте, пане Маріус? О, тепер я щаслива! Всі помруть.

Вона мала безумний вигляд. На неї боляче було дивитись. Розідрана блуза дозволяла бачити її груди. Говорячи, вона притискувала до них пробиту руку. На грудях зяяла друга рана, і з неї час від часу, мов вино з незакритої чопом бочки, лилась кров.

Маріус з глибоким співчуттям дивився на це нещасне створіння.

- О! - раптом скрикнула вона.- Починається знову. Я задихаюсь.

Дівчина затиснула між зубами край своєї блузи й простягла ноги.

Цю мить на барикаді залунав голос маленького Гавроша, що заспівав по-півнячому. Хлопець заліз на стіл, щоб зарядити рушницю, і весело співав популярну тоді пісеньку:

En voyant Lafayette,

Le geudarme répète:

Sauvons nous! Sauvons nous!¹⁵³

Епоніна підвелася, прислухаючись, і пробурмотіла:

- Це - він. Там мій брат,- звернулась вона потім до Маріуса.- Не треба, щоб він мене бачив. Він буде дорікати мені.

- Ваш брат? - повторив Маріус, який занурився в гіркі думки про обов’язки відносно родини Тенардьє, заповідані йому від батька.- Хто ваш брат?

- Цей малюк.

- Той, що співає?

- Так.

Маріус зробив рух.

- О, не йдіть! - попросила дівчина.- Тепер уже недовго чекати.

Епоніна майже сіла, але голос її був дуже тихий і перепинявся гикавкою. Іноді говорити перешкоджало їй передсмертне хрипіння. Вона, скільки могла, наблизила своє обличчя до обличчя Маріуса і дивним якимсь тоном додала:

- Послухайте, я не хочу дурити вас. У мене в кишені є лист, адресований вам. Ще від учора. Мені звеліли кинути його на пошті. А я його не кинула. Я не хотіла, щоб ви його одержали. Але ви, може, сердитиметесь на мене, коли ми з вами знову побачимося незабаром. Після смерті ж бачаться, правда? Візьміть ваш лист.

Епоніна пробитою рукою судорожно схопила руку Маріуса, неначе не відчувала вже болю, і сунула її в кишеню своєї блузи. Маріус справді намацав там якийсь папірець.

- Візьміть,- сказала вона.

Маріус узяв лист.

Епоніна жестом виявила вдоволення і схвалення.

- А тепер, за мій клопіт, обіцяйте мені...

Вона зупинилась.

- Що?

- Обіцяйте!

- Обіцяю.

- Обіцяйте поцілувати мене в лоб, коли я помру. Я почую це.

Голова її знову впала на коліна Маріусові, її очі заплющились. Маріус подумав, що її бідна душа покинула вже тіло. Епоніна лежала нерухомо, але саме тоді, коли Маріус подумав, що вона заснула назавжди, повільно розплющила очі, де виднілася темна безодня смерті, і голосом, в якому почувалась якась неземна вже ніжність, промовила:

- А знаєте що, пане Маріус?.. Я, здається, була трохи закохана у вас.

Вона спробувала ще раз усміхнутись і вмерла.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ.
ГАВРОШ ДУЖЕ ПРАВИЛЬНО ВИРАХОВУЄ ВІДСТАНЬ

Маріус додержав слова. Він поцілував бліде чоло, де блищали краплі холодного поту. То не було невірністю Козеті; то було за- думливе, ніжне прощання з нещасливою душею.

Маріус не без трепету взяв лист, переданий йому Епоніною. Він зараз же відчув, що цей лист містить у собі цілу подію. Йому кортіло прочитати його. Таке вже серце людське: не встигло нещасне дитя заплющити навіки очі, як Маріусові схотілось уже розпечатати лист. Він обережно поклав па землю тіло і відійшов. Щось підказувало йому, що читати цей лист поблизу цього трупа не слід.

Маріус підійшов до свічки в залі ресторану. То була маленька записка, складена і запечатана з суто жіночою елегантністю. Адресу писала рука жінки, і стояло там таке:

«Панові Маріусу Понмерсі. Помешкання пана Курфейрака, вулиця Верері, № 16».

Маріус розпечатав лист і прочитав:

«Коханий мій, на горе, батько хоче, щоб ми переїхали зараз же. Ввечері ми будемо вже на вулиці Озброєної Людини, № 7, а через тиждень в Англії. Козета. 4 червня».

Їхня любов була така невинна, що Маріус не знав навіть почерку Козети.

Те, що сталось, можна переказати кількома словами. Все це зробила Епоніна. Після вечора 3 червня вона вирішила здійснити два проекти: поперше, перешкодити намірам батька та бандитів щодо будинку на вулиці Плюме і, подруге, розлучити Маріуса з Козетою. Вона обмінялася лахміттям з першим стрічним юним шибайголовою, якому здалося смішним убратись у жіночий одяг, тоді як Епоніна переодяглася чоловіком. То вона на Марсовому полі кинула Жанові Вальжаиу значуще попередження: «Переїжджайте». Жан Вальжан, повернувшись додому, і справді сказав Козеті: «Сьогодні ввечері ми з Тусен переїжджаємо на вулицю Озброєної Людини, а наступного тижня будемо в Лондоні». Приголомшена цим несподіваним ударом, Козета поспіхом написала кілька слів Маріусові. Але як віднести листа на пошту? Сама з дому вона не виходила, а коли дати листа Тусен, то стара, здивована таким дорученням, напевне покаже його панові Фошлевану. Побачивши крізь грати Епоніну в чоловічому одязі, яка тепер безнастанно крутилась коло саду, стурбована Козета покликала цього «молодого робітника», дала йому п’ять франків та лист і сказала:

- Зараз же віднесіть цей лист на вказану на ньому адресу.

Епоніна поклала лист у кишеню. На другий день, 5 червня, вона пішла до Курфейрака спитати про Маріуса - не для того, щоб передати листа, а з метою, зрозумілою для кожної ревнивої, люблячої душі,- побачити його. Там вона дожидала Маріуса, або, принаймні,- Курфейрака. Коли Курфейрак сказав їй: «Ми йдемо на барикади», в голові у Епоніни майнула думка: піти на цю смерть, як пішла б вона на всяку іншу, і штовхнути туди й Маріуса. Вона пішла слідом за Курфейраком, дізналася, де саме будують барикаду, і певна, що Маріус, який нічого не знав (бо вона ж перехопила лист), надвечір з’явиться на щоденне побачення, прийшла на вулицю Плюме. Там вона дочекалася Маріуса і від імени його друзів переказала йому запрошення, яке, на її думку, мусило привести його на барикаду. Вона розраховувала на розпач, який охопить Маріуса, коли він не застане Козетн, і не помилилась. Потім Епоніна й собі пішла на вулицю Шанврері, і ми знаємо вже, що вона там робила. Померла вона з трагічною радістю ревнивих сердець, які тягнуть за собою на смерть коханого, кажучи: «Ніхто його не матиме».

Маріус укрив поцілунками лист Козети. Вона, значить, любить його! На хвилинку йому спало на думку, що він не повинен вже вмирати. Потім він сказав собі:

- Вона від’їздить. Її батько везе її до Англії, а мій дід не дає своєї згоди на наше одруження.

В його фатальному становищі ніщо не змінилось. Мрійникам типу Маріуса знайомі моменти такого крайнього пригнічення, і з них вони виходять, ухвалюючи якесь крайнє рішення. Втома від життя - нестерпна; смерть, здається їм, краща.

Маріус подумав, що в нього залишається тепер тільки два обов’язки: сповістити про свою смерть Козету, пославши їй останнє «прощай!», і врятувати від неминучої катастрофи, яка загрожувала йому, цю дитину - брата Епоніни й сина Тенардьє.

При ньому був бумажник, той самий, де зберігався зошит, куди він записував колись свої думки, навіяні коханням до Козети. Маріус видер звідти аркушик і олівцем накидав на ньому кілька рядків:

«Одруження наше - неможливе. Я просив дозволу в мого діда; він відмовив мені. У мене нема ніяких статків; у тебе - також. Я побіг до тебе й не застав. Ти пам’ятаєш слово, яке я тобі дав. Я додержую його. Я вмираю. Я кохаю тебе. Коли ти читатимеш це, душа моя буде поруч з тобою й буде усміхатись до тебе».

Не маючи чим запечатати лист, Маріус тільки згорнув папір учетверо й написав на ньому адресу:

«Мадмуазель Козеті Фошлеван; помешкання п. Фошлевана, вулиця Озброєної Людини, № 7».

Згорнувши папір, він на мить замислився, а потім знову взяв бумажник, відкрив його і олівцем написав на першій сторінці зошита:

«Моє ім’я Маріус Понмерсі. Труп мій віднести до мого діда, п. Жільнормана, вулиця Філь-дю-Кальвер, № 6, Маре».

Маріус поклав бумажник у кишеню фрака й покликав Гавро- ша. Гамен, почувши його голос, підбіг до Маріуса з веселим і відданим виразом на обличчі.

- Хочеш зробити мені послугу? - спитав Маріус.

- Яку завгодно,- відповів Гаврош.- Аджеж без вас я загинув би.

- Бачиш цей лист?

- Бачу.

- Візьми його. Зараз же покинь барикаду (Гаврош занепокоєно почав чухати собі вухо) і завтра вранці передаси його мадмуазель Козеті, яка живе в помешканні пана Фошлевана, вулиця Озброєної Людини, № 7.

- Гаразд,- відповів маленький герой,- але тим часом барикаду здобудуть, і мене тут не буде.

- Барикаду, очевидно, атакують не раніше, як на світанку, і до полудня не здобудуть.

І дійсно, нова відстрочка, дана нападниками обложеним, тривала. То був перепочинок, такий звичайний у нічних боях, після якого вони поновлюються з подвійним завзяттям.

- А якщо я віднесу вашого листа завтра вранці? - спитав Гаврош.

- То буде пізно. Барикаду, певно, оточать; всі вулиці будуть караулити, і ти не зможеш вийти. Іди зараз.

Гаврош не знайшов відповіді і стояв у нерішучості, сумно шкрябаючи собі вухо. Раптом він стрепенувся, мов птах, що було звичайним його рухом, і взяв лист.

- Гаразд,- сказав він і побіг провулком Мондетур.

Гавроша переконала одна думка, якої, проте, він не висловив уголос, боячись заперечень з боку Маріуса.

А подумав він ось що:

Тепер нема й дванадцятої. Вулиця Озброєної Людини недалеко; я зараз віднесу лист і встигну вчасно повернутися.

КНИГА П’ЯТНАДЦЯТА.
ВУЛИЦЯ ОЗБРОЄНОЇ ЛЮДИНИ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
БЮВАР БАЛАКУН

Що таке конвульсії якогось міста проти заколотів у душі? Людина - це пучина, глибша навіть, ніж народ. Жан Вальжан саме в цей момент був страшенно збуджений. В його душі знову розкрились усі безодні. Як Париж, тремтів і він на порозі жахливої, незбагненної революції. Для цього досить було кількох годин. Ного сумління і доля раптом знову вкрились туманом. Про нього, як і про Париж, можна було сказати: зіткнулись два принципи. Білий і чорний ангел билися один з одним на мосту через провалля. Хто з них скине вниз іншого? Хто переможе?

Напередодні цього дня - 5 червня - Жан Вальжан у супроводі Козети й Тусен перебрався на вулицю Озброєної Людини. Там його чекали несподівані ускладнення.

Козета покинула вулицю Плюме не без спроби опиратися. Вперше за їхнє спільне життя воля Козети й воля Жана Вальжана виявилися різними і, якщо не зіткнулись, то в усякому разі розбіглися. З одного боку був опір, з другого - непохитність. Несподівана порада незнайомого: «Переїжджайте!» стривожила Жана Вальжана так, що він став невблаганним. Він гадав, що його викрили й женуться за ним. Козета мусила поступитись.

Перебрались вони на вулицю Озброєної Людини, ні разу не розтуливши рота і не промовивши жодного слова, заглиблені кожен у свої турботи. Жан Вальжан хвилювався так, що не помічав суму Козети; Козета сумувала так, що не помічала хвилювання Жана Вальжана.

Жан Вальжан узяв з собою й Тусен, чого ніколи не робив раніше. Він передбачав, що може не повернутись на вулицю Плюме, і не міг ні покинути Тусен, ні відкрити їй свій секрет, хоч і був певний її відданості та вірності. Зраджуючи пана, слуга завжди починає з цікавості. Тусен же, немов їй було приречено служити в Жана Вальжана, не була цікавою. Заїкуючись, вона своєю селянською говіркою казала:

- Я така вже людина. Роблю своє діло, а до решти мені байдуже.

При цьому від’їзді з вулиці Плюме, подібному до втечі, Жан Вальжан узяв з собою тільки ящичок, який Козета називала «нерозлучним». Щоб перевозити повні скрині, потрібні носильники, а носильники були б свідками. Візник під’їхав до воріт на Вавілонській вулиці; звідти й вирушили.

Тусен з великими труднощами одержала дозвіл упакувати трохи білизни, одягу та ще деяких речей з туалету. Козета забрала з собою тільки папери та бювар.

Щоб зникнути якнепомітніше, Жан Вальжан покинув будинок на вулиці Плюме лише смерком, і це дало Козеті змогу написати Маріусові листа. На вулицю Озброєної Людини прибули, коли було вже зовсім темно.

Спати лягли мовчки.

Квартира на вулиці Озброєної Людини містилась на третьому поверсі, на задньому дворі, і складалася з двох спалень, їдальні та суміжної з нею кухні, де за перегородкою стояло брезентове ліжко Тусен. Їдальня правила водночас і за передпокій і розділяла обидві спальні. В квартирі були необхідні господарські речі.

Заспокоюються люди так само безпідставно, як і починають непокоїтися; така вже наша натура. Ледве опинившись на вулиці Озброєної Людини, Жан Вальжан зараз же відчув, що хвилювання його зменшилось, а потім зовсім зникло. Бувають місця, що вгамовують душу нібито механічно. Вулиця була темна, жителі - мирні. Жан Вальжан відчув, як йому передається спокій цієї вулички старого Парижа, такої вузької, що екіпаж ледве міг проїхати нею. Глуха і безмовна посеред галасливого міста, темнувата навіть удень, нездатна до хвилювань, вона була стиснута між двома рядами високих сторічних будинків, мовчазних, як і всі старики. На цій вулиці панує постійна тиша. Жан Вальжан зітхнув з полегшенням. Як знайти його тут?

Насамперед подбав він за те, щоб поставити ящичок поруч з собою.

Жан Вальжан спав добре. Ніч дає поради; можна додати: і заспокоює. Ранком наступного дня він прокинувся майже веселий. Йому здавалась чарівною огидна їдальня, вмебльована старим круглим столом, низеньким буфетом з нахиленим дзеркалом над ним, поточеним шашіллю кріслом і кількома стільцями, заваленими пакунками Тусен. Крізь дірку в одному з них виднівся мундир національної гвардії, який належав Жанові Вальжану.

Козета сказала Тусен принести бульйон їй у спальню і вийшла звідти тільки надвечір.

Коло п’ятої години заклопотана влаштуванням помешкання Тусен поставила на обідній стіл холодну курку, на яку Козета згодилась глянути тільки з поваги до батька.

Після того, посилаючись на мігрень, вона попрощалась з Жаном Вальжаном і зачинилась у себе в спальні. Жан Вальжан з апетитом з’їв крило курки і, спираючись ліктями на стіл, певний своєї безпеки, поволі заспокоювався.

Сидячи за своїм скромним обідом, він невиразно чув, як Тусен двічі чи тричі, заїкуючись, говорила:

- У Парижі заворушення; люди б’ються.

Але, занурившись у свої думки, Жан Вальжан не звернув на слова старої жодної уваги.

Потім він устав і почав ходити від вікна до дверей та назад, дедалі спокійніший.

Разом із спокоєм повернулась до нього і єдина його турбота - про Козету. Його не хвилювала та мігрень, нервовий припадок, дівоче невдоволення, скороминуща хмарка; все це мало зникнути через день-два. Ні; він думав про майбутнє і, як завжди, думав з ніжністю. Зрештою, він не бачив нічого, що могло б перешкодити поверненню старого щасливого життя. Певного часу все здається неможливим, іншого часу все нібито легко здійснити. Жан Вальжан переживав такі гарні моменти. Настають вони звичайно після поганих, як день після ночі, силою закону послідовності та контрасту, що лежить в основі природи і що його поверхові розуми називають антитезою. Сховавшись на цій тихій вулиці, Жан Вальжан звільнився від усього, що турбувало його останнім часом. Саме через те, що йому довелось бачити багато хмар, він починав тепер бачити клапоть блакиті. Покинути без ускладнень та без інцидентів вулицю Плюме - був уже добрий крок уперед. Може, розважливо було б покинути й батьківщину і на кілька місяців, принаймні, переїхати до Лондона. Гаразд, вони переїдуть. Яка різниця: жити у Франції, жити в Англії? Аби Козета була коло нього. Козета була йому вітчизною. Для його щастя досить було Козети. Думка про те, що для щастя Козети не досить було, мабуть, його самого; думка, яка колись так хвилювала Жана Вальжана й не давала йому спати, не приходила йому навіть в голову. Всі муки його минулись; настрій у нього був цілком оптимістичний. Маючи Козету біля себе, він вважав, що вона належить тільки йому; оптичний обман, знайомий всім людям. Мислено він готувався вже до від’їзду з Козетою в Англію і в мріях будував своє щастя; де - йому було байдуже.

І раптом, походжаючи по кімнаті, Жан Вальжан помітив щось дивне.

Навпроти себе, в дзеркалі над буфетом, він побачив і прочитав такі чітко написані рядки:

«Коханий мій, на горе, батько хоче, щоб ми переїхали зараз же. Ввечері ми будемо вже на вулиці Озброєної Людини, № 7, а через тиждень в Англії. Козета. 4 червня».

Жан Вальжан остовпів.

Козета, приїхавши, поклала бювар на буфет перед дзеркалом й віддавшися своїй тузі, забула його там, не звернувши уваги навіть на те, що залишила його відкритим саме на тій сторінці, до якої вона прикладала написану нею записку, відіслану через молодого робітника, що проходив вулицею Плюме. Вся вона від- печаталась на пропускальному папері бювара.

Дзеркало підбило відпечатане.

Це було те, що в геометрії називають симетричним відбитком. Відпечатане на папері в зворотному вигляді відбивалось у дзеркалі в первісній своїй формі, і таким чином Жан Вальжан мав перед собою лист до Маріуса, написаний напередодні Козетою.

Це було просто і разюче.

Жан Вальжан підійшов до дзеркала, перечитав записку ще раз і не повірив своїм очам. Йому здавалось, ніби слова її спалахують, як блискавки. То була галюцинація. Неможливо! В дійсності цього не було.

Поволі в голові його стало прояснюватись. Він глянув на бювар Козети, і почуття реальності повернулось до нього. Він узяв бювар, кажучи собі: «Це написано тут», з гарячковою нервовістю придивився до відпечатаних у бюварі рядків; перекинуті догори ногами літери здавались ієрогліфами й були незрозумілі. Тоді він сказав собі: «Та це ж не означає нічого; тут нічого не написано» і з невимовним полегшенням зітхнув на повні груди. Кому не відома ця безглузда радість у найжахливіші в житті моменти? Душа віддається розпачеві, тільки вичерпавши всі ілюзії.

Жан Вальжан тримав бювар у руці - дивився на нього, по-дурному щасливий, майже готовий засміятись з галюцинації, що так обманула його. Аж тут погляд його раптом упав на дзеркало, і видіння з’явилось знову. Рядки записки вимальовувались на ньому з невблаганною чіткістю. На цей раз то був не міраж. Повторність видіння - це вже дійсність; то була реальність, дзеркало випрямило відпечатане в бюварі. Він зрозумів.

Жан Вальжан похитнувся, впустив бювар і впав у старе крісло біля буфету. Голова його схилилась на груди; очі стали скляними, погляд розгубленим. Він сказав собі, що це - реальність, що денне світло назавжди погасло для нього, і що Козета писала комусь. І тоді він почув, як заричала в мороку його знову розлючена душа. Спробуйте забрати в лева собачку, що живе в його клітці!

Як воно не дивно й не сумно, але Маріус на той час не мав ще записки Козети. Зрадлива випадковість передала її спершу Жанові Вальжану.

До цього дня спроби долі не могли перемогти Жана Валь- жана. Вона піддавала його найтяжчим мукам. Його не щадили найжахливіші злигодні. Жорстока доля, озброєна всіма способами мстивості та соціальної зневаги, обрала його за ціль і не жаліла його. Жан Вальжан не перед чим не відступав і нічому не здавався. Коли було треба, він мирився з усіма крайностями. Він пожертвував своєю недоторканістю визволеної людини, віддав свою волю, рискував життям, все втратив, все перетерпів і залишився безкорисливим та стоічним до такої міри, що моментами можна було думати, ніби він зрікається самого себе, як справжній мученик. Його сумління, загартоване в боротьбі з усіма мінливостями долі, здавалося непохитним. А тепер той, хто міг би зазирнути йому в душу, побачив би, що сумління те схитнулось.

З усіх тортур, на які довгий час брала його доля, ця була найстрашніша. Ніколи ще не катували його такими кліщами. Він відчув, як заворушились у ньому всі види прихованої чутливості. Найгірша, скажемо краще - єдина спроба долі, це - втрата любимої істоти.

Звичайно, Жін Вальжан любив Козету тільки як батько, але ми казали вже, що самотнє життя вклало в цю батьківську любов всі відтінки ніжності. Він любив Козету як свою дочку, любив її як матір, любив як сестру. Він ніколи не мав ні коханки, ні дружини; а природа - кредитор, який не визнає жодних протестів векселя. Отож, до всіх інших почуттів домішувалося в нього й це почуття, невиразне, несвідоме самого себе, чисте чистотою сліпоти, небесне, ангельське, божественне; навіть не почуття, а скорше - інстинкт, навіть не інстинкт, а скорше - тяжіння, непомітне, невидиме, але реальне. І в його безмежній ніжності до Козети лежало й таке, справжнє кохання, як у горі лежить незидима, незаймана золота жила.

Нехай читач згадає відносини їхніх сердець, на які ми вже вказували. Ніяке поєднання між ними було неможливе, навіть поєднання душ, і все ж таки їхні долі були зв’язані назавжди. Крім Козети, тобто - дівчинки, Жан Вальжан у своєму житті не зустрічав жодної жінки, яку можна кохати. Пристрасті і любовні захоплення, які заступають одні одних, не залишили в ньому послідовних відтінків зеленого - від ясного до темного, видних на листі, що пережило зиму, і на чоловікові, що прожив п’ятдесят років. А тут, як ми не раз говорили, вся ця внутрішня суміш, все це разом, даючи в підсумку високу доброчесність, робили з Жана Вальжана батька Козети. То був незвичайний батько, в якому сполучились і дід, і син, і брат, і чоловік. Батько, який був навіть матір’ю; батько, який любив і обожував Козету і для якого ця дитина була й світлом, і житлом, і родиною, і вітчизною, і раєм.

Отож, побачивши, що все - остаточно скінчено, що Козета вислизає з його рук, що вона ховається від нього; що вона - мов хмара, мов вода; коли перед очима його вималювалась гнітюча очевидність: хтось інший завоював її серце, хтось інший - мета її життя, вона кохає, я для неї - тільки батько, я не існую для неї більше; коли він не мав уже більше сумніву; коли він сказав собі: вона тепер поза мною - тоді горе його перевершило все можливе. Зробити все те, що він робив, і дійти такого! Де там! Стати нічим! І тоді Жан Вальжан затрепетав від обурення. Він відчув, як у ньому прокинувся безмежний егоізм, і в безодній глибині цієї людини заричало її я.

Бувають і душевні обвали. Розпачлива певність проникає в середину людини, тільки розсунувши та розірвавши деякі елементи, що іноді становлять її суть. Горе, дійшовши такої межі, розв’язує всі приховані сили свідомості. То - фатальні кризи. Мало хто з нас переживає їх, залишившись схожими на себе і не зрадивши свої обов’язки. Коли межу страждань перейдено, тоді розгублюється найнезворушніша чеснота. Жан Вальжан знову взяв бювар і переконався знову. Він неначе закам’янів, нахилившись над цими беззаперечними рядками. Душу його облягли такі хмари, що можна було подумати, ніби вся вона завалилася.

Він розглядав це відкриття крізь збільшувальне скло фантазії, з позірним, але страшним спокоєм; бо жахлива то річ, коли спокій людини доходить до холодності статуї.

Він виміряв страшний крок, що непомітно для нього зробила його доля. Він згадував свої страхи минулого літа, які так безглуздо розвіялись. Він знову побачив ту саму безодню, але тепер Жан Вальжан не стояв над нею, а був на її споді.

І нечувана річ. Упав він туди, не помітивши цього. Все світло його життя погасло, а він продовжував думати, ніби бачить сонце.

Інстинкт його не вагався. Він згадав певні обставини, певні дати, згадав, як Козета то червоніла, то блідла, і сказав собі: це він. Здатність відчаю вгадувати подібна до луку, стріла з якого завжди влучає. Перша ж гадка його влучила в Маріуса. Він не знав імени, але зараз же знайшов людину. Невблаганна пам’ять ясно показала йому невідомого гуляку з Люксембурзького саду, цього підлого шукача любовних пригод, цього романічного ледаря, цього дурня, цього мерзотника... бо це ж мерзенство залицятися до дівчат, в яких є люблячий батько!

Пересвідчившись, що в основі цієї історії лежить той молодий чоловік, що він причина всього,- Жан Вальжан, відроджена людина; людина, яка стільки працювала над своєю душею, яка доклала стільки зусиль, щоб усе своє життя, усі свої злидні та нещастя перетворити на любов... ця людина зазирнула в себе й побачила там привид: Ненависть.

Велике горе пригнічує й позбавляє бадьорості. Людина, зазнавши ного, почуває себе так, ніби з неї щось пішло. Замолоду горе - зловісне; пізніше - похмуре. Коли кров ще тепла, коли волосся ще чорне, голова на плечах тримається прямо, мов полум’я свічки, коли сувій долі ще майже не розгорнений; коли серце, повне любові, може зустріти інше серце, що битиметься в одне з ним; коли маєте ще час виправити помилки, коли перед вами усі жінки, всі усмішки, все майбутнє, весь горизонт; коли сила життя ще зовсім не вичерпана... якщо й тоді розпач - жахлива річ, то що ж сказати про старість, коли роки, дедалі блідніші, біжать наввипередки, коли настає присмерк і ви починаєте вже бачити зорі могили?

Поки Жан Вальжан міркував, ввійшла Тусен. Жан Вальжан устав і спитав її:

- Де, ви кажете, це відбувається? В якому напрямі?

Вражена Тусен спромоглася відповісти тільки:

- Вибачте, я не зрозуміла.

- Ви ж казали, що десь б’ються,- пояснив Жан Вальжан.

- Ага; так, так. В напрямі Сен-Меррі.

Бувають машинальні рухи, що їх ми робимо несвідомо, спонукувані якимись глибоколеглими думками. Під впливом такої спонуки, навряд чи свідомо, Жан Вальжан через п’ять хвилин був, уже на вулиці.

З непокритою головою він сидів на стовпчику біля дверей свого будинку і, здавалось, прислухався.

Настала вже ніч.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ГАМЕН - ВОРОГ СВІТЛА

Скільки часу просидів він так? Які трагічні думки заступали в його мозку одна одну? Чи опам’ятався він? Чи так і лишився пригніченим? Чи міг він ще підвестися й твердо стати на ноги в своїй совісті? На ці питання Жан Вальжан, певно, не відповів би й сам.

Вулиця була безлюдна. Кілька схвильованих буржуа, що поспішали додому, майже не помічали його. Під час небезпеки кожен дбає за себе. Ліхтарник, як завжди, прийшов засвітити ліхтар саме навпроти дверей будинку № 7 і пішов. Тому, хто глянув би в цей момент на Жана Вальжана, він не здався б живою людиною. Він так і сидів на стовпчику біля дверей, недвижний, мов крижана примара. У відчаї є щось льодове. Чути було, як били на сполох. Посеред цих конвульсійних ударів дзвона, що домішувались до гамору заколоту, годинник на церкві Сен-Поль повільно і врочисто пробив одинадцяту; сполох - це справа людини, а час - справа божа. Нагадування про годину не справило на Жана Вальжана ніякого враження: він і не поворухнувся. А проте, майже водночас, з боку ринку рантом пролунав залп, а слідом за ним - другий, ще оглушливіший. То, певно, була атака на барикаду на вулиці Шанврері, що її, як ми бачили, відбили завдяки Маріусові. Цей подвійний залп, підсилений ще нічною тишею, змусив Жана Вальжана здригнутись. Він устав і повернувся в бік шуму, потім знову впав на стовпчик, і голова його знову повільно схилилась на груди.

Жан Вальжан розпочав безладний діалог з самим собою.

Раптом він підвів очі. Хтось ішов по вулиці. Він чув кроки поблизу, глянув і в кінці вулиці, коло Архіву, при світлі ліхтаря побачив бліде, молоде, осяйне обличчя.

То вийшов на вулицю Озброєної Людини Гаврош.

Хлопець озирався і, здавалося, шукав когось. Він чудово бачив Жана Вальжана, але вдавав, ніби не помічає його.

Озирнувшись навколо, Гаврош почав оглядати будинки. Він ставав навшпиньки, мацав двері та вікна нижніх поверхів. Всі вони були наглухо зачинені. Дослідивши п’ять чи шість фасадів будинків, гамен знизав плечима й почав розмовляти з собою:

- А чорт!

Потім він знову озирнувся.

Жан Вальжан, який секунду тому не сказав би і навіть не відповів би нікому ні слова, відчув, що йому непереможно хочеться заговорити з цією дитиною.

- Що з тобою, малий? - спитав він.

- Зі мною те, що я голодний,- відверто відповів Гаврош і додав: - Самі ви малий!

Жан Вальжан порився в кишені жилета й дістав звідти п’яти- франкову монету.

Але Гаврош, в якого дуже швидко мінявся настрій і наміри, вхопив уже каменюку. Він помітив ліхтар.

- А, то у вас тут є ще ліхтарі,- зауважив він.- Це - непорядок, друзі мої. Це - безладдя. Розбити його!

І він кинув камінь у ліхтар. Скло впало з таким дзенькотом, що буржуа, які заховалися за віконницями сусідніх будинків, закричали:

- Знову дев’яносто третій рік!

Ліхтар сильно загойдався і погас. На вулиці враз стало темно.

- Оце діло! - сказав Гаврош.- Накладай собі на голову нічний ковпак, старенька вулице. А як зветься он той велетенський монумент у кінці вулиці? - звернувся він до Жана Вальжана.- Архів, правда? Слід було б пооббивати трохи ці дурнячі грубезні колони та зробити з них барикаду.

Жан Вальжан підійшов до Гавроша.

- Бідолашний,- сказав він до себе.- Він хоче їсти,- і поклав йому в жменю монету в сто су.

Гаврош підвів голову, здивований великим розміром монети. Він подивився на неї в пітьмі, і білість її засліпила хлопця. Про монети в п’ять франків він знав тільки з чуток, любив їхню славу, і йому приємно було бачити одну з них зблизька.

- Подивімось на тигра,- сказав він.

Кілька секунд він захоплено розглядав гроші, а потім, повертаючись до Жана Вальжана і віддаючи йому назад монету, велично заявив:

- Буржуа, я волію краще трощити ліхтарі. Забирайте вашого хижого звіря. Мене не підкупиш. Хоч у нього й п’ять пазурів, але мене він не подряпає.

- Є в тебе мати? - спитав Жан Вальжан.

- Може, більше ніж у вас.

- То залиш ці гроші для матері.

Гаврош розчулився. До того ж він звернув увагу, що його співбесідник не має шапки, і це викликало в ньому довір’я.

- Правда? Це, значить, не за те, щоб я не бив ліхтарів?

- Бий собі скільки хочеш.

- Ви - мила людина,- сказав Гаврош, кладучи п’ять франків собі в кишеню.

Довір’я його зростало, і він додав:

- А ви з цієї вулиці?

- Так. А чому ти питаєш?

- Чи не можете ви вказати мені, де номер сім?

- Навіщо тобі номер сім?

Хлопець спинився, побоюючись, чи не надто багато він сказав. Потім енергійним рухом запустив пальці у волосся й обмежився відповіддю:

- Так!

В голові Жана Вальжана майнула думка. Тривога викликає кмітливість.

- Ти, може, приніс лист, якого я чекаю? - спитав він у дитини.

- Ви? - здивувася Гаврош.- Адже ви - не жінка.

- Лист для мадмуазель Козети. Правда?

- Козети! - буркнув Гаврош.- Здається, в неї це кумедне ім’я.

- Ну, так я й мушу передати їй листа,- сказав Жан Вальжан.- Давай.

- Тоді ви повинні знати, що мене послано з барикади.

- Звичайно, знаю.

Гаврош засунув другу руку в кишеню, витяг звідти складений учетверо папірець і віддав честь.

- Віддамо шану депеші,- сказав він,- бо послано її тимчасовим урядом...

- Давай! - повторив Жан Вальжан.

Гаврош підняв папір над головою.

- Не думайте тільки, ніби це - любовна записка,- попередив він.- Послано її жінці, але для блага народу. Ми б’ємося і поважаємо жінок. У нас не так, як серед великосвітських людей, де є леви, шо посилають курчат верблюдам.¹⁵⁴

- Давай.

- Ви й справді здаєтесь мені порядною людиною,- сказав Гаврош.

- Давай мерщій.

- Маєте.

І він передав записку.

- Тільки поспішайте, пан яквастам, бо мадмуазель якії дожидає.

Цей дотеп сподобався Гаврошеві.

- А відповідь треба приставити до Сен-Меррі? - спитав Жан Вальжан.

- Попали, як сліпий на стежку! - скрикнув Гаврош.- Листа прислано з барикади на вулиці Шанврері, куди я й повертаюсь. На добраніч, пане.

І по цих словах Гаврош пішов, або краще сказати - полетів, мов звільнений птах. Із швидкістю ядра він поринув у темряву. Вулиця Озброєної Людини знову стала мовчазною та безлюдною. Ця дивна дитина, в якій було стільки темного і стільки мрійливості, заглибилась в пітьму між рядами чорних будинків і загубилася в ній, неначе дим у тумані. Можна було б подумати, що він розвіявся та зник, якби обурених буржуа не розбудили раптом дзенькіт розбитої шибки і страшний гуркіт упалого на брук ліхтаря. То Гаврош проходив вулицею Шом.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ПОКИ КОЗЕТА І ТУСЕН СПЛЯТЬ

З листом від Маріуса Жан Вальжан повернувся додому.

Він навпомацки піднявся по сходах, вдоволений з темряви, як сова, що схопила й тримає свою здобич; переконався, що Тусен і Козета, очевидно, сплять; умокнув у пляшку з фосфоричною рідиною три або чотири сірника, перше ніж здобув іскру: в тому, що він збирався зробити, Жан Вальжан убачав своєрідну крадіжку, і руки його трусились. Нарешті, свічка загорілася; він нахилився над столом, розгорнув записку й прочитав її.

Коли сильно хвилюєшся, тоді не читаєш, а сказати б - борешся з папером, стискаєш його, як свою жертву, впинаєшся в нього пазурями свого гніву або своєї радості; спочатку стрибаєш, наприкінці біжиш; розумієш все в цілому, тільки істотне; схоплюєш якесь місце, а решта пропадає. У записці від Маріуса до Козети Жан Вальжан бачив тільки слова: «... Я вмираю... Коли ти читатимеш це, душа моя буде поруч з тобою…»

Ці два рядки засліпили його. Одну мить він був немов пригноблений зміною, що відбулася в його почуттях. На лист Маріуса він дивився в якомусь сп’янінні від здивовання. Перед очима в нього була розкішна картина: смерть ненависної істоти.

Жан Вальжан випустив дикий крик радості. Значить, скінчено. Розв’язка настала раніше, ніж можна було надіятись. Той, хто стояв на перешкоді його долі, зникав. Він ішов сам, з власної волі.

Без будьякої участі в цьому Жана Вальжана, без будьякої провини з його боку «той чоловік» мусив умерти. Може, і вмер уже. Жан Вальжан гарячково зробив деякі розрахунки. Ні. Він ще не вмер. Листа писано, очевидно, з тим, щоб Козета прочитала його завтра вранці. Після двох залпів, які він чув між одинадцятою і північчю, все було тихо. Барикаду атакуватимуть серйозно тільки на світанку. Але то маловажно: відколи «цей чоловік» уплутався в цю війну, він все одно - пропаща людина: машина захопила його. Жан Вальжан почував себе визволеним. Він, отож, знову залишався сам-на-сам з Козетою. Конкуренція припинялася. Майбутнє всміхалося знову. Йому слід буде тільки залишити записку в своїй кишені. Козета ніколи не довідається, що сталося з «цим чоловіком». Треба лише здатись на долю. «Цей чоловік» не врятується. Якщо він не вмер іще, то, напевне, помре, незабаром. Яке щастя!

Сказавши все це собі самому, Жан Вальжан знову похмурнів.

Потім він зійшов униз і розбудив швейцара.

Через годину Жан Вальжан виходив з дому у повній формі національної гвардії і при зброї. Швейцарові не важко було дістати в сусідів те, чого бракувало для повної його екіпірувки. Рушниця в нього була заряджена, а патронташ - набитий патронами. Пішов він у напрямі ринку.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
ГАВРОШ СТАРАЄТЬСЯ НАД МІРУ

З Гаврошем тим часом сталася пригода.

Розбивши ліхтар на вулиці Шом, він дійшов до вулиці В’єль- Одрієт і, не побачивши там «ні кішки», завів на повний голос пісню. Співаючи, він не вповільнив, а навіть пришвидшив ходу. Ідучи попід будинками, де люди або спали, або тремтіли від жаху, він викрикував такі запальні куплети:

На грабі птах став щебетати -

Мовляв, учора Атала́

З коханцем-руським десь пішла...

Куди гарненькі йдуть дівчата?..

Лон-ла!

Верзе папуга язиката,

Що знак мені в вікно Міла́

Її одвідать подала...

Куди гарненькі йдуть дівчата?..

Лон-ла!

Ну, й штучки ж ці жінки! Здолати

Отрута їх мене змогла,

Сп’янила й пана б Орфіла́.

Куди гарненькі йдуть дівчата?..

Лон-ла!

В любові є принад багато.

Агнесо, рай мій!.. Ним була

І Ліза... Всім - нема числа!

Куди гарненькі йдуть дівчата?..

Лон-ла!

Як плащ траплялось помічати,

В якім моя Сюзета йшла,

Вже там, під ним душа була...

Куди гарненькі йдуть дівчата?..

Лон-ла!

Щоб пити роз тих аромати,

Які у Лоли круг чола,

Душа б в огонь за це пішла...

Куди гарненькі йдуть дівчата?..

Лон-ла!

Лише́ до дзеркала ти стати

Устигнеш - я горю... Взяла

Мене в полон ти, Жанно зла!

Куди гарненькі йдуть дівчата?..

Лон-ла!

Кадриль скінчивши танцювати,

Сказав я зорям (ніч була):

«Як Стелла, гляньте, розцвіла!»

Куди гарненькі йдуть дівчата?..

Лон-ла!

Співи свої Гаврош супроводив пантомімою. Жест - це точка опори для приспіву. Його обличчя з невичерпною здатністю кривитись по-різному робило гримаси, більш судорожні та химерні, ніж роблять їх роздмухувана вітром дірява білизна. На жаль, Гав- рош був на вулиці сам, було темно, і ніхто не міг їх бачити. Пропадають і такі скарби.

Раптом він увірвав свої співи.

Його котячі зіниці помітили під ворітьми одного будинку те, що в малярстві звуть «ансамблем»: тобто живу істоту і річ. Річ була ручним візком, жива істота - овернцем, який спав у неї.

Ручки візка впиралися в брук, а голова овернця в дно візка. Тіло його скорчилося на цій похилій поверхні, а ноги торкались землі.

Обізнаний з світом Гаврош упізнав у ньому п’яного.

То був якийсь посланець, що випив забагато й спав занадто міцним сном.

«Ось,- подумав Гаврош - користь літніх ночей. Овернець засипає на візку. Візок беруть для республіки, а овернця лишають, монархії».

В голові його зродилась блискуча ідея:

«Цей візок дуже придасться для нашої барикади».

Овернець хропів.

Гаврош обережно потяг візок за задок, а овернця за ноги, і через хвилину овернець лежав на бруці.

Візок був звільнений.

Звиклий наражатись на випадковості, Гаврош завжди мав при собі запас усякої всячини. Порившися в одній з своїх кишень, він видобув звідти клапоть паперу та уламок червоного олівця, поцуплений в якогось тесляра, і написав:

«Французька республіка.

Одержано твій візок.

Підпис: Гаврош»

Написавши це, він сунув папірець у жилетну кишеню овернця, який не переставав хропти, схопив візок за обидві ручки й побіг у напрямі ринку, штовхаючи візок перед собою і знімаючи страшний шум.

В цьому таїлась небезпека. При королівській друкарні була караульня. Гаврош не подумав про неї. В караулі стояли національні гвардійці з паризьких околиць. Шум розбудив їх, і над брезентовими ліжками стали підводитись голови. Два ліхтарі, розбиті за короткий час; пісня, яку співали на повний голос,- це було занадто для таких полохливих вулиць, жителі яких лягають спати, як тільки заходить сонце, і рано гасять світло. А наш гамен протягом цілої години бушував тут, мов муха в пляшці. Сержант загону став прислухатися. Він чекав. То була людина розважлива.

Божевільний гуркіт коліс візка не дозволив чекати більше, і сержант вирішив піти на розвідку.

- Тут їх ціла банда,- сказав він.- Будьмо обережні.

Гідра анархії,¹⁵⁵ очевидно, вийшла з свого ящика й безумствувала в цьому кварталі.

Сержант тихенько покинув караульню.

Виїжджаючи з своїм візком з вулиці В’єль-Одрієт, Гаврош зненацька зіткнувся лице в лице з мундиром, ківером, султаном на ньому і рушницею.

Він вдруге раптом зупинився.

- А, диви! - сказав Гамен.- Це ж він. Добривечір, громадський порядок.

Гаврош ніколи довго не дивувався.

- Куди ти йдеш, негіднику? - крикнув сержант.

- Громадянине,- відповів Гаврош.- Я не назвав вас ще буржуєм. То чому ж ви ображаєте мене?

- Куди ти йдеш, шельмо?

- Пане,- сказав Гаврош,- вчора ви, може, були розумною людиною, але сьогодні ранком вас розжалували.

- Я питаю, куди ти йдеш, паскудо?

- Ви говорите дуже люб’язно,- відповів Гаврош.- Їй-бо, вам не можна дати вашого віку. Вам слід було б продати всю вашу шевелюру по сто франків за волосинку. Це принесло б вам п’ятсот франків.

- Куди йдеш ти, бандите? Куди йдеш?

- Ну й слова ж погані! - зауважив Гаврош.- Коли вам даватимуть уперше ссати груди, треба, щоб вам гарненько витирали рота.

Старий наставив на нього багнет.

- Чи скажеш ти мені, куди ти йдеш, падлюко?

- Я, пане генерал, йду по лікаря для моєї дружини, в якої зараз пологи.

- До зброї! - крикнув сержант.

Рятуватись за допомогою того, що погубило вас, властиво тільки видатним людям. Гаврош єдиним поглядом оцінив становище. Візок підвів його, візок мав і боронити.

Ту мить, коли сержант зібрався атакувати Гавроша, щосили відштовхнутий візок, обернувшись на снаряд, покотився прямо на сержанта, ударив його в черево і звалив у рівчак, а рушниця сержанта вистрілила в повітря.

На крик сержанта з караульні вискочили вартові, постріл з рушниці викликав залп навмання, після чого рушниці зарядили й почали стріляти знову.

Ця стрілянина тривала добрі чверть години і знищила кілька шибок.

Гаврош, який кинувся тікати, пробігши тим часом п’ять чи шість вулиць, задихуючись, сів на стовпчик на розі вулиці Червоних Дітей і нашорошив вуха.

Відітхнувши трохи, він повернувся в той бік, звідки долинала шалена стрілянина, підніс ліву руку до носа й тричі поворушив нею, воднораз тричі вдаривши себе правою рукою по шиї. В цьому прекрасному жесті паризькі гамени конденсують усю французьку іронію, і він, очевидно, дуже діючий, бо проіснував уже півстоліття.

Цю веселість затьмарила одна гірка думка:

- Еге! - сказав собі Гаврош. Я тут розважаюсь, веселюся, сміюся, а з шляху свого збочив. Доведеться накинути круга. Ну та дарма! Аби вчасно прибути на барикаду,- і він побіг знову.

- На чому це я спинився? - спитав він себе дорогою і, швидко біжачи по темних вулицях, заспівав далі:

Та ще Бастілій є багато.

Отож, берімось за діла!

Нам черга діяти прийшла...

Куди гарненькі йдуть дівчата?..

Лон-ла!

Що,- хоче в кеглі хтось заграти?

Лавина грізна з гір пішла,

Весь лад старий вона змела...

Куди гарненькі йдуть дівчата?..

Лон-ла!

Час костурами зруйнувати

Нам Лувр, народе, де жила

Монархія, наскрізь гнила.

Куди гарненькі йдуть дівчата?..

Лон-ла!

Ми тюрми - штурмом!! Карл Десятий

Не здужав щось того числа:

Земля спід ніг йому пішла...

Куди гарненькі йдуть дівчата?..

Лон-ла!

Сутичка Гавроша з караулом не залишилася без наслідків. Візок було взято в полон, п’яного - заарештовано. Візок послали в цейхгауз, а п’яницю трохи згодом судив військовий суд, як співучасника. Тодішня прокуратура довела свою невтомну пильність у справі захисту суспільства.

Пригода з Гаврошем збереглася в пам’яті жителів кварталу Тампль і становить один з найжахливіших спогадів буржуа з Маре, які називають її «Нічний напад на караульню при королівський друкарні».

ЧАСТИНА П’ЯТА.
ЖАН ВАЛЬЖАН

КНИГА ПЕРША.
ВІЙНА МІЖ ЧОТИРМА СТІНАМИ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ХАРІБДА СЕНТ-АНТУАНСЬКОГО ПЕРЕДМІСТЯ І СЦІЛЛА ПЕРЕДМІСТЯ ТАМПЛЬ¹⁵⁶

Дві найбільш пам’ятні барикади, про які міг би згадати дослідник соціальних хвороб, належать не до того часу, коли відбувається дія нашого роману. Ці дві барикади (обидві вони символізують, хоч і з різних поглядів, сучасне їм страшне становище) вийшли спід землі під час фатального повстання 1848 року - найбільшої, яку бачила історія, війни на вулицях.

Трапляється іноді, що навіть проти принципів свободи, рівності та братерства, навіть проти всенародного голосування, навіть проти обраного всіма уряду всіх - ці відчайдушні низи протестують з глибини своєї туги, свого розпачу, своєї нужди, своїх тривог, своїх злиднів, своїх міазмів, своєї темноти, свого мороку, і «чернь» дає бій «народові».

Пошарпанці атакують громадське право; охлократія повстає проти демосу.

То - зловісні дні, бо навіть у цьому безумстві є правота, у цій дуелі є самогубство, і слова, які хочуть бути образливими: пошарпанці, низи, охлократія, чернь - свідчать (о, горе!) більше про провину тих, хто царює, ніж тих, хто страждає; більше про провину привілейованих, ніж знедолених.

Ми ж особисто ніколи не вимовляємо цих слів без суму та без поваги, бо коли філософи заглиблюються в явища, яким ці слова відповідають, то часто поруч з мізерним знаходять там і багато величного. Афіни були охлократією, Голландію зробили пошар- панці, чернь не раз рятувала Рим.¹⁵⁷

Нема мислителя, який подеколи не споглядав би величі низів.

Безсумнівно, св. Ієронім думав про ці низи, про всіх цих бідаків, про всіх цих бродяг і про всіх цих знедолених, з яких вийшли апостоли та мученики, коли казав таємничі слова: Fex urbis - lex orbis.¹⁵⁸

Немилосердість цього натовпу, що страждає і сходить кров’ю, безглузді порушення ним принципів, які обумовлюють його життя, його насильства над правом - це народні державні перевороти, і їх треба приборкувати. Людина чесна йде на це і б’ється з натовпом з любові до нього. Але як виправдує вона його, коли протистоїть йому! Як поважає його, опираючись йому! Це - один з тих рідких моментів, коли, виконуючи свій обов’язок, почуваєш якесь замішання і майже не хочеш іти далі. Стоїш на своєму - так треба. Але задоволена совість - сумна, і стискання серця супроводить виконаний обов’язок.

Червень 1848 року - поспішимо застерегти - був особливим фактом і знайти йому місце у філософії історії майже неможливо. Всі щойно сказані нами слова повинні бути відкинуті, коли йдеться про цей незвичайний заколот, в якому почувається свята туга праці, що вимагає своїх прав. Боротись проти цього заколоту треба було обов’язково, бо він атакував республіку. Але чим, по суті, був червень 1848 року? Повстання народу проти самого себе.

Там, де мету не впускають з ока, не буває відбігу. Отож, нехай нам буде дозволено на момент зупинити увагу читача на двох барикадах, про які ми тільки но говорили і які характеризують це повстання.

Одна перепиняла доступ до Сент-Антуанського передмістя, друга захищала підступ до передмістя Тампль. Ті, перед ким, під сліпучою блакиттю червневого неба, звелись ці два страшні шедеври громадянської війни, ніколи не забудуть їх.

Сент-Антуанська барикада була колосальна: у триповерховий будинок заввишки, вона мала сімсот футів завширшки. Вона перегороджувала від рогу до рогу широкий вихід з передмістя: тобто три вулиці. Порита ровами, з укріпленими підступами, що кожен з них був бастіоном; з величезним гребенем з амбразурами, спираючись на два масиви будинків, що виступали у вхід до передмістя, вона стреміла, мов циклопічна споруда, в глибині страшної площі, яка бачила і 14 липня. На вулицях за цією головною барикадою ярусами стояли ще дев’ятнадцять барикад. Тільки глянувши на неї, кожен почував агонію величезних мук передмістя; ту рішучу хвилину її, коли нужда хоче стати катастрофою. З чого була зроблена ця барикада? З уламків навмисне зруйнованих трьох семиповерхових будинків, казали одні. З гніву всіх, казали інші. Вона мала смутний вигляд всіх споруд ненависті - руїни. Можна було спитати: хто збудував це? Але можна було спитати також: хто зруйнував це? То була імпровізація крайнього збудження. Ага! Оці двері! Ці грати! Ця розбита жаровня! Той казан! Давайте все! Кидайте все! Штовхайте, котіть, рийте, зривайте, перекидайте, валіть усе! То було співробітництво кругляків, балок, залізних штаб, ганчірок, рам без шибок, продавлених плетених стільців, качанів капусти, шмаття, мотлоху і прокляття. Це було велике і було мізерне. То була пародія на безодню, яку влаштували на площі з безладно накопичених речей. Громаддя поруч з атомом; частина зваленої стіни і розбита миска; загрозливе братання всіляких уламків. Сізіф кинув сюди свою скелю, а Іов - черепок. В цілому - жах. То був акрополь голоти. Перекинуті візки робили спуски ще нерівнішими; поперек боком лежали величезні дроги і здавались шрамом на цьому безладному фасаді. Омнібус, піднятий на самий гребінь будівлі, надавав усій цій купі веселого вигляду - неначе будівники цього дикунства хотіли прикрасити жах дитячими пустощами. Ця гігантська купа, намул заколоту, нагадувала Оссу з Пеліоном¹⁵⁹ усіх революцій. 1793 рік на 1789, 9 термідора на 10 серпня, 18 брюмера на 21 січня, вандем’єр на преріалі, 1848 рік на 1830.¹⁶⁰ Місце було підходяще, і ця барикада гідна була з’явитись на тій площі, з якої зникла Бастілія. Якби океан споруджував моли, то утворював би їх саме так. На цьому безформному нагромадженні відбилася лють потоку. Якого потоку? Натовпу. Здавалося, ніби бачиш закам’янілий гамір. Здавалося, ніби над цією барикадою чуєш, як бренять, немов у вулику, величезні, загадкові блжоли насильного прогресу. Були то хащі? Вакханалія? Фортеця? Здавалось, її збудувало помахом крила божевілля. В цьому редуті було щось від клоаки, а в цьому безладному нагромадженні - щось олімпійське. Там у повній розпачу мішанині виднілися крокви, куски мансарди з шпалерами на стінах, віконні рами з шибками, які чекали першого гарматного пострілу, цілі каміни, шафи, столи, лави і тисячі вбогих речей - мотлоху навіть для жебрака, в яких сховані водночас і лють і небуття. То було немов лахміття народу - лахміття дерева, заліза, бронзи, каменю, що його Сент-Антуанське передмістя з колосальною силою вимело сюди за свої двері, роблячи барикаду з своїх злиднів. Схожі на плаху колоди, розірвані ланцюги, колеса, що вистромилися споміж уламків, зруби з підставками у формі шибениці в цій анархічній будівлі - нагадували колишні катування, яких зазнавав народ. Сент-Антуанська барикада використовувала як зброю все. Звідти вистромлялося все, що громадянська війна може кинути в голову суспільству. То був не бій, а якийсь пароксизм. Карабіни, що захищали цей редут (між ними було й кілька мушкетонів) стріляли уламками посуду, кістками, гудзиками з одягу, навіть коліщатами спід нічних столиків - небезпечними, бо вони були з міді, снарядами. Барикада ця була несамовита. Вона кидала аж до хмар невимовні вигуки; іноді, посилаючи виклик армії, вона вкривалась буйною юрбою; всередині її кишіло, мов у мурашнику; гребінь її був наїжений рушницями, шаблями, дрючками, сокирами, списами та багнетами; великий червоний прапор хлюпав під вітром; всередині її чути було крики команди, войовничі пісні, ридання жінок і вибухи похмурого сміху вмираючих від голоду. Вона була безмірна та жива, і, як на шерсті наелектризованого звіря, на гребені її потріскували іскри. Революційний дух хмарою оповивав цю вершину, де гуркотів голос народу, подібний до голосу божого. Якусь дивну величність вилучала з себе ця титанічна купа щебня. То була купа покидьків і то був Сінай.

Як ми казали вище, атакували в ім’я революції. Що? Революцію. Вона - ця барикада, випадковість, безлад, розгубленість, непорозуміння, невідомість - мала перед собою установчі збори, верховенство народу, всенародне голосування, націю, республіку. То Карманьйола посилала виклик Марсельєзі.¹⁶¹

Виклик безумний, але героїчний, бо це старовинне передмістя - герой.

Передмістя і його редут збройно допомагали одне одному. Передмістя захищало редут, редут спирався на передмістя. Величезна барикада стояла, мов скеля, об яку розбивалась стратегія африканських генералів. Печери в ній, нарости на ній, її бородавки, її горби - робили гримаси і, сказати б, глузливо всміхалися в пороховому димі. Картеч зникала в її безформній масі; снаряди заглиблювались у неї, і вона поглинала їх; ядра могли тільки пробивати дірки. Навіщо розстрілювати з гармат хаос? І звиклі до найстрашніших картин війни неспокійно дивились на цей хижий редут, наїжений, як вепр, і колосальний, як гора.

На чверть льє звідти, від рогу вулиці Тампль, яка коло Шато д’О виходить на бульвар, можна було помітити чудний мур. Він досягав рівня третього поверху і з’єднував будинки ліворуч від себе з будинками праворуч так, неначе вулиця сама повернула круто, щоб перепинити доступ до себе. Цей мур був збудований з кругляків. Він був прямий, правильний, холодний, виміряний по кутоміру і прокладений по шворці. Там, звичайно, не було цементу, але, як і в деяких римських мурах, це не порушувало його строгу архітектуру. Його висота промовляла й про його товщину. Гребінь його ішов математично паралельно низові. На його сірій поверхні були подекуди майже невидимі бійниці, які здаля скидалися на якусь чорну нитку. Ці бійниці лежали на однаковій відстані одна від одної. Вулиця, скільки кинути оком, була порожня. Всі вікна і двері - зачинені. В глибині вулиці височила ця загорода, утворюючи з вулиці тупик. Мур стояв недвижно і спокійно. Нікого не було видно, нічого не було чути. Ні крику, ні шуму, ні подиху. Якась гробниця.

Сліпуче червневе сонце заливало цю жахливу річ світлом.

То була барикада передмістя Тампль.

Потрапивши в ті місцевості й побачивши її, навіть найвідважніші не могли не замислитись перед цим таємничим видінням. Барикада була прямолінійна, симетрична і похмура. В ній почувались знання і морок. Начальник барикади мусив бути або геометром, або привидом. Дивлячись на неї, говорили пошепки.

Час від часу, коли якийсь солдат, офіцер чи представник народу насмілювались перейти безлюдну вулицю, розлягався гострий тихий посвист, і прохожий падав мертвий або поранений. Коли ж він залишався неушкодженим, видно було, як в якунебудь зачинену віконницю або в стіну вганялась куля. Іноді картечина. Захисники барикади зробили собі дві маленькі гармати з двох уламків газопровідних труб, заткнувши один кінець їх клоччям та глиною. Уникали непотрібної витрати пороху. Майже кожний постріл влучав. Там і тут лежало кілька трупів, на бруці були калюжі крові. Я згадую білого метелика, який літав по вулиці. Літо не зрікається своїх прав.

Під ворітьми поблизу лежало багато поранених.

Там кожен почував себе взятим на мушку кимсь, кого не було видно, і розумів, що вся вулиця була під обстрілом.

Скупчені за двоскатним склепінчастим мостом через канал біля входу до передмістя Тампль, солдати нападної колони зосереджено й серйозно дивились на цей похмурий редут, цю нерухомість, цю безстрасність, звідки вилітала смерть. Деякі плазом підкрадалися до найвищої точки кривизни моста, намагаючись, щоб їхні ківери не висовувалися над нею.

Відважний полковник Монтейнар, здригаючись, висловлював своє захоплення барикадою.

- Як це збудовано! - казав він.- Жоден камінь не вистає. Вона немов з фарфору.

В цей момент куля розбила йому хрест на грудях, і він упав.

- Боягузи! - говорили про обложених.- Нехай тільки вони покажуться. Тільки б побачити їх. Але вони не насмілюються. Вони ховаються.

Барикада в передмісті Тампль, яку обороняли вісімдесят чоловік, атакована десятитисячною армією, трималась три дні. На четвертий зробили так, як у Заачі або в Константіні;¹⁶² пробили будинки, пробрались по дахах, і барикада була здобута. Ніхто з вісімдесятьох бійців і не подумав тікати. Всі вони були вбиті, крім командира - Бартелемі, про якого ми зараз розкажемо.

Сент-Антуанська барикада була гуркотом грому; барикада в Тамплі була мовчанкою. Ці два редути відрізнялись один від одного, як страшне відрізняється від зловісного. Один здавався пащею, другий - маскою.

Гігантське й малозрозуміле червневе повстання складалося з гніву і з загадки,- тому в першій барикаді почували дракона, а в другій - сфінкса.

Споруджували ці фортеці двоє: одну Курне, другу - Бартелемі. Курне будував Сент-Антуанську барикаду, Бартелемі - барикаду Тампля. Кожна з них була образом свого будівничого.

Курне був високий на зріст чоловік, мав широкі плечі, червоне обличчя, важкий кулак, відважне серце, чесну душу, відвертий, страшний погляд. Безстрашний, енергійний, запальчастий, бурний, він був найсердечнішою людиною і найнебезпечнішим бійцем. Найлегше дихалось йому в атмосфері війни, бою та сутички. Він був морським офіцером: його жести й голос свідчили, що він був породжений океаном та бурею. Ураган він продовжував і в битві. Крім геніальності, в Курне було щось від Дантона, як у Дантона було щось від Геркулеса.

Бартелемі, худий, хирий, блідий, мовчазний, здавався якимсь трагічним гаменом. Колись один з поліцаїв дав йому ляпаса. Бартелемі вистрілив і вбив його і сімнадцятирічним юнаком був засланий на каторгу. Вийшовши звідти, він збудував цю барикаду.

Згодом, живучи, як і Курне, вигнанцем в Лондоні, Бартелемі вбив його на дуелі. Пізніше, вплутавшись в одну таємничу любовну історію, де французьке правосуддя вбачає обставини, що зменшують провину, а англійське бачить тільки смерть,- Бартелемі був повішений. Похмурий наш соціальний лад побудований так, що через матеріальні нестатки і моральну темноту ця нещасна людина твердого, напевне, а може й великого духу почала з каторги у Франції і скінчила шибеницею в Англії. Бартелемі принагідно підносив тільки один прапор: чорний.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ЩО РОБИТИ В БЕЗОДНІ, ЯК НЕ РОЗМОВЛЯТИ?

Шістнадцять років багато важать у підпільній підготовці заколоту, і в червні 1848 року знали куди більше, ніж у червні 1830. Отож, проти щойно описаних нами двох колосів барикада на вулиці Шанврері була тільки ескізом і зародком, але для того часу і вона здавалась страшною.

Керовані Анжольрасом, бо Маріус ні в що вже не втручався, повстанці добре використали ніч. Барикаду не тільки полагодили, а й збільшили. Її зробили на два фути вищою. Вбиті між каменями залізні штаби скидались на вистромлені списи. Понанесені з усіх боків різні уламки довершили обладнання її. Редут було перероблено по-науковому: він став рівний всередині, як стіна, і мав страшенно нерівну зовнішню сторону.

Полагодили сходи з кругляків, що дозволяли тепер підійматись на барикаду, як на мур цитаделі.

Привели до ладу й господарство барикади: очистили від усього зайвого залу ресторану, влаштували в кухні лазарет, закінчили перев’язувати поранених, підібрали розсипаний по столах і на землі порох, наробили про запас куль, наскубли корпії, розподілили зброю тих, хто вибув з строю, почистили середину редуту, поприбирали щебінь, повиносили трупи.

Мертвих поклали купою в провулку Мондетур, який ще залишався їхнім. Брук у ньому довгий час був червоним. Серед убитих було чотири національні гвардійці з паризьких передмість. Анжольрас звелів покласти їхні мундири окремо.

Анжольрас радив поспати години зо дві. Порада Анжольраса дорівнювала розпорядженню. А втім, виконали її тільки троє чи четверо. Фейлі використав ці дві години на те, щоб викарбувати на стіні проти ресторанчика напис:

Хай живуть народи!

Ці три слова, вирізані в камені цвяхом, були видні ще в 1848 році.

Всі три жінки під час нічної перерви зникли остаточно, що дало повстанцям змогу зітхнути з полегшенням.

Вони знайшли собі притулок в одному з сусідніх будинків.

Більшість поранених могли й хотіли ще битись. На кухні, перетвореній на похідний лазарет, на матрацах і на соломі лежали п’ятеро серйозно поранених; в тому числі двоє з національної гвардії. Національних гвардійців перев’язали перших.

В залі ресторану залишились тільки Мабеф під чорним покривалом та прив’язаний до стовпа Жавер.

- Тут у нас покійницька,- сказав Анжольрас.

В глибині ледве освітлюваної однією свічкою зали стіл з трупом Мабефа стояв за стовпом, немов поперечина, і здавалось, ніби Жавер, який стояв коло стовпа, і Мабеф, що лежав на столі, утворюють якусь подібність хреста.

Дишло омнібуса, хоч і пробите кулями, стояло ще досить прямо, щоб до нього можна було прив’язати прапор.

Анжольрас, з характерною властивістю вождя, який завжди робить те, що говорить, прив’язав до цього держална продірявлений і закривавлений фрак убитого старика.

Їсти було нічого, бо вони не мали ні хліба, ні м’яса. П’ятнадцять чоловік, що обороняли барикаду, за шістнадцять годин свого перебування там знищили вбогі запаси провізії в ресторанчику. Певного моменту всяка барикада, що тримається, неминуче стає плотом з «Медузи». Доводилось примиритися з голодом. Були перші години спартанського дня - 6 червня, коли Жан на барикаді Сен-Меррі, оточений повстанцями, що просили хліба, усім відповідав:

- Навіщо? Тепер третя година. О четвертій ми будемо мертві.

Через те, що їсти було нічого, Анжольрас не дозволяв і пити. Вино він заборонив, а горілку розподілив на порції.

В льоху знайшли п’ятнадцять герметично закупорених пляшок. Анжольрас з Курфейраком оглянули їх. Підіймаючись назад, Комбфер сказав:

- Це - старі запаси батька Гюшлу, який розпочав свою діяльність з бакалійної крамниці.

- Певно, добре вино,- зауважив Боссюе.- На щастя, Грантер спить. А інакше врятувати ці пляшки було б не легко.

Не зважаючи на бурчання, Анжольрас поклав своє вето на п’ятнадцять пляшок і, щоб ніхто не доторкався до них, щоб вони були немов священні, звелів поставити їх під столом, на якому лежав батько Мабеф.

Коло другої години ночі зробили переклик. Їх було ще тридцять сім.

Починало розвиднятися. Погасили факел, знову встромлений між каменями. Середина барикади, цей ніби маленький двір, відгороджений посеред вулиці, потопала в мороку і в світанковій сутіні скидалась на палубу потрощеного корабля. Бійці здавались якимись чорними тінями. Над цим страшним гніздом пітьми неясно окреслювались верхні поверхи мовчазних будинків. Вище виднілися димарі. Небо було того чарівного невиразного відтінку, який можна назвати і білим, і блакитним. Вгорі з щасливими криками літали птахи. На даху високого будинку, що стояв в глибині барикади, фасадом до сходу, лежав рожевий відблиск. У вікні на четвертому поверсі вранішній вітер роздмухував сиве волосся на голові мертвеця.

- Дуже радий, що факел той загасили,- казав Курфейрак Фейлі.- Мене дратувало, як він мигтів під вітром; немов боявся. Світло від факела подібне до розважливості боягузів: воно погано освітлює, бо тремтить.

Світанок розбудив не тільки птахів, а й розуми. Всі розмовляли.

Побачивши на даху кішку, Жолі використав цю нагоду, щоб пофілософствувати.

- Що таке кішка? - скрикнув він.- Це - коректив.¹⁶³ Створивши мишу, бог схаменувся. «Е,- сказав він,- я помилився». І створив кішку. Кішка - це друкарська помилка миші. Спершу миша, а потім кішка - це переглянута і виправлена коректа світотворення.

Оточений студентами і робітниками, Комбфер говорив про померлих: про Жана Прувера, про Багореля, про Мабефа, навіть про Кабюка і про сувору зажуреність Анжольраса. Він казав:

- Гармодій і Арістогітон, Брут, Херей, Стефанус, Кромвель, Шарлота Корде, Занд - всі вони, завдавши удар, переживали момент туги. Серце наше - таке хибке, а життя людське - така таємниця, що навіть при вбивстві з громадських мотивів, навіть при вбивстві визвольному - якщо таке буває - муки сумління в того, хто вразив, сильніші, ніж радість з приводу того, що він прислужився людству.

Сказані слова викликають найнезрозуміліші асоціації, і через хвилину, згадавши про вірші Жана Прувера, Комбфер порівнював вже переклад «Георгік»¹⁶⁴ Ро з перекладом Курно, переклад Курно з перекладом Делія і назвав кілька уривків, перекладених Мальфілатром, зокрема - про смерть Цезаря. А від Цезаря розмова перейшла на Брута.

- Цезар,- сказав Комбфер,- пав по справедливості. Ціцерон ставився до нього суворо і мав рацію. І ця суворість зовсім не памфлетного характеру. Коли Зоіл глузує з Гомера, коли Мевій глузує з Віргілія, коли Візе глузує з Мольєра, коли Поп глузує з Шекспіра, коли Фрерон глузує з Вольтера,¹⁶⁵ - то здійснюється старий закон заздрості та ненависті. Геній притягує до себе образу, великих людей завжди більше чи менше лають. Але Зоіл і Ціцерон - це не одне й те ж. Ціцерон - друг правосуддя й підтримує його думкою, а Брут - друг правосуддя і підтримує його мечем. Я, особисто, заперечую таке правосуддя мечем, але давній світ визнавав його. Цезар, що перейшов Рубікон; що дарував, немов від себе, почесті, які мусив давати народ; Цезар, що не вставав, коли входив сенат, поводився, за виразом Евтропія, як цар і майже як тиран. Він був великий муж; то й гірше або - то й краще, бо наука тим показовіша. Його двадцять три рани зворушують мене менше, ніж плювок в обличчя Ісуса Христа. Цезаря закололи кинджалом сенатори; Христа били по щоках лакеї.

Боссюе, стоячи з карабіном в руках на високій купі кругляків, закричав:

- О, Цідатеней! О, Міррін! О, Пробалінт! О, ласка Еантід! Хто- дасть мені змогу декламувати вірші Гомера так, як грек з Лавріума або з Едаптеона?

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ПРОЯСНЕННЯ І ЗАТЬМАРЕННЯ

Анжольрас пішов на розвідку. Він ішов провулком Мондетур пробираючись попід будинками.

Відзначимо, що повстанці були повні надії. Легкість, з якою вони відбили атаку вночі, дозволяла їм заздалегідь майже зневажати денну атаку. Вони чекали її, усміхаючись. Вони не сумнівалися в успіхові так само, як були певні правоти своєї справи. До того ж до них, очевидно, мала прийти підмога. З тією вірою в перемогу, що становить силу бійця-француза, наступний день вони ділили на три фази: о шостій годині полк, «зазнавши розгрому», відступить; опівдні повстане весь Париж, смерком буде революція.

На Сен-Меррі від учора, ні на хвилину не вгаваючи, били на сполох. Це доводило, що друга барикада, більша, досі трималась.

Всі ці надії передавались від групи до групи веселим і грізним шепотом, схожим на войовниче дзизжчання у вулику.

Анжольрас повернувся з своєї сміливої прогулянки поза барикадою. Один момент він мовчки слухав ці веселі розмови, схрестивши руки на грудях. Потім, свіжий і рожевий в білуватому світлі світанку, сказав:

- Вся паризька армія на ногах. Третина її наступає на цю барикаду. З ними й національна гвардія. Я бачив ківери п’ятого лінійного полку і значки шостого легіону гвардії. Вас атакують через годину. Щодо народу, то вчора він кипів, а сьогодні й не ворушиться. Вам нема чого чекати, нема на що надіятись: ні на будьяке передмістя, ні на будьякий полк. Вас покинули.

Ці слова, що прозвучали серед дзижчання груп, справили враження першої краплі грозового дощу на рій бджіл. Всі заніміли. На момент запанувала така невимовна тиша, що можна було почути, як летить смерть.

Але момент той тривав недовго.

З найнепомітнішої групи чийсь голос крикнув Анжольрасові:

- Нехай. Піднімемо барикаду ще на двадцять футів і лишимось тут усі! Будемо протестувати нашими трупами, громадяни! Покажемо, що хоч народ і покидає республіканців, республіканці, проте, не покидають народ.

Ці слова прогнали важку хмару тривоги з думок усіх. Зустріли їх радісними криками схвалення.

Хто сказав їх - не дізнались ніколи. Може, якийсь невідомий блузник, забутий герой-прохожий - цей Великий Анонім,¹⁶⁶ завжди вплутаний у всі кризи людства і соціальні генези. Певного моменту він вимовляє вирішне слово і зникає в мороку, протягом однієї хвилини репрезентуючи в світлі блискавки бога і народ.

Ця непохитна ухвала так була розлита в повітрі 6 червня 1832 року, що майже водночас на барикаді Сен-Меррі повстанці гукали слова, які стали історичними й фігурували в судовому процесі:

- Маловажно, прийдуть чи ні нам на допомогу. Нехай нас уб’ють тут до останнього.

Обидві барикади, не зважаючи на відстань між ними, сполучалися одна з одною.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
НА П’ЯТЕРО МЕНШЕ, ОДНИМ БІЛЬШЕ

Після того, як невідомий пропозицією «протестувати трупами» формулював загальний настрій, з усіх уст витопився крик, дивно самовдоволений і грізний, хмурий - змістом і тріумфуючий - тоном.

- Хай живе смерть! Залишимось тут усі!

- Чому всі? - спитав Анжольрас.

- Всі! Всі!

Анжольрас заговорив знову:

- Позиція в нас - добра, барикада - прекрасна. Тридцяти чоловік вистачить. Навіщо жертвувати сорок?

- Бо ніхто не схоче піти,- відповіли йому.

- Громадяни,- закричав Анжольрас, і голос його звучав майже роздратовано,- республіка не досить багата на людей, щоб даремно витрачати їх. Тщеславність - це марнотратство. Якщо для кого з нас обов’язок полягає в тому, щоб покинути барикаду, то обов’язок цей треба виконати, як і всякий інший.

Людина принципова, Анжольрас мав на своїх однодумців необмежений вплив, джерелом якого буває абсолютна сила духу. А втім, хоч який був він усевладний, а слухачі його почали стиха протестувати.

Вождь до кінчика нігтей, Анжольрас, побачивши невдоволення, став настоювати.

- Нехай ті, що бояться залишитися в числі тридцяти, скажуть про це,- згорда заявив він.

Ремствування посилилось.

- Крім того,- зауважив голос в одній з груп,- вийти - легко тільки сказати. Барикада - оточена.

- Але не з боку ринку,- заперечив Анжольрас.- Вулиця Мон- детур - вільна, і провулком Прояовідачів можна вийти на ринок Інносан.

- І бути там заарештованим,- додав другий голос з тієї ж групи.- Неодмінно натрапиш на велику заставу лінійного полку або приміської національної гвардії. Вони ж побачать людину, що йде в блузі та в кашкеті. «Звідки ти йдеш? Чи не з барикади?» Подивляться на руки. «Від тебе тхне порохом. Розстріляти!»

Анжольрас, не відповідаючи, торкнувся плеча Комбфера, і обоє вони ввійшли в залу ресторанчика.

Через секунду вони показались знову. У руках Анжольраса були чотири мундири, які він перед тим звелів покласти окремо. Комбфер ішов слідом за ним, несучи ківери та портупеї.

- В цьому мундирі,- сказав Анжольрас,- можна змішатися з солдатами і пройти. Ось їх на чотири чоловіка.

І він кинув мундири на землю.

Ніхто й не поворухнувся. Тоді слово взяв Комбфер.

- Слухайте,- сказав він,- треба ж мати хоч трохи жалощів. Чи знаєте ви, про що йдеться? Ідеться про жінок. Подумаймо. Існують у світі жінки чи не існують? Існують діти чи не існують? Існують чи не існують матері, які ногою колисаюгь колиску, в той час коли круг них бігає ціла купа дітвори? Нехай той з вас, хто ніколи не бачив грудей годувальниці, піднесе руку. А! Ви хочете, щоб вас убили! І я, що говорю з вами, теж хочу цього. Але я не хочу бачити привидів жінок, які ламають собі руки навколо мене. Умирайте, коли хочете, але не робіть так, щоб через вас помирали інші. Самогубство, на яке ми прирікаємо себе тут, величний вчинок; але самогубство - обмежене, а коли воно поширюється й захоплює ваших близьких, тоді його звуть убивством. Подумайте про біляві голівки, подумайте й про сиве волосся. Знаєте, що тільки но розповідав мені Анжольрас? На розі Лебединої вулиці він бачив освітлене вікно на шостому поверсі, на підвіконні - свічку, а на шибці - тінь голови, що трусилась, старої жінки, яка, очевидно, не спала цілу ніч, чекаючи когось. Може, це - мати одного з вас. То нехай же він покине нас і поспішить до матері сказати їй: «Ось я, мамо». І нехай він буде спокійний: все тут буде зроблено як слід і без нього. Хто працею своєю підтримує своїх близьких, той не має права приносити себе в жертву. Це значить - кидати родину напризволяще. А ті, в кого є дочки, і ті, в кого є сестри! Чи думаєте ви про них? Ви даєте вбити себе. Ви - вже мертві. Гаразд. А завтра? Молоді дівчата, що не мають хліба... це ж жах! Чоловік просить милостиню; жінка продає себе. Ці чарівні істоти, такі милі, такі лагідні, які виповнюють весь будинок своєю невинністю, які співають, які щебечуть, які подібні до живого аромату; які своєю дівочою чистотою на землі доводять існування ангелів на небі... ця Жанна, ця Ліз, ця Мімі, ці чудові, чесні створіння, ваше благословення і ваші гордощі - о боже! - вони голодуватимуть! Що ж скажу я вам іще? Є ринок людського тіла, і ви, вашими тремтячими руками тіней, неспроможні будете перешкодити їм продаватись на ньому. Подумайте про вулицю, подумайте про тротуари, повні прохожих. Подумайте про крамниці, перед якими походжають забризкані гряззю, декольтовані жінки. Ці жінки колись теж були чисті. Подумайте про своїх сестер - ті, в кого вони є. Злидні, проституція, поліцаї, тюрма Сен-Лазар - ось куди впадуть ці гарні дівчата, ці ніжні дива цнотливості, милості та краси, свіжіші, ніж бузок у травні. Ага! Ви дозволяєте вбити вас. Ага! Вас уже нема тут. Ви хотіли позбавити народ королівської влади, а віддаєте ваших дочок поліції. Обережно, друзі мої! Майте ж жалість! Про жінок, про нещасних жінок, ми не звикли багато думати. Посилаються на те, що жінки не такі освічені, як чоловіки; їм перешкоджають читати, перешкоджають думати, перешкоджають займатись політикою. Чи спроможні ви будете перешкодити їм піти сьогодні ввечері до моргу шукати ваші трупи? Слухайте! Ті з вас, в кого є родина, повинні бути гарними хлопцями, потиснути нам руки, піти звідси й залишити нас виконувати наші обов’язки самих. Для того, щоб піти, я знаю, потрібна відвага; це - важко. Але чим воно важче, тим більш гідне похвали. Ви скажете «У мене є рушниця; я - на барикаді; тим гірше: я залишаюся тут». Мало сказати: «Тим гірше». Друзі мої, є ще завтрашній день. Вас, правда, тоді вже не буде, але родини ваші будуть. І скільки ж страждань! Уявіть собі гарненьку дитину, здоровеньку, із щічками, мов яблука. Вона лепече, цвенькає щось, сміється, її так приємно поцілувати... а знаєте, що станеться з нєю, коли її покинути? Я бачив одне дитя, мале таке от на зріст. Батько його помер. Якісь бідняки взяли його з милості, але в них не було хліба й для себе самих. Дитина завжди голодувала. Була зима. Вона не плакала. Бачили, як вона підходить до груби, яку ніколи не топили і яка була обмазана глиною. Дитя пальчиками відколупувало цю глину і їло її. Воно хрипіло, дихаючи; личко в нього було синьо-бліде, ніжки - тоненькі, черевце - опухле. Воно нічого не говорило. З ним намагались розмовляти - воно не відповідало. Дитина вмерла. Помирати її принесли до госпіталю Неккера, де я її й бачив. Я був там інтерном.¹⁶⁷ А тепер, якщо серед вас є батьки - батьки, що мають за щастя піти погуляти в неділю, тримаючи в міцній долоні ручку своєї дитини - нехай кожен з них уявить собі, що то - його дитя. Я добре пам’ятаю те бідолашне мале. Здається мені, я й зараз бачу його перед собою на столі в анатомічному театрі. Ребра під шкірою в нього були, мов ями на кладовищі, що поросли травою. В шлунку в нього знайшли якусь грязюку; між зубів - попіл. Ну, промацаймо ж себе сумнівно і спитаймо поради в нашого серця. Статистика каже, що смертність серед покинутих дітей дорівнює п’ятидесяти п’яти процентам. Повторюю ще раз: ідеться про дружин, ідеться про матерів, ідеться про молодих дівчат, ідеться про ваших крихоток. Хіба вам говорять про вас? Хто ви такі - відомо добре. Добре відомо, що всі ви - відважні. Добре відомо, що всі ви з радістю віддасте своє життя за велику справу. Добре відомо, що ви почуваєте себе обраними вмерти прекрасною, корисною смертю, і що кожен з вас хоче мати й свою пайку в прикінцевому тріумфі. Правильно. Але ви не самі в цьому світі. Є ще й інші істоти, про які треба подумати. Не слід бути егоістами.

Всі похмуро похилили голови.

Які дивні суперечності живуть у серці людини в такі величні моменти! Комбфер, який казав усе це, сам не був сиротою. Він згадав про матерів інших і забув про свою власну. Він збирався дати вбити себе. Він був «егоїстом».

Маріус, голодний, гарячково збуджений, поступово втративши всі надії, вщерть повний бурхливих переживань, відчуваючи наближення кінця,- чимраз більше занурювався в мрійливу байдужість, що завжди передує фатальній годині, до якої йдеш добровільно.

Фізіолог міг би вивчати по ньому, як збільшуються симптоми відомого науці й класифікованого нею гарячкового самозаглиблення. Є свій екстаз і в розпачі. Маріус був у такому екстазі. Він був присутній при всьому, але неначе не брав сам жодної участі ні в чому. Те, що відбувалося перед його очима, здавалось йому дуже далеким. Він бачив ціле, але зовсім не відрізняв деталей. Людей, що рухалися, він бачив крізь полум’я. Голоси, які він чув, здавалось йому, виходили з безодні.

Одначе слова Комбфера зворушили і його. Була в цій сцені якась особливість, що вплинула й на Маріуса і розбудила його. Він мав єдину ідею - вмерти, і не хотів ухилятися від неї, але і в такому похмурому сомнамбулізмі йому спадало на думку, що нікому не забороняється, занапащуючи себе, рятувати інших.

Маріус підніс голос:

- Анжольрас і Комбфер мають рацію,- сказав він.- Жодної непотрібної жертви. Я приєднуюсь до них; і треба поспішати. Комбфер висловив беззаперечні істини. Серед вас є такі, що мають родину, матерів, сестер, дружин, дітей. Нехай вони вийдуть з рядів.

Ніхто не поворухнувся.

- Одружені і ті, що утримують родини, вийдіть з рядів,- повторив Маріус.

Авторитет він мав великий. Правда, Анжольрас був начальником на барикаді, але Маріус був її рятівником.

- Я наказую вам! - крикнув Анжольрас.

- Прошу вас,- сказав Маріус.

Зворушені словами Комбфера, вражені наказом Анжольраса, розчулені просьбою Маріуса, ці героічні люди почали показувати один на одного.

- Це правда,- говорив якийсь юнак дорослому.- Ти ж - батько родини. Іди звідси.

- Скорше треба йти тобі,- відповідав той,- бо ти ж годуєш своїх сестер.

Точилась нечувана боротьба. Змагались за те, щоб не дати відштовхнути себе від дверей могили.

- Поспішаймо,- сказав Курфейрак.- Через чверть години буде вже пізно.

- Громадяни,- мовив Анжольрас.- Тут республіка, де панує всенародне голосування. Визначте самі тих, хто має піти.

Його послухались. Через п’ять хвилин п’ятеро людей були одноголосно названі і вийшли з рядів.

- Їх п’ятеро! - скрикнув Маріус.

Мундирів було тільки чотири.

- Тоді один з нас мусить залишитися,- заявили всі п’ятеро.

Тепер доводилось вирішувати, кому залишатись, і доводити іншим, хто повинен піти.

- У тебе жінка, яка так кохає тебе.

- А у тебе стара мати.

- Ти не маєш ні батька, ні матері. Що станеться з трьома твоїми маленькими братами?

- У тебе п’ятеро дітей.

- Ти маєш право жити: тобі сімнадцять років; занадто рано помирати.

На цих великих революційних барикадах зійшлися герої. Неймовірне здавалося там дуже простим. Люди не дивувалися один з одного.

- Швидше, швидше! - повторював Курфейрак.

Хтось з групи крикнув Маріусові:

- Визначте ви самі, хто повинен залишитися.

- Правильно,- ствердили всі п’ять.- Вибирайте. Ми послухаємось вас.

Маріус не думав уже, що може так хвилюватися. Але, коли він подумав про те, що мусить обрати когось на смерть, вся кров прилила йому до серця. Не був би він зовсім блідий, Маріус зблід би ще більше.

Він підійшов до купки людей, що всміхались до нього. Кожний з них з вогнем в очах, який блищав колись при Фермопілах, кричав йому:

- Я! -Я! -Я!

Маріус, сам не знаючи навіщо, почав лічити їх: перед ним стояли п’ятеро. Потім погляд його опустився вниз - на чотири мундири.

І в цю мить на них, неначе з неба, упав п’ятий мундир.

П’яту людину було врятовано.

Маріус підвів очі й упізнав пана Фошлевана.

На барикаду щойно прийшов Жан Вальжан.

Чи то йому вказали, чи то інстинктивно, чи то випадково, але він звернув на вулицю Мондетур. Завдяки формі національної гвардії пройти йому було легко.

Караул, поставлений повстанцями на цій вулиці, не хотів давати сигналу тривоги зза якогось там національного гвардійця. Його пропустили, сказавши собі: «Може - це підмога нам; а в найгіршому разі - полонений». Момент був занадто важливий, і вартовий не міг нехтувати виконанням своїх обов’язків та сходити з свого поста.

Коли Жан Вальжан увійшов у редут, його ніхто не помітив, бо всі дивились на п’ятьох обранців і на чотири мундири. Жан же Вальжан бачив та чув усе, мовчки зняв з себе мундир і кинув його на купу інших.

Збудження, викликане цим, не можна описати.

- Хто цей чоловік? - спитав Боссюе.

- Той, хто рятує інших,- відповів Комбфер.

- Я знаю його,- значущо додав Маріус.

Такої рекомендації було досить для всіх.

Анжольрас повернувся до Жана Вальжана:

- Милості просимо, громадянине.

І додав:

- Ви знаєте, всі тут незабаром помруть.

Жан Вальжан, не відповідаючи, допомагав одягати мундир урятованому ним повстанцеві.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
ЯКИЙ ГОРИЗОНТ ВІДКРИВАЄТЬСЯ, КОЛИ ДИВИТИСЯ З ГРЕБЕНЯ БАРИКАДИ

Наслідком і вершиною становища, в якому опинились усі цієї фатальної години і на цьому невблаганному місці, була крайня туга в Анжольраса.

В Анжольрасі була повнота революції. І все ж таки він був недовершений, наскільки може бути ним абсолютне. В ньому було забагато Сен-Жюста і не досить Анахарсіса Клоотца.¹⁶⁸ А втім, в товаристві «Друзів Абетки» дух його підпав нарешті під деякий вплив ідей Комбфера. Останнім часом він помалу виходив з вузьких форм догми і припускав певне поширення прогресу. Він визнавав уже, як остаточну, прекрасну стадію, перетворення великої французької республіки на безмежну республіку людства. Щодо безпосередніх заходів, то, зважаючи на сучасне, побудоване на насильстві становище, він хотів, щоб і заходи ті були насильницькі. Тут він не мінявся, залишаючись наслідувачем епічної й грізної школи, яку резюмує ім’я: «Дев’яносто третій рік».

Анжольрас стояв на сходах з кругляків, спираючись ліктем на дуло свого карабіну. Він думав і здригався, немов від подувів вітру. В очах його, повних внутрішнього споглядання, блимали пригашені вогні. Раптом Анжольрас підвів голову; біляве волосся його закинулось назад, як у ангела на похмурій зоряній колісниці, запряженій четвіркою коней, і стало подібним до лева в полум’яному ореолі своєї гриви. Анжольрас сказав:

- Громадяни, чи уявляєте ви собі майбутнє? Міські вулиці - залиті світлом, на порогах - зелені галузки миру, народи - брати, люди - праведники, старі благословляють дітей; минуле, яке любить сучасне, мислителі мають цілковиту волю, віруючі - цілком рівні. Сумління людське стало вівтарем, нема більше ненависті, люди братаються у майстернях і школах; замість нагороди і кари - загальна відомість, робота - всім, права - для всіх, мир - над усіма, крові більше не проливають, нема більше воєн, матері - щасливі. Приборкати матерію - це перший крок, здійснити ідеал - другий. Подумайте, що зробив уже прогрес. Колись перші люди з жахом дивилися на гідру, що повзла по воді, на дракона, який виригав з пащі вогонь, на грифа - потвору повітря, який літав на крилах орла і мав пазурі тигра. А людина наставила сильця, священні сильця свого розуму, і впіймала кінець-кінцем ті чудища. Ми приборкали гідру, і тепер вона зветься, пароплавом; ми приборкали дракона, і тепер він зветься локомотивом; ми незабаром приборкаємо й грифа, ми вже впіймали його, і зветься він повітряною кулею. В день закінчення цієї прометеєвої роботи, коли людина остаточно запряже потрійну стародавню химеру - гідру, дракона та грифа - вона запанує над водою, вогнем та повітрям і буде для решти живих істот тим, чим були колись для неї самої боги. Сміливо вперед! Куди ми йдемо, громадяни? До знання, яке стане урядом, до сили речей, яка стане єдиною публічною силою, до природного закону, який в собі самому має й дозвіл, і покарання, а розголошує його очевидність. Ми йдемо до спілки народів, ми йдемо до єдності людства. Не буде більше фікцій, не буде паразитів. Істина керує дійсністю; ось - мета. Засідання конгресу цивілізації відбуватимуться на вершині Європи, а пізніше - в центрі континентів, у великому парламенті розуму. Дещо подібне вже бачили. Амфіктіони¹⁶⁹ засідали двічі на рік: один раз у Дельфах, місці богів, а другий - у Фермопілах, місці героїв. Матиме своїх амфіктіонів і Європа; матиме своїх амфіктіонів уся земна куля. Це розкішне майбутнє Франція носить у своєму лоні. Це - вагітність дев’ятнадцятого сторіччя. Те, що тільки розпочала Греція, гідна закінчити Франція. Слухай, Фейлі, відважний робітник, людина народу, людина народів: я шаную тебе. Так; ти ясно бачиш майбутні часи, ти маєш рацію. В тебе не було ні батька, ні матері, Фейлі. За матір ти взяв собі людство, за батька - справедливість. Ти незабаром помреш тут, тобто матимеш тріумф. Громадяни, хоч до чого спричиниться сьогодні наша поразка чи наша перемога, а робитимемо ми революцію. Як пожежі осявають ціле місто, так революції осявають увесь рід людський. А яку ж революцію будемо ми робити? Я щойно сказав це: революцію Істини. З погляду політики існує єдиний принцип: верховенство людини над самою собою. Це моє верховенство надо мною ж зветься Свобода. Там, де двоє або кілька таких верховенств, утворюється держава. Але в такій асоціації нема ніякого самозречення. Кожне верховенство поступається певною часткою себе, щоб утворити загальне право. Ця частка - однакова для всіх. Ця тотожність поступки, яку кожен робить для всіх, зветься Рівністю. Загальне право - ніщо інше, як охорона всіх, що поширюється на кожного. Така охорона зветься Братерством. Точка, де перетинаються всі права, що з’єднуються, зветься Суспільством. Через те, що в цій точці відбувається й з’єднання, вона стає вузлом. Звідси походить те, що звуть соціальним зв’язком. Дехто каже: соціальний договір, і це - одне й те ж, бо слово договір етимологічно утворено з ідеї зв’язку.¹⁷⁰ Порозуміймося відносно рівності, бо коли свобода - вершина, то рівність - база. Рівність, громадяни, не означає, що все росте до одного рівня; що в суспільстві є висока трава й низенькі дуби; що це - сусідство заздростей, які холостять одна одну. Ні, це таке: в цивільному праві - всі здібності мають однакову змогу виявити себе; в політиці - всі голоси важать однаково; в релігії - однакові права для всякої свідомості. Рівність має один апарат: обов’язкову й безплатну освіту. Право на абетку - ось з чого треба починати. Обов’язкова для всіх початкова школа, доступна всім середня школа - ось який має бути закон. Рівність у суспільстві походить від однакової для всіх школи. Так, освіта! Світла! Світла! Все виходить з світла і все до нього повертається. Громадяни, дев’ятнадцяте сторіччя - велике, а двадцяте буде щасливе. Тоді не буде нічого подібного до старої історії. Тоді не треба буде, як сьогодні, боятись завоювання, вторгнення, узурпації, суперництва із зброєю в руках між народами, зупинки цивілізації через шлюб королів, народження спадкоємця тирана, поділу на якомусь конгресі народів, розчленування в зв’язку з династичною катастрофою, бою між двома релігіями, які немов два козли зустрічаються на мосту над безоднею й стукаються лобами. Не доведеться більше боятись ні голоду, експлуатації та проституції через нужду, ні бідності через безробіття, ні ешафоту, ні меча, ні битв, ні всяких розбійництв випадковості в лісі подій. Майже можна сказати: не буде більше й подій. Всі будуть щасливі. Люди виконуватимуть свої обов’язки, як земна куля виконує свої. Між душами і зірками встановиться гармонія: душа обертатиметься навколо істини, як зірка навколо світила. Друзі, час, коли ми живемо і коли я говорю з вами,- сумний час, але то ми жахливою ціною купуємо майбутнє. Революція - це мито. О! Рід людський буде визволений, піднятий з землі і втішений. Ми здобуваємо йому це на нашій барикаді. Звідки може пролунати крик любові, як не з вершини самопожертви? О, брати мої, тут - місце, де зійшлися ті, що мислять, і ті, що страждають. Ця барикада зроблена не з каміння, не з балок, не з брухту; вона зроблена з двох великих куп: купи ідей і купи болі. Нужда зустрічається тут з ідеалом. День обіймає ніч і каже їй: «Я помру разом з тобою, а ти відродишся разом зі мною». Від обіймів всіх скорбот народжується віра. Муки приносять сюди свою агонію, а ідеї - їхню безсмертність. Агонія й безсмертність, змішавшися, становитимуть нашу смерть. Браття, хто помирає тут, помирає в променях майбутнього, і в могилу всі ми входимо осяяні зорею.

Анжольрас скорше перебив себе, ніж замовчав. Губи його продовжували мовчки ворушитися, немов він усе ще говорив, тепер уже до себе, і слухачі його, намагаючись почути ще щось, пильно дивились на нього. Аплодисментів не було, але шепталися довго. Слово - як подув вітру, і тріпотіння розуму подібні до тріпотіння листя.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
МАРІУС - НЕСТЯМНИЙ; ЖАВЕР - ЛАКОНІЧНИЙ

Розповімо про те, що відбувалося в думках Маріуса.

Нехай читач згадає, в якому він був настрої. Все, повторюємо, здавалось йому неначе видінням. Свідомість його була затьмарена. Над Маріусом були розпростерті широкі чорні крила, що вкривають умираючих. Він почував себе так, як той, хто сходить у могилу. Йому ввижалось, ніби він стоїть уже по той бік стіни, і на обличчя живих він дивився поглядом мертвого.

Як опинився тут пан Фошлеван? Чому прийшов він сюди? Що збирається робити? Маріус, правда, і не ставив собі таких запитань. Розпач наш характерний тим, що, на нашу думку, він охоплює й інших, і Маріусові здавалось логічним, що всі шукають тут смерті.

Тільки коли він думав про Козету, серце його болісно стискувалося.

А втім, пан Фошлеван не сказав йому ні слова, не глянув на нього і навіть начебто не чув, коли Маріус, підвівши голос, заявив, що знає його.

Така поведінка пана Фошлевана була зручна для Маріуса і - якщо таке слово підходить до подібних переживань - подобалась йому. Маріусові завжди здавалось абсолютно неможливим заговорити з цією загадковою людиною, що викликала в нього і якусь підозру, і пошану. До того ж Маріус довго вже не бачив його, що тільки збільшувало ці утруднення для несміливої та стриманої натури молодого чоловіка.

П’ятеро обранців вийшли з барикади провулком Мондетур; вони були зовсім подібні до національних гвардійців. Один з них покидав барикаду, плачучи. Перед тим, як піти, вони обняли тих, що лишались.

Коли ці повернуті життю люди пішли, Анжольрас згадав про засудженого на смерть і ввійшов у ресторан. Жавер, прив’язаний до стовпа, замислився.

- Треба тобі чогонебудь? - спитав його Анжольрас.

- Коли ви вб’єте мене? - відповів Жавер.

- Зажди. Тепер нам потрібні всі наші патрони.

- Дайте тоді мені пити,- попросив Жавер.

Анжольрас подав йому склянку води, а через те, що Жавер був зв’язаний, допоміг йому напитись.

- Все? - спитав він потім.

- Мені незручно стояти біля стовпа,- сказав Жавер.- З вашого боку було немилосердно залишати мене ночувати в такому положенні. Зв’яжіть мене, як хочете, але ви вільно могли б покласти мене на стіл, як того.

І рухом голови Жавер показав на труп пана Мабефа.

В глибині зали, ми пам’ятаємо, стояв великий, довгий стіл, на якому виливали кулі й готували патрони. Тепер усі кулі були вилиті, всі патрони - зроблені, і стіл звільнився.

З наказу Анжольраса четверо повстанців відв’язали Жавера від стовпа. Поки вони його відв’язували, п’ятий притискував до його грудей вістря багнета. Руки йому залишили зв’язаними за спиною, а ноги обв’язали тонкою, але міцною мотузкою, що дозволяла Жаверові робити дрібні кроки, як засудженим, що сходять на ешафот. Потім його підвели до стола в глибині кімнати, поклали туди й міцно прив’язали за поперек.

Для більшої безпечності його додатково прив’язали ще одним способом, який абсолютно унеможливлює втечу і зветься в тюрмах мартенгаль: вірьовка від шиї йде до живота, роздвоюється і, пропущена між ногами, в’яже руки.

Поки Жавера в’язали, на порозі кімнати стояв чоловік і з якоюсь особливою пильністю дивився на нього. Тінь, що падала від цієї людини, змусила Жавера повернути голову. Потім він підвів очі і впізнав Жана Вальжана. Жавер навіть не здригнувся, а тільки згорда опустив повіки і сказав:

- Так воно й повинно бути.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ.
СТАНОВИЩЕ УСКЛАДНЮЄТЬСЯ

Розвиднювалось швидко. Але жодне вікно не відчинялося, не прочинялись жодні двері. То був світанок, а не пробудження. Військо, як ми казали, покинуло вулицю Шанврері. Вона здавалась вільною і зловісно доступною для прохожих. Вулиця Сен-Дені була мовчазна, як алея Сфінкса у Фівах. Жодної живої душі на перехрестях, що біліли під відблиском сонця. Нема нічого похмурішого за такі світлі безлюдні вулиці.

Нічого не було видно; зате було дещо чути. На певній відстані відбувався якийсь таємничий рух. Очевидно, критичний момент наближався. Як і напередодні ввечері, караульні пости відійшли назад, але на цей раз - усі.

Барикада стала тепер сильнішою, ніж була під час першої атаки. Після того, як п’ятеро повстанців пішли, її зробили ще вищою.

Покладаючись на постових караульних, які стежили за районом ринку, Анжольрас, щоб не бути захопленим з тилу, прийняв важливе вирішення: звелів забарикадувати коротенький провулок Мондетур, досі вільний. Для цього розібрали брук ще вздовж кількох будинків. Через це, обгороджена з боку трьох вулиць: спереду вулиці Шанврері, з лівого боку - Лебединої вулиці і Птіт-Мондетур, з правого - вулиці Мондетур, барикада справді була майже неприступна. Але захисники її були фатально замкнені в ній. Вона мала три фронти і не мала виходу. «Не фортеця, а мишоловка», усміхаючись, казав Курфейрак.

Анжольрас звелів покласти біля дверей ресторанчика штук тридцять кругляків з «даремно розвороченого бруку», як казав Боссюе.

З тієї сторони, звідки мали атакувати, було так тихо, що Анжольрас звелів усім стати на свої місця.

Кожному дали по порції горілки.

Нема нічого цікавішого, ніж барикада, що готується відбивати напад. Кожен вибирає сам собі місце, неначе на спектаклі в театрі. Один стає до чогось спиною, другий спирається на щось ліктем, третій намагається прикритися чимсь від пострілів. Дехто влаштовує собі сидіння з кругляків. Ось - ріг стіни, який заважає, і від нього відходять; ось виступ, що може захистити, і за нього ховаються. Лівші тут - дорогоцінні люди, бо вони займають місця, незручні для інших. Багато хто влаштовується так, щоб битися сидячи. Хочуть вбивати, почуваючи себе зручно, і бути вбитими з комфортом. Під час фатальної війни в червні 1848 року один повстанець, який жахливо влучно стріляв з даху, приніс собі туди вольтерівське крісло. Картеч дістала його і там.

Як тільки начальник скомандував бойову тривогу, вся безладна метушня на барикаді припинилася: жодних переходів з місця на місце, жодних розмов, жодних окремих груп. Все в настроях міняється і зосереджується на одному, коли люди чекають нападу. Барикада перед тим, як з’являється небезпека,- хаос; після того - сама дисципліна. Небезпека спричиняється до порядку.

Як тільки Анжольрас взяв свій двоствольний карабін і став біля обраної ним для себе своєрідної бійниці,- всі замовчали. Попід стіною з кругляків лунали короткі сухі звуки. То заряджали рушниці.

Пози у всіх виявляли більшу ніж будьколи гордість і впевненість. Надмірна самопожертва надає твердості. Надії вони вже не мали, зате в них був одчай. Одчай - це остання зброя, яка іноді дає перемогу. Так сказав Віргілій. Надзвичайні засоби бувають наслідком рішень, ухвалених в надзвичайно скрутному становищі. Сісти на судно смерті - буває інколи способом урятуватися від морської катастрофи, і віко труни стає тоді за дошку-рятівницю.

Як і вчора ввечері, увага всіх була зосереджена і навіть, сказати б, прикована до кінця вулиці, тепер освітленого й добре видного.

Чекати довелося недовго. Якийсь шум виразно долинав з Сен-Ле, але він зовсім не був схожий на шум перед першою атакою. Брязкіт ланцюгів, гуркіт якоїсь маси, стукіт міді об брук - оповіщали про наближення чогось страшного і зробленого з металу. Все аж трусилося всередині цих мирних старовинних вулиць, які прокладали й забудовували для плодотворного обміну інтересами та ідеями і зовсім не пристосували до пересування потворних коліс війни.

Погляди бійців, звернені на кінець вулиці, стали похмурими.

Там показалась гармата.

Штовхали її артилеристи. Гармата була знята з передка; двоє підтримували лафет, четверо були біля коліс, решта йшли з зарядним ящиком. Видно було, як димився гніт.

- Плі! - скомандував Анжольрас.

Вся барикада вистрілила; шум був страшний. Хмара диму сховала і гармату, і людей. Через кілька секунд, коли дим розвіявся, гармата й люди показались знову. Солдати повільно, розмірено і не поспішаючи підкочували її до барикади. Жодного з них не було поранено. Потім командир гармати, налігши на казенну її частину, щоб підняти вище жерло, став цілитися з поважністю астронома, що наводить телескоп.

- Браво, артилеристи! - крикнув Боссюе.

І вся барикада зааплодувала.

Ще за момент гармата стояла якраз посередині вулиці. Страшне жерло її дивилось прямо на барикаду.

- Ну, веселіше! - підбадьорював Курфейрак.- Ось вам і звірюка. Після щигля в ніс матимемо добрий удар кулаком. Армія простягає до нас здоровенну лапу. Барикаду таки серйозно струсоне. Рушниця намацує, а гармата бере.

- Це бронзова восьмифунтівка, нового зразка,- додав Комб- фер.- Такі гармати, якщо порушити пропорцію десяти частин олова на сто частин міді, легко розриваються. Надлишок олова робить їх занадто крихкими. На них утворюються тріщини та раковини. Щоб уникнути цієї небезпеки й мати разом з тим змогу збільшувати заряд, слід було б, мабуть, повернутись до практики чотирнадцятого сторіччя - набивати на неї низку стальних, суцільних, а не стоплених, кілець від казенної частини аж до цапфи. А тим часом стараються зарадити лихові як можуть і з допомогою спеціального апарата - тріщотки - знаходять і тріщини, і раковини.

- В шістнадцятому сторіччі,- зауважив Боссюе,- гармати нарізували.

- Вірно,- відповів Комбфер,- це збільшує її балістичну потужність, але зменшує точність влучання. Коли стріляють на короткі відстані, тоді траєкторія не має всієї бажаної геометричної точності, ядро описує надто велику параболу, шлях його - не досить прямолінійний, щоб воно могло влучити безпосередньо перед гарматою. А це особливо важливо, коли до ворога близько і стріляють часто. Ця хиба кривої польоту в нарізних гарматах шістнадцятого сторіччя залежала від того, що заряди були невеликі. Давати ж більші заряди було неможливо з деяких балістичних міркувань, а також тому, що боялися за цілість лафетів. Взагалі, гармата, цей деспот, не може робити всього, що хоче. Сила - це і велике безсилля. Гарматне ядро пролітає тільки шістсот льє за годину, а світло пролітає сімдесят тисяч льє за секунду.

- Зарядити рушниці знову! - скомандував Анжольрас.

Як витримає барикада удар ядром? Чи проб’є воно її? В цьому полягало питання. Поки повстанці заряджали знову рушниці, артилеристи заряджали гармату.

Барикада переживала глибоку тривогу.

Гармата вистрілила.

- А ось і я! - гукнув веселий голос.

І в той момент, коли ядро ударило в барикаду, всередину її стрибнув Гаврош.

Він з’явився з боку Лебединої вулиці і легко перебрався через допоміжну барикаду, яка загороджувала доступ з боку лабіринту Птіт-Трюандрі.

На барикаді Гаврош справив більше враження, ніж ядро.

Ядро загубилося в купі уламків. Воно тільки розбило одне з коліс омнібуса й доконало старий візок Ансо. Побачивши це, всі на барикаді зайшлися сміхом.

- Продовжуйте в такому ж дусі! - крикнув артилеристам Боссюе.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ.
НА АРТИЛЕРИСТІВ ДОВОДИТЬСЯ СЕРЙОЗНО ВВАЖАТИ

Гавроша оточили.

Правда, він не встиг нічого розповісти, бо Маріус, увесь тремтячи, відвів його вбік.

- Чого ти прийшов сюди?

- Отакої! - відповів хлопець.- А ви?

І він глянув на Маріуса з своїм епічним зухвальством. Гордовите світло, що горіло в них, розширило його очі.

- Хто сказав тобі повернутись сюди? - суворим тоном продовжував Маріус.- Чи передав ти принаймні мій лист?

Гавроша мучило все ж таки трохи сумління в зв’язку з тим листом. Поспішаючи повернутись на барикаду, він скорше позбувся, ніж передав його. Хлопцеві доводилось признатися собі самому, що він зробив трохи легковажно, довіривши листа незнайомому, не маючи змоги навіть розгледіти його обличчя. Правда, чоловік той був без шапки, але цього ж - замало. Кінець-кінцем, він трохи докоряв собі самому і боявся докорів з боку Маріуса. І щоб вийти з скрутного становища, Гаврош вдався до найпростішого заходу: огидно збрехав.

- Я передав листа швейцарові, громадянине. Дома спали. Вона дістане листа, як прокинеться.

Маріус посилав той лист з подвійною метою: попрощатися з Козетою і врятувати Гавроша.

Відсилка листа і присутність на барикаді пана Фошлевана здались йому зв’язаними між собою. Він показав Гаврошеві на пана Фошлевана.

- Ти знаєш цю людину?

- Ні,- відповів Гаврош.

І дійсно, Гаврош, як ми пам’ятаємо, бачив Жана Вальжана тільки вночі.

Неясні, хворобливі гадки, що зародилися в голові Маріуса, розвіялись. Хіба знав він політичні погляди пана Фошлевана? Може, пан Фошлеван - республіканець? Тоді участь його в цьому бою цілком зрозуміла.

А Гаврош тим часом опинився вже на протилежному кінці барикади і кричав там:

- Де моя рушниця?

Курфейрак звелів повернути йому рушницю.

Гаврош попередив «товаришів», як він називав їх, що барикада оточена. Добутись сюди йому було дуже важко. Батальйон регулярного війська, поставивши рушниці в козла в Птіт-Трюандрі, стежив за виходом з Лебединої вулиці, муніципальна гвардія займала вулицю Проповідачів, а прямо проти барикади були головні сили.

Подавши ці відомості, Гаврош додав:

- Дозволяю вам завдати їм доброго чосу.

Анжольрас, стоячи біля своєї бійниці, пильно до всього прислухався і придивлявся.

Нападники, безсумнівно невдоволені з першого гарматного пострілу, не повторювали його.

Рота армійської піхоти зайняла кінець вулиці, за гарматою. Солдати розібрали брук і з кругляків збудували собі низенький мур, якусь подобу еполементу, що мав не більше вісімнадцяти дюймів заввишки і стояв фронтом до барикади. В лівому кутку цього еполементу виднілася голова колони батальйону національної гвардії, що розташувався на вулиці Сен-Дені.

Анжольрасові біля його бійниці здалось, ніби він чує характерний шум, який буває, коли з зарядних ящиків витягають коробки з картеччю. Потім він побачив, як командир гармати змінив приціл і злегка нахилив жерло гармати ліворуч. Потім заходились заряджати її. Командир сам схопив гніт і підніс його до вогню.

- Нахиліть голови! Притуліться до стіни! - закричав Анжольрас.- І всі впали навколішки попід барикадою.

Повстанці, які при з’явленні Гавроша залишили свої бойові пости і безладно стояли перед рестораном, кинулись до барикади, але перше ніж вони встигли виконати наказ Анжольраса, гармата вистрілила, жахливо свистячи картеччю.

Постріл був скерований на виїмку в редуті. Картеч відскочила від стіни і рикошетом двох поранила й трьох убила.

Якщо так повторюватиметься, то вдержати барикаду буде не можна.

Серед обложених почулись збентежені голоси.

- Давайте перешкодимо другому пострілові,- сказав Анжольрас.

І, опустивши карабін, він націлився в командира гармати, який в цей момент, нахилившися над казенною частиною, перевіряв і остаточно встановлював приціл.

То був красивий артилерійський сержант, зовсім ще юний блондин з розумним обличчям. Цей вигляд - властивий представникам цього добірного й грізного роду зброї, який, поступово вдосконалюючись у своїй жахливості, уб’є нарешті війну.

Комбфер, стоячи поруч з Анжольрасом, розглядав того молодого чоловіка.

- Яка шкода! - сказав Комбфер.- Що то за огидна штука ці бійні! Ну, коли не буде вже королів, не буде більше і воєн. Анжольрас, ти цілишся в цього сержанта і не дивишся на нього. Уяви собі, що він - чарівний юнак; він - безстрашний, видно, що він розумний. О! Вони дуже освічені, ці молоді артилеристи. У нього є батько, мати, родина... певно, він кохає... йому - щонайбільше двадцять п’ять років; він міг би бути твоїм братом.

- Він і є мій брат,- сказав Анжольрас.

- Звичайно. І мій також. Ну, то не будьмо вбивати його.

- Залиш мене. Треба робити те, що треба.

І по мармуровій щоці Анжольраса повільно покотилась сльоза.

В той же час він натиснув на курок. Блиснув огонь. Артилерист, простягти вперед руки й підвівши голову, немов для того, щоб вдихнути повітря, двічі перекрутився на одному місці, потім упав боком на гармату і лежав нерухомо. Було видно його спину, з середини якої витікав потік крові. Куля пробила йому груди навиліт. Він був мертвий.

Треба було віднести його й замінити кимсь іншим. Це давало кілька хвилин виграшу.

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ.
ЗАСТОСУВАННЯ СТАРОГО ТАЛАНТУ БРАКОНЬЄРА І ТОГО ВЛУЧНОГО РУШНИЧНОГО ПОСТРІЛУ, ЯКИЙ ВПЛИНУВ НА ПРИСУД 1796 РОКУ

Думки на барикаді поділились. Чекали нових пострілів з гармати. Під такою картеччю не витримаєш і п’ятнадцяти хвилин. Було конче потрібно послабити силу ударів, і Анжольрас кинув наказ:

- Покласти туди матрац.

- У нас нема його,- відповів Комбфер.- На матрацах лежать поранені.

Жан Вальжан сидів осторонь, на стовпчику біля ресторану, тримаючи між колін рушницю, і досі не брав ніякої участі в тому, що робилось навколо. Він нібито й не чув, як повстанці казали: «Ось бездіяльна рушниця».

Після наказу Анжольраса Жан Вальжан устав.

Ми пам’ятаємо, що тоді ще, коли народ тільки почав збиратись на вулиці Шанврері, одна стара жінка, передбачаючи перестрілку, повісила перед своїм вікном матрац. Це вікно на горищі виходило на дах шестиповерхового будинку, який стояв трохи спереду барикади. Матрац, який висів упоперек вікна, знизу спирався на дві жердини, а зверху тримався на двох вірьовках, здаля подібних до тоненьких шворок і прив’язаних до двох цвяхів у віконних наличниках мансарди. На тлі неба ці дві шворочки здавались двома волосинками і були видні дуже ясно.

- Чи не дасть мені хтонебудь двоствольний карабін? - спитав Жан Вальжан.

Анжольрас, який тільки но зарядив свій, передав його йому.

Жан Вальжан прицілився у вікно і вистрілив.

Одна шворка була перебита.

Матрац висів тепер тільки на ниточці.

Жан Вальжан вистрілив удруге. Друга вірьовка ударила по шибці вікна мансарди. Матрац зслизнув між жердинами й упав на вулицю.

Барикада зааплодувала.

Всі одним голосом закричали:

- Ось і матрац!

- Все воно так,- зауважив Комбфер,- але хто піде по нього?

І правда, матрац упав поза барикадою, між обложеними і обложниками. Смерть сержанта розлютила військо. Солдати, які перед тим лежали на землі за купами вийнятих ними з бруку кругляків, бажаючи надолужити тимчасове мовчання гармати, відкрили вогонь проти барикади. Повстанці, які берегли патрони, не відповідали на їхню стрільбу. Кулі потрапляли в стіну барикади і не шкодили нікому на ній, але на вулиці, у сфері вогню, було дуже небезпечно.

Пройшовши крізь виїмку в барикаді на вулицю, Жан Вальжан перетяв її під градом куль, наблизився до матраца, підняв його, завдав собі на спину й повернувся на барикаду.

Він сам затулив матрацом виїмку, прикріпивши до стіни так, що солдати його не бачили.

Тепер всі ждали пострілу.

Він не забарився.

Гармата, ревучи, виригнула заряд картечі. Але на цей раз рикошету не було. Матрац всю картеч прийняв у себе. Бажаного результату досягли. Барикада була під захистом.

- Громадянине,- звернувся Анжольрас до Жана Вальжана.- Республіка висловлює вам свою подяку.

Боссюе сміявся і був у захваті.

- Це просто аморально,¹⁷¹ що в матраці стільки сили! - скрикнув він.- Це тріумф того, що схиляється, над тим, що разить. Та дарма! Слава матрацеві, який знешкоджує гармату!

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ.
СВІТАНОК

Саме в цей момент Козета прокидалась.

Її кімната була вузька, чистенька, скромна, з високим вікном, яке виходило на схід, на задній двір будинку.

Козета не знала нічого про те, що діється в Парижі. Вона не була вчора в місті і входила вже до себе в кімнату, коли Тусен сказала:

- Там, здається, заворушилися.

Спала Козета недовго, але добре. Вона бачила солодкі сни, і це залежало, мабуть, трохи від того, що ліжко її було надзвичайно охайне та біле. Хтось, схожий на Маріуса, з’являвся їй у сяйві. Розбудили її промені сонця, зазирнувши їй в очі, і Козета, прокинувшись, подумала, що сон продовжується.

Перші думки її після сну були веселі. Козета почувала себе цілком заспокоєною. Як і в Жана Вальжана, в душі її, за кілька годин перед тим, сталась реакція, і тепер вона абсолютно не припускала думки, що може трапитися нещастя. Сама не знаючи чому, Козета була повна надій. Ось уже три дні, як вона не бачила Маріуса. Але Козета казала собі, що він одержав її лист; що він знає, де вона, і з таким розумом, як у нього, знайде спосіб пробратися до неї. І, напевне, це буде сьогодні, а може, навіть і цим ранком. Був уже білий день, але проміння сонця падало горизонтально, і Козета думала, ніби ще дуже рано. Проте, їй треба було вставати, бо прийде ж Маріус.

Вона почувала, що не може жити без нього, і що цього, значить, досить: він прийде. Ніяких заперечень вона б не прийняла. Все це було певне. Досить уже й того, що вона мучилась три дні. З боку бога жахливою несправедливістю було й те, що Маріус не показувався весь цей час. Тепер ця жорстока спроба була в минулому: Маріус зараз увійде й принесе добрі новини. Така юність: вона швидко витирає собі очі; на думку її, з горя нема жодної користі, і тому вона не визнає горя. Юність - це усмішка майбутнього до невідомого, яке в ній самій. Їй природно бути щасливою. Дихає вона, здається, надією.

До того ж Козета ніяк не могла пригадати, що саме казав їй Маріус про свою відсутність, що мала тривати тільки день, і як пояснював він її причини. Всі помічали, з якою спритністю котиться випущена на землю монета, як вона ховається і як важко буває її знайти. Деякі думки виробляють з нами такі самісінькі штуки: сховаються десь у кутку мозка - і кінець, загинули, а відновити їх неможливо. Козеті було трохи досадно, що всі зусилля, які робила її пам’ять, були ні до чого. Вона сказала собі, що з її боку - дуже погано і дуже злочинно забути слова, які говорив Маріус.

Козета встала з ліжка й зробила два обмивання - душі і тіла: привела до ладу свій туалет і помолилася.

Читача, мабуть, можна ще ввести в шлюбну кімнату, але в кімнату чистої дівчини - ні в якому разі. У віршах, правда, іноді насмілюються, але проза не повинна робити цього.

Це - середина квітки, яка ще не розкрилась; це білість у сутіні, це - інтимна середина закритої лілії, куди не сміє зазирати людина, як не зазирало туди й сонце. Жінка в стані бутона - святиня. Це невинне піввідкрите ліжко, ця чарівна півнагота, що боїться себе самої; ця біла ніжка, що ховається в туфлю; ці білі груди, що запинаються навіть перед дзеркалом, неначе це дзеркало - око; ця сорочка, яка квапиться вкрити плече, як тільки десь рипнуть меблі або проїде екіпаж; ці зав’язані стрічки, ці застебнуті гачечки, ці затягнені шнурки, цей трепет, ці здригання від холоду й від сором’язливості; це хвилювання, подібне до тріпотіння крил, перед тим, чого не варто боятись; послідовні фази зміни одягу, чарівного, мов хмарки на світанку. Про все не годиться розповідати; надто багато вже, коли й вказати на це.

На вставання жінки з ліжка око чоловіка мусить дивитися з такою ж побожністю, як на схід зорі. Сама можливість споглядати його повинна тільки збільшувати почуття шанобливості. Пушок на персику, синява на сливі, промениста прозорість снігу, припудрене пір’їнками крило метелика,- все це занадто грубе проти цієї чистої невинності, яка не знає навіть, що вона непорочна. Молода дівчина - тільки світло мрії, і ще не статуя. Нескромний дотик погляду ображає цю неясну сутінь. Тут споглядання - профанація.

Ми не будемо, отож, описувати маленьку чарівну метушню, зв’язану з уставанням Козети з ліжка.

Одна східна казка розповідає, ніби бог сотворив троянду білою, а Адам, глянувши на неї в той момент, коли вона розкривалася, змусив її порожевіти від сорому. Ми належимо до тих, хто ніяковіють перед молодими дівчатами й перед квітами, бо ставляться до них з побожністю.

Козета вдяглась дуже швидко і швидко зачісалася, що було дуже просто за тих часів, коли жінки не підкладали ще собі подушечок та валиків у буклі й не носили фальшивого волосся. Потім вона відчинила вікно і озирнулася кругом, сподіваючись побачити хоч трохи вулиці, ріг якогось будинку або брук і мати змогу - чатувати на Маріуса. Але з вікна нічого цього не було видно. Задній двір був обгороджений досить високим муром і дозволяв бачити лише кілька сусідніх садків. Козеті сади здались огидними, а квіти - вперше в житті - негарними. Найменший шматочок рівчака на вулиці сподобався б їй куди більше. Козета вирішила дивитись на небо, неначе Маріус міг з’явитися звідти.

Раптом Козета вибухнула плачем. То була не мінливість настрою, а просто Козету гнітило те, що надії її не здійснюються. Вона невиразно відчула щось жахливе навколо. Іноді ним буває просякнуто повітря. Козета сказала собі, що в неї нема ніякої певності; що втратити одне одного з ока - значить загинути; і думка про можливість з’явлення Маріуса з неба здалася їй тепер уже не чарівною, а страшною.

Потім - такі ці хмари - вона знову заспокоїлась, а з спокоєм до неї повернулася й надія і якась ніби усмішка, несвідома, але довірлива.

В будинку всі ще спали; панувала провінціальна тиша. Не відчиняли ще жодної віконниці. Зачинена стояла й комірчина швейцара. Тусен ще не вставала, і Козета, цілком природно, подумала, що її батько спить. Козета мусила багато перестраждати і страждати й досі, бо вона сказала собі, що батько її - недобрий. Покладалась вона тільки на Маріуса. Затемнення такого світла було, звичайно, неможливим. Час від часу, здаля, до неї доносились якісь приглушені удари, і Козета казала собі: «Дивно, що так рано грюкають ворітьми». А то були гарматні постріли, які трощили барикаду.

На кілька футів нижче вікна Козети, на старому зовсім чорному карнізі, було гніздо ластівок, стінка якого виступала за лінію карніза так, що можна було бачити середину цього маленького раю. Там сиділа мати, розпростертими крилами вкриваючи вивідок; батько то відлітав, то прилітав, приносячи в дзьобі їжу та поцілунки. Сонце на сході золотило цю щасливу картину. Там здійснювався всевладний закон розмноження, і солодка таємниця його виповнювала всю красу ранку. Волосся Козети заливало сонячне проміння; душа її, освітлювана коханням всередині і зорею - зовні, витала в мріях. Неначе машинально схилившись за вікно і майже не насмілюючись признатись собі, що вона разом з тим думає про Маріуса, Козета з глибоким хвилюванням, що його в чистій дівчині викликає видовище гнізда, дивилась на цих птахів, на цю родину - самця з самицею і матір з дітьми.

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ.
РУШНИЧНИЙ ПОСТРІЛ, ЯКИЙ ВЛУЧАЄ, АЛЕ НЕ ВБИВАЄ

Нападники продовжували стріляти. Постріли з рушниць чергувалися з картеччю, але не чинили великої шкоди. Терпів тільки верх фасаду «Корінфа». Вікна другого поверху й мансарди, пронизувані картечними та мушкетними кулями, повільно руйнувались. Бійці, що засіли за ними, мусили були покинути свої позиції. А втім, атакуючи барикаду, завжди додержують такої тактики: стріляють довгий час, щоб змусити повстанців вичерпати свої бойові запаси, якщо вони з необачності відповідатимуть. Коли з послаблення їхнього вогню помічають, що в них мало вже куль і пороху, тоді їх атакують. Анжольрас не дав упіймати себе в цю пастку: барикада не відповідала зовсім.

При кожному залпі Гаврош, на знак найвищої зневаги, випинав язиком щоку.

- Добре! - казав він.- Деріть полотно. Нам потрібна корпія.

Курфейрак глузував з нікчемних наслідків стрільби картеччю й дорікав гарматі:

- Ти забагато базікаєш, голубонько.

Під час бою люди інтригують¹⁷² один одного, як на балі. Мовчання редуту, можливо, починало непокоїти нападників та викликати в них побоювання якоїсь неприємної несподіванки, і вони відчули потребу глянути, що робиться за цією незрушною стіною, яка не відповідала на удари. Раптом, на даху сусіднього будинку, повстанці побачили каску, що блищала проти сонця. Якийсь пожежник, притулившись до високого димаря, здавалося, стояв там на варті. Він дивився якраз усередину барикади.

- Ото ще надокучливий підглядач! - сказав Анжольрас.

Жан Вальжан повернув двостволку Анжольрасу, але у нього була і своя рушниця.

Не кажучи ні слова, він націлився, і через секунду пробита кулею каска з шумом упала на вулицю. Наляканий солдат поспі- шив зникнути.

Його заступив інший. То був уже офіцер. Жан Вальжан, зарядивши знову свою рушницю, націлився, і офіцерська каска приєдналась до каски солдата. Офіцер не опинався і дуже швидко відступив. На цей раз застереження зрозуміли. На даху ніхто більше не показувався; нападники відмовились від наміру стежити за тим, що робиться за барикадою.

- Чому не вбили ви людину? - спитав Жана Вальжана Боссюе.

Жан Вальжан не відповів.

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ.
БЕЗЛАДДЯ - СУПУТНИК ПОРЯДКУ

Боссюе шепнув на вухо Комбферові:

- Він не відповів на моє запитання.

- Це - людина, яка чинить добро пострілами з рушниці,- сказав Комбфер.

Ті, хто пам’ятають ще трохи цю далеку вже епоху, знають, що національна гвардія паризьких передмість відважно боролась з повстанцями. Особливо завзято і безстрашно поводилась вона у червневі дні 1832 року. Кожен власник ресторанчика в Пантені, Бертю або Ла Кюнет, заклад якого перестав працювати через заколот, ставав левом, коли бачив безлюдною свою танцювальну залу, і йшов на смерть, боронячи порядок, репрезентований корчмою. За тих часів, воднораз буржуазних і героічних,- якщо ідеї мали своїх рицарів, то й матеріальні інтереси мали своїх паладинів. Прозаїчність рухомого зовсім не відбирала в руху хоробрості. Зменшення стовпчика екю змушувало банкірів співати «Марсельєзу». Люди лірично проливали свою кров за прилавок і з спартанським ентузіазмом¹⁷³ захищали крамницю - це зменшене ім’я від слова батьківщина.

По суті все це було дуже серйозно. То розпочинали боротьбу соціальні елементи, які чекали дня, коли вони врівноважаться.

Другою ознакою доби була анархія, яка домішувалась до «урядовстування» (варварське, але правильно утворене слово). Люди відстоювали порядок з недисциплінованістю. Барабан з примхи якогось полковника національної гвардії зненацька починав вибивати збір; якийсь капітан натхненно йшов у бій; якийсь солдат на власну відповідальність бився «за ідею». У критичні хвилини, у «вирішні» дні з командирами радились менше, ніж з своїми інстинктами. В армії порядку були справжні гверильяси:¹⁷⁴ одні - меча, як Фанніко, інші - пера, як Анрі Фонфред.

Цивілізація, репрезентована в тому періоді скорше збігом інтересів, ніж групою принципів, була (або вважала себе) в небезпеці. Вона видавала тривожні крики. Кожен, роблячи себе центром, захищав її, допомагав і протегував їй; і перший стрічний брав на себе обов’язок рятувати суспільство.

Старання доходило іноді до винищення. Якийсь загін національної гвардії власною владою встановлював у себе військовий суд, судив і через п’ять хвилин страчував узятого в полон повстанця. Таким же імпровізованим способом був убитий і Жан Прувер. Жодна партія не має права дорікати іншій жорстоким законом Лінча,¹⁷⁵ бо застосовують його і американська республіка і європейські монархії. Під час одного з заколотів молодий поет Поль Еме Гарньє, за яким гнались по Королівській площі, врятувався лише тим, що заховався під воротами будинку №6. Гукали: «Ось іще один з тих сен-сімоністів!» і хотіли вбити його, бо під пахвою в юнака був том мемуарів герцога де Сен-Сімона. Якийсь національний гвардієць прочитав тільки слово «Сен-Сімон» і почав кричати: «Смерть йому!»

6 червня 1832 року рота передміської національної гвардії із згаданим вище капітаном Фанніко на чолі дала знищити себе на вулиці Шанврері. Хоч яким здається дивним цей факт, але він засвідчений на судовому слідстві, що проводилось у зв’язку з повстанням 1832 року. Капітан Фанніко, відважний і нетерплячої вдачі буржуа, тип щойно схарактеризованого нами кондотьєра,¹⁷⁶ фанатичний і недисциплінований прихильник урядовстування,- не міг перемогти бажання передчасно розпочати вогонь і здобути барикаду самому, тобто з своєю ротою. Роздратований видовищем червоного прапора й старого чорного фрака (він гадав, що то чорний прапор), Фанніко голосно картав генералів та командирів, які вважали, що рішучий момент ще не настав і «давали повстанню змогу смажитись у власному соку», за славетним виразом одного з них. Фанніко ж гадав, що барикада вже достигла; як усякий достиглий плід, мусить упасти; і тому зробив спробу здобути її.

Командував він людьми такими ж рішучими, як і сам; «несамовитими», каже один свідок. Його рота (та, що розстріляла Жана Прувера) була в авангарді батальйону, який стояв на розі. Тоді, коли цього найменше сподівалися, капітан кинув своїх людей на барикаду. Цей рух, виконаний більше з охотою, ніж із знанням стратегії, коштував роті Фанніко дуже дорого. Не встигла вона пройти й двох третин вулиці, як з барикади пролунав залп. Четверо найсміливіших, що бігли попереду, були вбиті під самим редутом, а решта гвардійців, хоробрих, але без військової витриманості солдатів, мусила відступити, залишивши на бруці п’ятнадцять трупів. Хвилина вагання дозволила повстанцям зарядити знову рушниці, і другий залп, ще більш убивчий, влучив у роту, перше ніж вона встигла сховатись за рогом. Був момент, коли вона потрапила між молот і ковадло, бо гармата, не діставши відповідного каказа, не припинила вогню. Одним з убитих картеччю був сам безстрашний і нерозважливий Фанніко. Убила його гармата, тобто порядок.

Ця атака, скорше шалена, ніде серйозна, розсердила Анжольраса.

- Дурні! - сказав він.- Дозволяють вбивати своїх людей, а ми через них марно витрачаємо наші запаси.

Анжольрас говорив, як справжній повстанський генерал, що ним він і справді був. Повстання і придушення його борються не однаковою зброєю. Повстання швидко вичерпує свої сили; у нього обмежена кількість бойових припасів і людей. Спорожнену порохівницю, убитого бійця замінити не можна. Придушення, маючи армію, не рахує людей, а маючи Венсен,¹⁷⁷ не рахує бойових припасів. У придушення стільки батальйонів, скільки в повстання людей, і стільки арсеналів, скільки на барикаді патронташів. Отож, це, виходить, боротьба одного проти ста, і кінчається вона завжди знищенням барикади, якщо раптом не вибухне революція й не кине на терези свій палаючий меч архангела. А таке буває. Тоді все встає, вулиці киплять, редути кишать народом, Париж велично здригається, звідусіль вилучається щось божественне; в повітрі почувається 10 серпня і 29 липня,¹⁷⁸ з’являється якесь сліпуче світло, роззявлена паща сили відступає назад, і армія, цей лев, бачить перед собою випростаного, спокійного пророка - Францію.

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ.
МЕРЕХТЛИВЕ СВІТЛО

В хаосі почуттів і пристрастей, що захищають барикаду, є все: і відвага, і молодість, і питання честі, і ентузіазм, і ідеал, і переконання, і запал гравця, а головне - надія, що чергується з безнадією.

Один з таких проблисків надії, коли цього найменше сподівалися, змусив здригнутися всіх на барикаді Шанврері.

- Послухайте! - раптом закричав Анжольрас, який увесь час прислухався.- Париж, здається мені, прокидається.

І дійсно, вранці 6 червня, протягом години чи двох, повстання, безперечно, нібито ширилось. Упертість дзвона на Сен-Меррі надала духу декому. На вулицях Пуар’є і Гравільє почали будувати барикади. Перед Сен-Мартенською брамою якийсь молодий чоловік, озброєний карабіном, сам атакував цілий ескадрон. Посеред бульвару він став на одне коліно, націлився, вистрілив, убив командира ескадрону і, повернувшись, сказав:

- Ще один не буде вже шкодити нам.

Його порубали шаблями.

На вулиці Сен-Дені якась жінка стріляла в національну гвардію зза спущеного жалюзі. Кожен постріл струшував жалюзі. Чотирнадцятирічного хлопця арештували на вулиці Коссонрі. У нього в кишенях було повно патронів. Багато постів зазнали нападу. При в’їзді на вулицю Бертен-Пуаре був зустрінутий несподіваною і жвавою стріляниною полк кірасирів, на чолі якого йшов генерал Кавеньяк де Барань. На вулиці Планш-Мібрей на військо кидали з дахів старий посуд та різне господарське приладдя. Коли про це доповіли маршалові Сульту, то старий помічник Наполеона замислився: йому спали на думку слова Сюше, сказані в Сарагосі:

- Коли старі жінки почнуть спорожняти нам на голови нічні горщики, ми пропали.

Ці симптоми загального характеру, що виявились саме в той момент, коли заколот уважали за локалізований;¹⁷⁹ ця гарячка гніву, шо брала гору; ці головешки, що літали то там, то тут над глибокими масами пального, яке звуть паризькими передмістями,- все це разом занепокоїло військове начальство. Воно поспішало загасити пожежу, яка починалася. Поки ці іскри не погасли, вони утримувались атакувати барикади Мобюе, Шанврері і Сен-Меррі, щоб потім мати вже справу тільки з ними й кінчити її єдиним ударом. На вулиці, де помічалось заворушення, посилали колони. Вони очищали великі вулиці, досліджували маленькі і посувалися вперед обережно: то повільно, то швидким кроком атаки. Військо виважувало двері будинків, з яких стріляли. В той же час кавалерія розганяла натовп на бульварах. Всі ці заходи зв’язані були з певним шумом і гамором, властивим сутичкам між армією та народом. Їх і почув Анжольрас в переміжках між канонадою та стрільбою з мушкетів. Крім того він бачив, як у кінці вулиці проносили на носилках поранених, і казав Курфейракові:

- Ці поранені не з наших.

Надія тривала недовго. Вогник її швидко погас. Менше ніж за півгодини все, що почувалося перед тим у повітрі, зникло; то були неначе блискавки без грому, і повстанцям здалося, ніби над їхніми головами впала свинцева кришка, якою байдужість народу вкриває залишених напризволяще впертих людей.

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ.
ДЕ ЧИТАЧ ДОВІДАЄТЬСЯ ПРО ІМ’Я КОХАНКИ АНЖОЛЬРАСА

Курфейрак, сидячи на камені поруч з Анжольрасом, продовжував глузувати з гармати і зустрічав іронічними вигуками кожну страшну хмару снарядів, яку звуть картеччю, що з жахливим шумом вилітала з неї.

- Ти захекалась, стара негіднице,- казав він.- Шкода мені тебе. Ти даремно знімаєш стільки галасу. Це ж не грім, а кашель.

І всі навколо нього сміялись.

Курфейрак і Боссюе, весела хоробрість яких збільшувалась водночас з небезпекою, заміняли, як мадам Скаррон,¹⁸⁰ їжу жартами і через брак вина заливали всіх своїм веселим настроєм.

- Я дивуюсь Анжольрасові,- говорив Боссюе.- Його спокійна сміливість захоплює мене. Живе він сам і, може, через це трохи сумний. Анжольрас скаржиться на свою велич, яка зближає його з удівцем. У кожного з нас є більше чи менше коханок, що робить нас безумними, тобто відважними. Коли чоловік закохається, як тигр, то не дивно, що й б’ється він, як лев. Це - один із способів помститись за штуки, які встругають нам пані наші гризетки. Роланд дозволяє вбити себе, щоб подратувати Анжеліку. Весь героїзм наш походить від жінок. Чоловік без жінки - це пістолет без курка. Жінка змушує чоловіка стріляти. У Анжольраса нема жінки. Він не закоханий і все ж таки вміє бути безстрашним. Просто нечувана річ: бути холодним, як крига, і відважним, як огонь.

Анжольрас, здавалось, не слухав, але той, хто був близько від нього, міг би почути, як він півголосом промовив: «Patria».¹⁸¹

Боссюе все ще сміявся, кфли Курфейрак вигукнув:

- Знову!

І тоном лакея, що оповіщає про чийсь прихід, додав:

- Мене звуть восьмифунтівкою.

І дійсно, на сцену з’явилась нова дійова особа: друга гармата.

Артилеристи швидко підкотили її й поставили поруч з першою.

Це вказувало на близький кінець.

Через кілька секунд обидві гармати стріляли по барикаді. Загони лінійного війська й національної гвардії своїм огнем підтримували артилерію.

На деякій відстані чути було теж канонаду. Поки ці дві гармати люто нищили редут на вулиці Шанврері, дві інші - одна з вулиці Сен-Дені, друга з вулиці Одрі ле Буше, громили барикаду Сен-Меррі. Чотири гармати зловісно вторили одна одній.

Страшні пси війни перегавкувались.

З двох гармат, які били тепер по барикаді на вулиці Шанврері, одна стріляла картеччю, а друга - ядрами.

Та, що стріляла ядрами, цілила трохи вище, з таким розрахунком, щоб ядро, ударившись у верх барикади, трощило її гребінь і, розбиваючи кругляки, уламками їх обсипало повстанців, немов картеччю.

Цим хотіли змусити захисників відійти від редуту й скупчитися в глибині барикади; тобто це віщувало атаку.

Як тільки ядра проженуть бійців від стіни барикади, а картеч - від вікон ресторану, атакуючим колонам можна буде пройти по вулиці, не боячись потрапити під обстріл, раптом кинутись на редут і може - хто знає? - захопити його зненацька.

- Неодмінно треба зменшити шкідливість цих гармат,- сказав Анжольрас і крикнув: - Стріляйте в артилеристів!

Всі були вже напоготові. Барикада, яка довго мовчала, розпочала шалену стрілянину. Сім чи вісім залпів з якоюсь мішаниною люті та радості розляглися один за одним, вулицю виповнив густий дим, а через кілька хвилин крізь цей прорізуваний блискавками туман можна було розгледіти, що дві третини артилеристів лежать під колесами гармат. Ті, що стояли ще на ногах, з суворим спокоєм продовжували обслуговувати гармати, але постріли порідшали.

- Ото так здоров! - сказав Анжольрасові Боссюе.- Це ж - успіх.

Анжольрас похитав головою і відповів:

- Ще чверть години такого успіху, і на барикаді не залишиться й десяти патронів.

Гаврош, здається, почув ці слова.

РОЗДІЛ П’ЯТНАДЦЯТИЙ.
ГАВРОШ ПОЗА БАРИКАДОЮ

Раптом Курфейрак помітив, що під барикадою, по той бік її, на вулиці, під кулями, хтось є.

То Гаврош узяв з ресторану корзину спід пляшок, вийшов через виїмку й заходився спокійнісінько пересипати патрони з патронташів гвардійців, убитих коло редуту.

- Що ти там робиш? - спитав Курфейрак.

Г аврош підняв голову.

- Наповняю мою корзину, громадянине.

- Хіба ти не бачиш картечі?

Гаврош відповів:

- Ну, то падає дощ. А далі?

- Іди назад! - крикнув Курфейрак.

- Зараз.

І Гаврош стрибнув ще далі на вулицю.

Ми пам’ятаємо, що рота Фанніко, відступаючи, залишила по дорозі багато трупів.

З двадцять мертвих лежали на вулиці. Двадцять патронташів для Гавроша - це цілий запас патронів для захисників барикади.

Дим застилав вулицю, мов туман. Хто бачив хмару, яка падає в ущелину, між двома стрімкими горами, той може уявити собі цей дим, стиснутий і неначе згущений двома темними рядами високих будинків. Він повільно підіймався вгору й безнастанно поновлювався. Через це темрява там більшала і затьмарювала навіть денне світло. Хоч яка коротка була вулиця, а бійці ледве бачили ворога на протилежному її кінці.

Ця темрява, можливо, навмисне утворена тими, хто керував атакою барикади, була корисна для Гавроша.

Завдяки складкам цієї димової завіси й своєму маленькому зростові він, не будучи баченим, спромігся пройти по вулиці досить далеко і, не наражаючись на велику небезпеку, спорожнив перші сім чи вісім патронташів.

Він плазував на череві, плигав рачки, брав корзину в зуби, звивався, прослизав, перелазив гадюкою від мертвого до мертвого й спорожняв патронташі з такою спритністю, як мавпа лущить горіхи

Гаврош був ще досить близько від барикади, і, боячись притягти до нього увагу нападників, йому не кричали, щоб він повертався назад.

На одному з трупів - трупі капрала - Гаврош знайшов порохівницю.

- На випадок спраги,- сказав він, суючи її собі в кишеню.

Посуваючися вперед, Гаврош добрався до місця, де дим від пострілів ставав уже прозорим.

Прозорий він був настільки, що стрільці регулярного війська за своїми окопами з каменів і стрільці національної гвардії, скупчені на розі вулиці, почали показувати один одному на якусь річ, що ворушилась серед диму.

В той момент, коли Гаврош звільняв від патронів сержанта, що лежав біля стовпчика на тротуарі, куля вдарила в труп.

- Ого! - сказав Гаврош.- Вони вбивають моїх мертвяків.

Друга куля викресала іскри з каменя поруч з ним; третя перекинула його корзину.

Гаврош глянув і переконався, що стріляють гвардійці.

Тоді він випростався, волосся його маяло по вітрі, він узявся в боки і, втупивши очі в стрільців, заспівав:

Потвора кожен, хто з Нантера,

Це є провиною Вольтера.

Всі - дурні, хто із Полезо,

І це провина є Руссо!

Потім Гаврош підняв свою корзину, знову поклав туди, не загубивши жодного, всі патрони, що випали з неї, і, підповзши ще ближче до ворога, спорожнив ще один патронташ. Тут повз нього просвистіла ще четверта куля. Гаврош заспівав далі:

Я не зроблю в суді кар’єри,

Це є провиною Вольтера.

Мої надії - марний сон,

І це провина є Руссо!

П’ята куля тільки змусила його проспівати третій куплет:

Всіх розважать - моя манера.

Це є провиною Вольтера.

Без сорочок я, без кальсон,

І це провина є Руссо!

Так тривало якийсь час.

Видовище було страшне і чарівне. Гаврош, в якого стріляли, глузував з тієї стрілянини. Це нібито дуже потішало його. Він скидався на горобця, який клює дзьобом мисливця. На кожен постріл він відповідав куплетом. В ньога раз-у-раз стріляли і все не влучали. Національні гвардійці та солдати сміялись, цілячись у нього. Він лягав, потім підводився, ховався за якісь двері, стрибав, зникав, з’являвся знову, тікав, повертався, показував довгого носа у відповідь на картечні постріли і неухильно спорожняв патронташі й наповнював свою корзину. Повстанці, ледве зводячи дух від тривоги, стежили за ним. Барикада тремтіла, Гаврош співав. То був не хлопець, то був не дорослий, то був лише казковий гамен. Можна подумати, що він заворожений від куль. Вони летіли за ним, але він був проворніший. Він нібито грався з смертю у схованки. Кожен раз, коли до нього наближалось кирпате обличчя цієї примари, гамен стукав її по носу.

Нарешті одна куля, чи то краще націлена, чи то більше зрадлива, влучила в цю дитину - блудний вогник. Гаврош, бачили, поточився і впав. Вся барикада скрикнула одним голосом. Але в цьому пігмеї таївся Антей.¹⁸² Доторкнутись до бруку для гамена - те саме, що для велетня доторкнутись до землі. Гаврош упав тільки для того, щоб підвестись. Тепер він сидів, і довга ниточка крові показалася на його обличчі. Він підвів обидві руки, глянув у той бік, звідки в нього вистрілили, і заспівав:

Напився... п’яний вже тепер я,

Це є провиною Вольтера.

В калюжі був - ще не просох,

І це провина є…

Гаврош не скінчив. Друга куля того ж таки стрільця перепинила його. На цей раз він упав обличчям на брук і більше не ворухнувся. Ця велика душа відлетіла геть.

РОЗДІЛ ШІСТНАДЦЯТИЙ.
ЯК З БРАТА МОЖНА ЗРОБИТИСЯ БАТЬКОМ

В цей самий час у Люксембурзькому саду - на нашу драму треба дивитись з усіх боків - ішли, тримаючись за руки, двоє дітей. Одному могло бути років сім, другому - п’ять. Дощ змочив їх, і вони йшли сонячною стороною алеї. Старший вів молодшого. Вони були бліді та в лахмітті і скидались на диких птахів. «Я дуже хочу їсти», казав молодший.

Старший з трохи опікунським виглядом вів брата лівою рукою, а в правій ніс паличку.

В саду вони були самі, бо поліція, з приводу повстання, звеліла позачиняти всі ворота та хвіртки. Військо, яке стояло там бівуаком, пішло в бій.

Як опинилися тут ці діти? Може, вони вислизнули крізь прочинені двері якоїсь кордегардії; може, десь неподалеку - біля застави Анфер, або на Обсерваторській площі, або на сусідньому перехресті, куди виходить будинок з написом на фронтоні: «Invenerunt parvulum pannis involutum»,¹⁸³ стояв барак блазнів, звідки вони втекли? Може, напередодні ввечері, прослизнувши непомітно в сад, коли його зачиняли, вони переночували в одному з павільйонів, де читають газети? В усякому разі, вони були вільні й бродили по саду. Бути бродягою і здаватися вільним - це значить бути пропащою людиною. Ці бідні істоти, справді, були пропащі.

Про тих дітей, як пам’ятає читач, клопотався колись Гаврош. То були сини Тенардьє, що жили в Маньйон, вважалися за дітей пана Жільнормана, а тепер це були листки, які впали з дерева і які перекочував по землі вітер.

Їхній одяг, в якому їх демонстрували панові Жільнорману, остаточно зносився.

Ці істоти належали до категорії відомих у статистиці «покинутих дітей», що їх поліція виявляє, підбирає, губить і знову знаходить на паризькому бруці.

Тільки завдяки такому неспокійному дню могли ці нещасні опинитись у Люксембурзькому саду. Якби сторожі помітили їх, вони неодмінно прогнали б таких обідранців. Бідним дітям заборонено заходити до громадських садів. А слід було б подумати, що як діти вони мають право на квіти.

Ці діти були тут завдяки зачиненим хвірткам саду. Вони порушили встановлений порядок. Вони пробралися в сад і залишилися там. Зачинені хвіртки не дають ще відпустки сторожам, догляд не повинен припинятися, але фактично він зменшується та послаблюється. Та й сторожі, схвильовані, як і всі, і цікавлячись більше тим, що робиться поза садом, а не в ньому, не звертали на нього уваги й не помічали двох злочинців.

Дощ ішов напередодні, падав трохи й ранком. Але в червні на зливи не вважають. Через годину після бурі вже ледве помітно, що цей чудовий день плакав. Земля влітку висихає так швидко, як щока дитини.

В пору літнього сонцестояння світло опівдні, сказати б, завдає болю. Воно забирає все. Воно немов присмоктується до землі. У сонця, можна сказати, спрага. Злива - це склянка води; дощ випивається враз. Ранком усе мокре, вдень - скрізь курява.

Нема нічого розкішнішого за вимиту дощем і висушену сонцем зелень. Це - гаряча свіжість. Сади та луги, маючи в коренях своїх рослин воду, а в квітах сонце, стають неначе кадильницями фіміаму і напахчують своїм ароматом усе. Все сміється, співає і приваблює. Почуваєш якесь солодке сп’яніння. Весна - це тимчасовий рай. Сонце допомагає людям привчатись терпіти.

Дехто й не хоче більшого. Є люди, які, маючи над своєю головою небесну блакить, кажуть: «Цього досить». Це - мислителі, захоплені різними дивами, які в обожуванні природи черпають байдужість до добра й до зла; ті, хто, щасливі, споглядають космос і не цікавляться людиною; що не розуміють, як можна думати про якихось голодних або спраглих, про голих узимку, про викривлений хребет якогось маляти, про вбоге ложе, про помешкання на горищі, про тюрми, про молодих дівчат, які трусяться від холоду, коли можна мріяти під деревами; мирні, страшні характери, безжально задоволені в усього. І дивна річ: їм досить нескінченного. А велику потребу людства, те, що можна обійняти - скінченне - вони ігнорують. Про скінченне, яке припускає прогрес, насолоду від роботи, вони й не думають. Безконечне, що його утворює людська й божественна комбінація нескінченного із скінченним, вислизає від них. Вони всміхаються, аби їм бути лице в лице з безкраєм. Ніколи радості, завжди екстаз. Захоплюватися - ось їхнє життя. Історія людства для них - тільки роздрібнений замисел. Все - не там. Справжнє Все поза нею. Навіщо займатись такою дрібницею, як людина? Людина страждає? Можливо. А он подивіться на Альдебаран, який сходить. У матері нема молока і новонароджений умирає з голоду? Не знаю. А он гляньте на чудову розетку в розрізі ялини під мікроскопом. Хіба можна рівняти до цього найкращі малійські мережива? Ці мислителі забувають любити. Зодіак впливає на них так сильно, що перешкоджає їм бачити дитину, яка плаче. Бог затемнює їм душу. Це - великі й разом з тим малі душі. До них належав Горацій, до них належав Гете, може, Лафонтен. Неперевершені егоісти нескінченного, спокійні спостерігачі горя, вони не бачать Нерона, якщо хороша погода; сонце ховає від них багаття; вони дивитимуться на гільйотину, шукаючи в ній світлових ефектів; вони не чують ні криків, ні ридань, ні передсмертного хрипіння, ні дзвону на сполох. Для них - усе добре, бо існує місяць травень. Вони кажуть, що вдоволені, коли над їхніми головами пливуть пурпурові з золотом хмари; і вирішили бути щасливими, поки світитиме сонце й співатимуть птахи.

Це - сліпі щасливці, які й не підозрюють, що вони - жалюгідні. А вони - безперечно, жалюгідні. Хто не плаче, той не бачить. Ними треба захоплюватись і жаліти їх, ям ми жаліли б і захоплювались істотою, в якої під повіками нема очей, а посеред чола - зірка.

На думку декого, байдужість цих мислителів - найвища філософія. Нехай. Але в цій вищості є своя немічність. Можна бути безсмертним і кривим, як Вулкан, наприклад. Можна бути більше ніж людиною і менше ніж людиною. Недовершений безкрай - властивий природі. Хто знає, чи не сліпе сонце?

А тоді на кого ж звірятися? Solem quis dicere falsum audeat?¹⁸⁴ Значить, навіть деякі генії, деякі найвидатніші люди, люди-зорі можуть помилятися? Те, що нагорі, на самому вершку, в зеніті; те, що посилає на землю стільки світла,- бачить мало, бачить побгано, не бачить зовсім? Хіба це не повинно призводити до розпачу? Ні. Але що ж тоді над сонцем? Бог.

Годині об одинадцятій ранку 6 червня 1832 року спустілий і безлюдний Люксембурзький сад був чарівний. Посаджені в шаховому порядку дерева давали тінь, а квіти виповнювали ароматом повітря. Знавіснілі під полуденним світлом галузки, здавалося, намагались обняти одна одну. В кленах метушилися й шуміли вільшанки, горобці гучно раділи; дятли бігали по стовбурах каштанів і запускали дзьоби в дірочки на корі. Клумби визнавали за законне королювання лілій: найблагородніший з ароматів вилучає білість. Гострий запах гвоздики насичував повітря. Старі, ще часів Марії Медічі, ворони, кохалися серед густих дерев. Сонце золотило, забарвлювало в пурпур і запалювало тюльпани, що являють собою всі різновидності полум’я, обернені на квіти. Навколо грядок з тюльпанами кружляли рої бджіл - іскри від цих квітів полум’я. Все тут було миле та веселе, навіть близький дощ, яким мали скористатись конвалії та жимолость і в якому не було нічого загрозливого, хоч ластівки й літали тривожно зовсім низько над землею. Хто був би там, дихав би щастям. Життя здавалося ароматним. Вся природа випромінювала з себе чистоту, милосердя, батьківську любов, лагідність, зорю. Думки, що линули з неба, були ніжні, мов рученята дитини, які ми цілуємо.

Білі статуї під деревами були вдягнені в пронизувані світлом костюми з тіні. На всіх цих богинях було сонячне лахміття, яке у вигляді променів спускалося з них. Навколо великого басейну земля встигла вже висохнути так, що здавалася попеченою. Віяв легенький вітрець, який то там, то тут здіймав клуби куряви. Кілька жовтих листків, що залишились іще з осені, весело ганялися один за одним і, здавалося, пустували.

Така сила світла якось заспокоювала. Життя, тепло, життєдайні соки лилися через вінця. Під оболоною створеного почувалася неосяжність джерела творення. В усіх цих просякнених ароматом подувах вітру, в усій цій грі відблисків та відсвітів, в усій колосальній витраті проміння, в цьому безконечному виливанні рідкого золота почувалося марнотратство невичерпного. А за цією пишнотою, немов за вогняною завісою, виднівся бог, цей міліонер на зорі.

Завдяки піску не було ні краплинки грязі, завдяки дождеві не було ні порошинки пороху. Квіти щойно помилися; весь той оксамит, весь отлас, весь лак, уся позолота, що виходять спід землі у формі квітів, були бездоганні. І вся ця пишність вражала чистотою. Велика мовчанка щасливої природи виповнювала сад. Небесна мовчанка, де чути й тисячі музичних звуків, і воркування в гніздах, і дзижчання бджіл, і тремтіння вітру. Вся гармонія цієї пори року звучала чудовим ансамблем. Весна наступала й відходила в належному порядку. Лілії відцвітали, жасмін починав квітнути. Деякі квітки забарилися, а деякі комахи з’явились зарано. Авангард червоних червневих метеликів братався з ар’єргардом білих метеликів травня. Платани міняли кору. Вітрець хвилював розкішні крони каштанів. То була надзвичайна краса. Один ветеран з сусідньої казарми, дивлячись на сад крізь грати, сказав: «Весна тепер при всій зброї і в парадній формі».

Вся природа снідала. Все створене трапезувало. На небі простелили велику синю скатертину, а на землі - зелену. Сонце світило a giorno.¹⁸⁵ Бог годував усіх. Кожна істота мала своє пасовище або своє місиво. Припутень знаходив для себе конопляне сім’я, зяблик - просо, щиголь - курячі очки, вільшанка - червяків, бджола - квіти, муха - інфузорії, а довбоніс - мух. Правда, почасти їли одні одних, що становить таємницю змішування добра і зла; але в жодної тварини не було порожнього шлунку.

Двоє бідних покинутих малих дійшли до великого басейну і, почуваючи себе трохи ніяково під такою силою світла, намагались сховатися кудись - інстинктивне бажання бідного та безсилого, що його викликає видовище такої пишноти, навіть безособової. Стали вони за павільйоном лебедів.

Час від часу, з різних сторін, вітер доносив до них якісь невиразні крики, гомін, якесь гучне хрипіння - рушничні постріли і приглушені удари - канонаду. Над дахами в напрямі ринку клу- бочив дим. В далині, немов прикликаючи, дзвонив дзвін.

Діти, здавалось, не чули цього шуму. Молодше подеколи повторювало: «Я хочу їсти».

Майже водночас з ними до великого басейну наближалась друга пара: чоловік років п’ятидесяти вів за руку добродія років шести. Безсумнівно, то були батько з сином. Маленький добродій тримав у руці солодку булочку.

В той час деякі суміжні будинки на вулицях Анфер і Мадам мали ключ від Люксембурзького саду, і мешканці цих будинків користувалися ним навіть тоді, коли всі хвіртки були зачинені. Цю пільгу тепер скасовано. Батько з сином жили, очевидно, в одному з таких будинків.

Двоє дітей, побачивши наближення «пана», заховались ще більше.

То був якийсь буржуа. Може, той самий, що біля цього ж таки басейну в присутності Маріуса радив колись своєму синові «уникати надміру». Буржуа мав добродушний і важний вигляд, а рот його, ніколи не закриваючись, завжди всміхався. Така механічна усмішка пояснюється занадто розвиненими щелепами, занадто щільно обтягненими шкірою, і показує більше зуби, ніж душу. Хлопець, що тримав у руці надкушену булочку, наївся, здавалось, донесхочу. На хлопчику, з нагоди заколоту, була форма національної гвардії, а батько, з обережності, був у цивільному костюмі.

Біля басейну, де плавали два лебеді, вони спинились. Буржуа нібито мав особливу пристрасть до лебедів. Він навіть скидався на них ходою.

В ту хвилину лебеді плавали, до цього в них спеціальний талант, і були дуже красиві.

Якби двоє малих слухали і їхній вік дозволив би їм зрозуміти сказане, то вони могли б ухопити такі слова важного буржуа:

- Людина розумна,- казав він синові,- задовольняється малим. Ось глянь на мене, сину. Я не люблю пишноти. На мені ніколи не побачать костюма, прикрашеного золотом або самоцвітами. Цей фальшивий блиск я залишаю для людей погано вихованих.

Тут до них, з боку ринку, долинули голосні крики в супроводі бовкання дзвонів.

- Що це таке? - спитала дитина.

- Сатурналії,¹⁸⁶ - відповів батько.

Раптом погляд його впав на двох маленьких пошарпанців, що нерухомо стояли за зеленим павільйоном для лебедів.

- А ось і початок,- сказав він і по короткій паузі додав: - і до цього саду добралася анархія.

Син тим часом відкусив шматочок булочки, виплюнув його й несподівано зайшовся плачем.

- Чому ти плачеш? - спитав батько.

- Я вже не голодний,- пояснив син.

Усмішка батька стала ще помітнішою.

- Для того, щоб їсти солодку булочку, зовсім не треба бути голодним.

- Мені обридла ця булочка. Вона - черства.

- Ти не хочеш більше?

- Ні.

Батько показав йому на лебедів.

- Кинь цим веслоногим.

Хлопчик завагався. Коли не хочеш їсти булочку сам, то це не значить, що її треба віддати.

- Будь гуманним,- умовляв батько.- Тварин слід жаліти.

І, взявши в сина булочку, він кинув її в басейн.

Булочка впала досить близько від краю.

Лебеді були далеко, на середині басейну, і були захоплені якоюсь здобиччю. Вони не бачили ні буржуа, ні булочки.

Помітивши, що булочка може загинути марно, і не бажаючи цього, буржуа почав схвильовано виробляти різні рухи й нарешті звернув на себе увагу лебедів.

Вони побачили щось на воді, повернулися, мов кораблі, і з блаженного величністю, яка личить білим тваринам, попливли до булочки.

- А лебеді розуміють сигнали,- сказав батько, вдоволений з своєї дотепності.¹⁸⁷

В цей момент далекий гамір у місті раптом став ще голоснішим. На цей раз він був зловісним. Деякі подуви вітру промовляють ясніше, ніж інші. Вітер, який віяв тоді, доніс виразні звуки биття в барабан, крики, стрільбу залпами і похмурі відповіді дзвона та гармати. Це збіглося в часі з хмарою, яка раптом затулила сонце.

Лебеді не допливли ще до булочки.

- Повертаймо додому,- сказав батько.- Атакують Тюільрі.

Він знову взяв сина за руку і додав:

- Відстань між Люксембургом і Тюільрі невелика: така, як між званням короля і пера. Зараз почнеться стрілянина.

Він глянув на хмару.

- Та й дощ, може, буде. В цю справу втручається небо. Молодша галузь - засуджена безнадійно. Повертаймо швидше.

- Я хотів би бачити, як лебеді їдять булочку,- сказало дитя.

- Це було б нерозважливо,- відповів батько й повів сина з саду.

Синові шкода була залишати лебедів, і він повертав голову до басейну, аж поки його не сховала від них купа дерев.

Але до булочки водночас з лебедями наближались і двоє маленьких бродяг. Булочка плавала на воді. Молодший дивився на неї, старший - на буржуа, що віддалявся.

Батько з сином увійшли в лабіринт алей, який веде до вулиці Мадам.

Як тільки їх не стало видно, старший проворно ліг черевом на округлий край басейну і, тримаючись за нього лівою рукою, мало не падаючи у воду, нахилився й простяг до булочки праву руку з паличкою. Побачивши ворога, лебеді заспішили і, поспішаючи, зробили послугу маленькому ловцеві: вода сколихнулася, і одна з концентричних хвиль обережно підштовхнула булочку до палички хлопця. Коли лебеді підпливали, паличка доторкалась уже до булочки. Хлопець швидким рухом підігнав її до себе, сполохав лебедів, схопив булочку і встав на ноги. Булочка була мокра, але їм хотілося і їсти і пити. Старший поділив її на дві нерівні частини, меншу взяв собі, більшу дав братові і сказав йому:

- Заткни собі цим пельку.

РОЗДІЛ СІМНАДЦЯТИЙ.
MORTUUS PATER FILIUM MORITURUM EXPECTAT¹⁸⁸

Маріус вискочив за барикаду, Комбфер - слідом за ним. Але було вже пізно. Гаврош лежав мертвий. Комбфер приніс корзину з патронами, Маріус приніс дитину.

«Ах! - думав він,- те, що батько хлопця зробив для мого батька, я роблю тепер для його сина». Тільки Тенардьє приніс його батька живим, а Маріус приніс мертву дитину.

Коли Маріус з Гаврошем на руках повернувся на барикаду, обличчя його, як і в хлопця, було закривавлене.

В той момент, коли він нахилявся підняти Гавроша, куля подряпала йому лоб, але він не помітив цього.

Курфейрак розв’язав галстук й перев’язав ним лоб Маріусові.

Гавроша поклали на той стіл, де лежав Мабеф, і вкрили обидва тіла чорною шаллю. Її вистачило і на старого, і на дитину.

Комбфер роздав принесені в корзині патрони.

Це давало кожному змогу вистрілити по п’ятнадцять разів.

Жан Вальжан усе ще нерухомо сидів на стовпчику. Коли Комбфер подав йому його п’ятнадцять патронів, він похитав головою.

- Ото рідкий дивак! - шепнув Анжольраеові Комбфер.- Він вважає за можливе не битись, будучи на цій барикаді.

- Що не перешкоджає йому захищати її,- відповів Анжоль- рас.

- Є свої оригінали і в героізму,- сказав Комбфер.

А Курфейрак, який чув розмову, додав:

- Він не такий, як батько Мабеф, а в іншому роді.

Треба відзначити, що вогонь, який вражав барикаду зовні, мало турбував тих, хто був всередині її. Той, хто ніколи не переживав смерчу війни такого сорту, не уявляє собі моментів дивного спокою під час цих судорог. Люди ходять, розмовляють, жартують. Одному з наших знайомих якийсь боєць сказав: «Ми тут - немов на парубоцькому сніданку». Редут вулиці Шанврері, повторюємо, всередині здавався дуже спокійним. Всі перипетії, всі фази трагедії минулись або закінчувались. Критичне становище, яке зробилось загрозливим, незабаром, певно, мало стати безнадійним. І що більше погіршувалось становище, то більше заливало барикаду пурпурове світло героізму. Анжольрас, пануючи над усією барикадою, стояв серйозний, у позі молодого спартанця, що віддає свій голий меч похмурому генієві Епідоту.¹⁸⁹

Комбфер, у фартуку, перев’язував поранених. Боссюе і Фейлі робили патрони, використовуючи взяту Гаврошем у мертвого капрала порохівницю, і Боссюе казав: «Ми незабаром поїдемо диліжансом на іншу планету». Курфейрак дбайливо, мов молода дівчина, що приводить до ладу свої речі, на купі кругляків, приготованій ним для себе біля Анжольраса, розкладав цілий арсенал: тростину з лезом усередині, рушницю, два сідельні пістолети і кастет. Жан Вальжан мовчки дивився на мур навпроти нього. Один робітник, з допомогою шворки, примощував на своїй голові солом’яний капелюх матінки Гюшлу; проти сонячного удару, пояснював він. Молоді люди, члени Кугурди в Есі, весело перекидались словами, неначе поспішали востаннє порозмовляти рідною говіркою. Жолі, знявши з стіни дзеркало матінки Гюшлу, розглядав у ньому свій язик. Кілька бійців, знайшовши в якійсь шухляді трохи цвілих шкоринок, жадібно їли їх. Маріус хвилювався, думаючи про те, що незабаром скаже йому батько.

РОЗДІЛ ВІСІМНАДЦЯТИЙ.
ЯСТРУБ, ЩО САМ СТАВ ЗДОБИЧЧЮ

Підкреслимо одне психологічне явище, властиве барикадам. Не треба оминати нічого, що характеризує цю дивовижну вуличну боротьбу.

Хоч який незвичайний панує там спокій, але барикада для тих, хто захищає її, все ж таки залишається якимсь привидом.

У громадянській війні є щось таємниче; туман невідомого обгортає всі ці страшні сполохи; революції - це сфінкси, і тому, хто був на барикаді, вона здається сном.

Розповідаючи про Маріуса, ми показали, що почуває там людина, а далі ми побачимо і наслідки; це і більше і менше, ніж життя. Вийшовши з барикади, не пам’ятаєш уже, що ти там бачив. Там ти був жахливим, і сам не знаєш цього. Там тебе оточували ідеї - бійці з людськими обличчями; голова була в сяйві майбутнього. Лежали трупи і стояли привиди. Години були колосально довгі й здавалися вічністю. Жив ти в смерті. Проходили якісь тіні. Хто були вони? Ти бачив закривавлені руки; там був оглушливий шум і страшна мовчанка. Одні відкриті роти кричали; інші, відкриті ж таки,- мовчали. Навколо був дим; може - ніч. Здавалось, ніби доторкаєшся до чогось зловісного, що точиться з незнаних глибин. Під нігтями бачиш щось червоне. Більше не згадуєш нічого.

Повернімось до вулиці Шанврері.

Раптом, між двома залпами, почувся бій далекого баштового годинника.

- Полудень,- сказав Комбфер.

Не встигло пробити дванадцять ударів, як Анжольрас устав і зверху барикади крикнув:

- Несіть кругляки в будинок. Кладіть їх на підвіконня і в мансарді. Половина людей нехай озброїться рушницями, а інші - кругляками. Не можна гаяти ані хвилини.

В кінці вулиці показався загін саперів-пожежників з сокирами на плечах.

Це могло бути тільки авангардом колони. Якої колони? Очевидно, штурмової. Сапери-пожежники, яким доручають руйнувати барикаду, завжди йдуть перед солдатами, що мають здобувати її штурмом.

Наближався, очевидно, момент, який пан де Клермон-Тоннер у 1822 році називав «задушення намистом».¹⁹⁰

Наказ Анжольраса було виконано з поквапливою точністю, властивою кораблям і барикадам - двом місцям бою, звідки втекти не можна. Менше ніж через хвилину дві третини кругляків, з наказу Анжольраса складених біля дверей «Корінфа», були віднесені на другий поверх та на горище, а ще через хвилину ці кругляки, артистично покладені один на один, до половини закривали вікна на другому поверсі і слухові віконця в мансарді. Кілька відтулин, дбайливо влаштованих Фейлі, головним будівником, дозволяли простромити крізь них дула рушниць. Захистити так вікна було тим легше, що постріли картеччю припинилися. Тепер обидві гармати стріляли в барикаду ядрами, щоб пробити її і, якщо це буде можливе, зробити вилом, досить широкий для штурму.

Коли кругляки, призначені для останніх моментів оборони, лежали вже на своєму місці, Анжольрас звелів принести на другий поверх пляшки, які він поставив під столом, де лежав Мабеф.

- Хто ж вип’є їх? - спитав Боссюе.

- Вони,- відповів Анжольрас.

Потім забарикадували вікна нижнього поверху і приготували залізні засуви, на які вночі зачиняли двері ресторану.

Фортеця була готова. Барикада стала валом, ресторан - бойовою баштою.

Рештою кругляків затулили виїмку в стіні барикади.

Оборонці барикади завжди мусять берегти військові припаси. Нападники знають про це і провадять свої готування з дратуючою повільністю, передчасно піддаючи себе небезпеці від огню обложених. Але так воно більше здається, ніж є в дійсності. До атаки завжди треба готуватись методично й не поспішаючи, після чого ударяє грім.

Ця повільність дозволила Анжольраєові ще раз все оглянути і все вдосконалити. Він почував, що коли таким людям доводиться вмирати, то їхня смерть мусить бути шедевром.

- Ми з тобою командуємо,- сказав він Маріусові.- Я буду давати розпорядження в будинку, а ти залишайся на вулиці і спостерігай.

Маріус став на верх барикади.

Анжольрас звелів забити гвіздками двері кухні, перетвореної, як ми вже казали, на лазарет.

- Щоб у поранених не влучали осколки ядер,- пояснив він.

Накази в нижній залі він давав уривчастим, але цілком спокійним гоном. Фейлі вислухував їх і відповідав за всіх.

- На другому поверсі майте напоготові сокири, щоб рубити сходи. Є вони у вас?

- Є,- сказав Фейлі.

- Скільки?

- Дві сокири і сікач.

- Добре. У нас на ногах - двадцять шість бійців. Скільки рушниць?

- Тридцять чотири.

- Вісім зайвих. Майте їх зарядженими під руками. При поясі - шаблі та пістолети. Двадцять людей на барикаду. Шість - на засідку в мансарду й біля вікон другого поверху, щоб стріляти в нападників крізь бійниці між кругляками. Нехай ніхто не залишається без роботи. Як тільки барабан почне бити на атаку, двадцять чоловік зараз же повинні бігти на барикаду. Ті, що прибіжать першими, дістануть кращі місця.

Віддавши ці розпорядження, він повернувся до Жавера.

- Я й про тебе не забуваю,- сказав він.

І поклавши на стіл пістолет, додав:

- Останній, хто буде виходити звідси, прострелить голову цьому шпигунові.

- Тут? - спитав чийсь голос.

- Ні. Не будемо змішувати його труп з нашими. Можна переступити через маленьку барикаду в провулку Мондетур. Вона має тільки чотири фути заввишки. Він добре зв’язаний. Його відведуть туди і там стратять.

Спокійнішим за Анжольраса в цю хвилину був тільки Жавер.

Тут Жан Вальжан, який досі був у групі повстанців, виступив наперед і звернувся до Анжольраса.

- Ви - начальник?

- Так.

- Ви щойно висловили мені подяку.

- Від імени республіки. Барикаду врятували двоє: Маріус Понмерсі і ви.

- І я, по-вашому, заслуговую на нагороду?

- Безперечно.

- Ну, так я прошу дати її мені.

- Яку саме?

- Дозволити мені розтрощити голову цій людині.

Жавер підвів голову, побачив Жана Вальжана, зробив непомітний рух і сказав:

- Це буде справедливо.

Анжольрас в той час заряджав карабін. Потім він перебіг очима кругом.

- Ніхто не заперечує?

І, повернувшись до Жана Вальжана, промовив:

- Беріть шпига.

Жан Вальжан і справді привласнив Жавера: він сів на край стола й схопив пістолет. Тихе клацання показало, що він зарядив його.

Майже в ту ж мить засурмив ріжок.

- Тривога! - закричав з верху барикади Маріус.

Жавер засміявся властивим йому беззвучним сміхом і, пильно дивлячись на повстанців, сказав їм:

- Становище ваше не краще за моє.

- Всі на вулицю! - гукнув Анжольрас.

Повстанці з гамором вибігли з ресторану, а Жавер кинув їм навздогін:

- До побачення в найближчому часі.

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТНАДЦЯТИЙ.
ЖАН ВАЛЬЖАН МСТИТЬСЯ

Залишившися сам-на-сам з Жавером, Жан Вальжан розв’язав вірьовку, якою полонений був прив’язаний до стола і вузол якої був під столом. Потім він жестом звелів йому встати.

Жавер скорився з неописанною усмішкою, де була сконденсована вищість нехай і закутої, але влади.

Жан Вальжан узяв Жавера за ремінь, як беруть за лямку в’ючну тварину, і, тягнучи його за собою, вийшов з ресторану дуже повільно, бо в Жавера були зв’язані ноги і він міг пересуватися тільки дрібними кроками.

В руці у Жана Вальжана був пістолет.

Так пройшли вони внутрішню трапецію барикади. Захоплені чеканням неминучої атаки, повстанці стояли спиною до них.

Маріус, який самотньо стояв на лівому фланзі барикади, бачив їх. Цю групу з ката і засудженого осявало, здалося йому, похоронне світло, що було і в його душі.

Жан Вальжан звелів Жаверові перелізти через маленьку барикаду в провулку Мондетур, ні на хвилину не пускаючи його з рук. Зв’язаний Жавер не без зусиль виконав розпорядження.

Подолавши цю перепону, вони опинились у провулку. Тепер їх ніхто вже не бачив. Ріг будинку ховав їх від очей повстанців. За кілька кроків лежала жахлива купа перетягнених сюди з барикади трупів.

Серед мертвих було видно бліде обличчя, розпатлане довге волосся, пробиту кулею руку й півголу жіночу грудь. То була Епоніна.

Жавер скоса глянув на покійницю і цілком спокійно зауважив півголосом:

- Здається, я знаю цю жінку.

І він повернувся до Жана Вальжана.

Жан Вальжан узяв пістолет під пахву й кинув на Жавера погляд, який, здавалось, говорив:

- Жавер, це - я.

- Бери реванш! - відповів Жавер.

Жан Вальжан витяг з кишені ніж і відкрив його.

- Ніж! - скрикнув Жавер.- Маєш рацію. Він краще пасує до тебе.

Жан Вальжан перерізав ремінь на шиї Жавера, вірьовку на руках, потім нахилився, перерізав також вірьовку на ногах і промовив:

- Ви - вільні.

Здивувати Жавера було не легко. Але, хоч як володів він собою, а на цей раз не міг приховати хвилювання. Він стояв, уражений, і не рушив з місця.

- Не думаю, щоб я вийшов звідси,- вів далі Жан Вальжан.- А втім, якщо випадково так трапиться, то живу я під прізвищем Фошлевана на вулиці Озброєної Людини, номер сім.

Жавер насупився, мов тигр, вищирив зуби і пробурмотів:

- Стережися.

- Ідіть,- сказав Жан Вальжан.

- Ти кажеш: Фошлеван, на вулиці Озброєної Людини?

- Номер сьомий.

- Номер сьомий,- півголосом повторив Жавер.

Жавер застебнув свій сюртук на всі гудзики, по-військовому випнув груди, зробив півоборота, схрестив руки, підпираючи однією підборіддя, і пішов у напрямі до ринку. Жан Вальжан проводжав його очима. Ступивши кілька кроків, Жавер повернувся і крикнув:

- Ви обридли мені! Краще вбийте мене!

Він і не помітив, що не казав уже Жанові Вальжану «ти».

- Забирайтесь,- відповів Жан Вальжан.

Жавер пішов повільною ходою. Через секунду він повернув за ріг вулиці Проповідачів.

Коли Жавер зник, Жан Вальжан вистрілив з пістолета в повітря.

Потім він повернувся на барикаду і сказав:

- Готово.

Тим часом сталося ось що.

Маріус, заклопотаний більше тим, що робиться на вулиці, а не на барикаді, не придивлявся досі до шпигуна, прив’язаного до стовпа в темному кутку зали.

Коли ж Маріус при денному світлі побачив, як Жавер, ідучи на смерть, переступав через барикаду, він упізнав його. Він згадав поліційного інспектора з вулиці Понтуаз, що дав йому два пістолети, використані ним, Маріусом, тут же на барикаді. І пригадав не тільки його фізіономію, а й прізвище.

Спогад цей, проте, був туманний і невиразний, як і взагалі всі його думки. Він не стільки з певністю, скільки у формі запитання сказав собі:

- Чи не той це інспектор поліції, який назвався Жавером?

Може, він устигне ще заступитись за цю людину? Але насамперед треба дізнатись, чи Жавер це.

Маріус окликнув Анжольраса, який тільки но зайняв свій пост на протилежному кінці барикади.

- Анжольрас!

- Ну?

- Як він зветься?

- Хто?

- Та агент поліції. Ти знаєш його ім’я?

- Безсумнівно. Він сказав його нам.

- І як же його звати?

- Жавер.

Маріус випростався.

В цю мить почувся пістолетний постріл.

Потім Жан Вальжан з’явився і крикнув:

- Готово!

Холодний морок пройняв серце Маріуса.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТИЙ.
МЕРТВІ МАЮТЬ РАЦІЮ, АЛЕ Й ЖИВІ НЕ ВИННІ

Починалась агонія барикади.

Все сприяло трагічній величності цієї останньої хвилини: тисячі таємничих звуків у повітрі, дихання озброєних мас, що рухались по невидимих вулицях; переривчастий галоп кінноти, важкий шум артилерії; вогонь піхоти і канонада, що перехрещувались у лабіринті Парижа; золотий дим битви, що клубочив над дахами; якісь далекі невиразні жахливі крики, скрізь загрозливі сполохи; дзвін на Сен-Меррі, що бив тепер з відтінком ридання; лагідна пора року, розкішне небо, залите сонцем і вкрите хмарами, краса дня і страшна мовчанка будинків.

Було все це тому, що від учора два ряди будинків на вулиці Шанврері стали двома стінами, стінами грізними, з зачиненими дверима, зачиненими вікнами, зачиненими віконницями.

За тих часів, таких не схожих на теперішні, як тільки наставав час, коли народ хотів покінчити з становищем, що тривало занадто довго, з дарованою хартією або з якимись урядовцями; коли атмосфера бувала насичена гнівом усіх; коли місто погоджувалось на руйнування своїх бруків; коли повстанці викликали усмішку в буржуазії, шепочучи їй на вухо свій пароль,- тоді просякнутий, сказати б, заколотом обиватель був помічником бійця, а будинок братався з імпровізованою фортецею, що спиралась на нього. Коли ж становище не достигло, коли повстання не підтримували рішучою згодою, коли маси не схвалювали заворушення - тоді місто оберталось на пустиню, що оточувала повстання; душі ставали холодні, мов крига; притулки обгороджували себе мурами, і вулиця робилась тісниною, щоб допомогти армії здобути барикаду.

Не можна змусити народ раптом йти швидше, ніж він того хоче. Горе тому, хто спробував би силувати його. Народ не дозволяє цього і полишає тоді повстання на самого себе. Тоді повстанці стають зачумленими. Будинок - це ескарп, двері його - відмовляються пустити, фасад - мур. Цей мур бачить, чує і не хоче допомагати. Він міг би розсунутись і врятувати вас. Та ні! Цей мур - суддя. Він дивиться на вас і вас засуджує. Які похмурі ці зачинені будинки! Вони здаються мертвими, але вони - живі. Життя в них неначе припинилось, але воно існує. Уже двадцять чотири години ніхто з них не виходив, але там усі. Всередині цієї скелі пересуваються, лягають спати, встають, живуть родинним життям, п’ють, їдять, бояться. Жахлива річ! Страх виправдує цю страшну негостинність, він домішує до неї ще й розгубленість, а це зменшує провину. Іноді бачиш навіть, як страх стає пристрастю. Розгубленість може перетворитись на нестяму, як розважливість на лють. Звідси ці змістовні слова: «несамовиті поміркованістю». Бувають спалахи крайнього переляку, звідки, мов зловісний дим, виходить гнів.

«Чого хочуть ці люди? Вони ніколи не вдоволені. Вони компрометують мирний народ. Неначе не досить ще революцій. Чого прийшли вони сюди і чого їм треба? Нехай самі й виплутуються. Тим гірше для них. Самі винні. Дістають тільки те, на що заслуговують. Нас це не обходить. Ось наша нещасна вулиця вся пронизана кулями. Зграя негідників. Насамперед - не відчиняйте дверей».

І будинок набуває вигляду могили. Повстанець конає перед його дверима. Він бачить картеч і голі шаблі. Він знає, що його крик почують, але ніхто не вийде. Є стіни, що могли б його захистити; є люди, що могли б урятувати його, у стін є доброзичливі вуха, але в людей - кам’яні серця.

Кого ж обвинувачувати?

Нікого і всіх.

Недосконалі часи, в які ми живемо.

Утопія завжди на свій страх і риск перетворюється на повстання, з протесту філософського стає протестом збройним, а з Мінерви - Палладою.¹⁹¹ Утопія, яка втрачає терпіння й робиться заколотом, знає, що чекає її: вона майже завжди з’являється зарано. Тоді вона скоряється і, замість тріумфу, стоїчно приймає катастрофу. Вона, не скаржачись і навіть виправдуючи, служить тим, хто її заперечує, і великодушність її полягає в тому, що вона згоджується бути покинутою всіма. Проти перепон вона невтримна і м’яка з невдячністю.

Та чи невдячність це?

Так; з погляду роду людського.

Ні; з погляду окремого індивідуума.

Прогрес - це один з виявів життя людини. Життя людства в цілому зветься Прогресом; колективний крок людства зветься Прогресом. Прогрес іде вперед. Він відбуває велику людську і земну подорож до небесного й до божественного. У нього є свої привали, він прилучає до себе відсталі загони; у нього є свої зупинки, де він розмірковує перед якоюсь розкішною землею Ханаанською,¹⁹² що раптом з’являється на обрії; у нього є свої ночівлі, де він спить. І для мислителя нема гострішого болю, як бачити морок навколо душі людини і термосити в пітьмі заснулий прогрес, не маючи змоги розбудити його.

- Бог, мабуть, помер,- сказав одного дня авторові цих рядків генерал Жерар де Нерваль, змішуючи прогрес з богом і вважаючи перерву в русі за смерть найвищої істоти.

Неправий той, хто втрачає надію. Прогрес неодмінно прокинеться, і, зрештою, можна сказати, що він іде вперед навіть заснулий, бо він виріс за той час. Коли побачиш його на ногах, він здається вищим на зріст. Бути завжди спокійним - залежить від прогресу не більше, ніж від річки. Не будуйте греблі, не кидайте скель: перепона змушує воду шумувати, а людство - кипіти.

Звідси - заворушення, але й після них бачиш, що деяку путь пройдено. Поки порядок - тобто всесвітній мир - не буде встановлено, поки не пануватимуть гармонія та єдність, доти етапами прогресу будуть революції.

Що ж таке прогрес? Ми щойно казали: безупинне життя народів.

Отож іноді буває, що минуще життя індивідуумів опирається вічному життю людського роду.

Індивідуум, признаємося в цьому без гіркоти, має свої особливі інтереси. Він може законно обумовити і захищати їх. У сучасного є певна оправдана кількість егоізму; минуще життя має свої права і зовсім не повинне безнастанно жертвувати собою майбутньому. Покоління, яке має право даного часу жити на землі, не повинно скорочувати своє перебування на ній для поколінь - рівних йому - що матимуть таке право пізніше. «Я існую,- бурмоче хтось, що зветься Всі.- Я - молодий і закоханий; я - старий і хочу відпочити; я - батько родини, я працюю, я процвітаю, я роблю добро, у мене є будинки для найму, у мене - дружина та діти, я люблю все це, я хочу жити, дайте мені спокій». Цим пояснюється глибокий холод, що певного часу віє на великодушні авангарди людського роду.

Утопія, правда, виходить з своєї променистої сфери, коли воює. Вона - істина завтрашнього дня - позичає свій засіб - битву - у брехні дня вчорашнього. Вона - майбутнє - діє, як минуле. Вона - чиста ідея - стає самоправством. Вона обважнює свій героізм насильством, за який, по справедливості, повинна відповідати. Насильство це - випадковий і крайній засіб, воно суперечить принципам і за нього вона фатально дістає кару. Повстанська утопія б’ється, корячись старовинному військовому кодексові: вона розстрілює шпигунів, страчує зрадників, нищить живі істоти й кидає їх у морок незнаного. Вона використовує смерть для себе; це - серйозна річ. Утопія тоді не вірить, здається, в свій блиск, в свою непоборну й непідкупну силу. Вона вражає мечем. Але нема простих мечів. У кожного - двогостре лезо; поранивши когось однією стороною його, другою завдають рану собі самому.

Зробивши таке застереження, ми не можемо не висловити захоплення славними бійцями за майбутнє, які визнають утопію; незалежно від того, мають вони успіх чи зазнають поразки. Вони гідні найглибшої пошани і тоді, як зазнають поразки, і, може, в поразці вони - найбільш величні. Перемога, якщо вона узгоджена з прогресом, заслуговує на оплески народів. А героїчна поразка - на їхнє розчулення. Перша - пишна, друга - прекрасна. Для нас, хто віддає перевагу жертві перед успіхом, Джон Браун вищий за Вашінгтона, а Пізакане - вищий за Гарібальді.

Мусить же хтось бути й на боці переможених.

Ми несправедливі до цих великих експериментаторів майбутнього, коли їм не щастить.

Революціонерів обвинувачують у тому, що вони сіють замішання. Кожна барикада здається замахом. Їх обвинувачують за їхні теорії, беруть під підозру їхню мету, бояться їхніх прихованих думок. Їм закидають те, що, борючись проти панівного соціального ладу, вони споруджують і накопичують цілі гори злиднів, горя, несправедливості, злоби та відчаю, а видерши знизу маси мороку, роблять з нього гребінь муру з амбразурами й б’ються за ними. Їм кричать: «Ви руйнуєте брук у пеклі». А вони могли б відповісти: «Ось чому барикада наша зроблена з добрих намірів».

Найкраще, звичайно, мирне розв’язання. Зрештою, коли бачать кругляки, на думку спадає ведмідь, і суспільство непокоїть його послужливість. Але врятувати себе без бою залежить від самого суспільства; і до його доброї волі ми й звертаємося з закликом. Ніякі насильницькі ліки не потрібні. Вивчати миролюбно зло, констатувати його, а потім вилікувати. Ось до чого закликаємо ми суспільство.

В усякому разі, навіть павши, і особливо - павши, вони величні, ці люди, що, втупивши погляд у Францію, в усіх кінцях світу, з непохильною логікою ідеалу, б’ються за велику справу. Вони дарують своє життя прогресові, вони справляють релігійний акт. А призначеного часу, безстрасно, мов актор, що доходить до своєї репліки, сходять вони в могилу, скоряючись божественному сценаріумові. І цей безнадійний бій, і ця стоічна смерть - для них засоби, щоб довести до неминучих блискучих, всесвітніх наслідків величний рух людства, який розпочався 14 липня 1789 року. Ці солдати - священнослужителі. Французька революція - жест бога.

А втім (і цю різницю треба додати до вказаних уже в іншому розділі) є повстання, що їх визнають і що звуться революціями; і є повстання, що їх не визнають і що звуться заколотами. Повстання, вибухаючи, складає іспит перед народом. Якщо народ кладе чорну кулю, тоді ідея - сухий плід, а повстання - зухвала спроба.

Розпочинати війну по першому ж закликові і кожен раз, коли того хоче утопія,- не справа народу. У народів не кожної хвилини буває вдача героя та мученика.

Народи статечні. Повстання a priori викликає в них огиду; поперше, тому, що часто воно спричиняється до катастрофи, а подруге, тому, що вихідним пунктом його завжди буває абстракція.

Бо (і це прекрасно!) ті, хто жертвує собою, завжди жертвують ідеалові і тільки ідеалові. Повстання - це ентузіазм. Ентузіазм може розгніватись; звідси збройні сутички. Але всяке повстання проти якогось уряду або якогось режиму завжди цілиться вище. Вожді повстання, наприклад, 1832 року, і зокрема молоді ентузіасти на вулиці Шанврері, цілилися, власне, не в Луі-Філіппа. Більшість їх, сказати відверто, віддавала належне цьому королю, що стояв посередині між монархією і революцією. Ніхто з них не відчував до нього ненависті. Але в особі Луі-Філіппа вони атакували молодшу галузь божественного права, як в особі Карла X вони атакували галузь старшу. І звалюючи монархію у Франції, вони, як ми пояснювали, хотіли повалити узурпацію людини людиною і узурпацію права привілеями в цілому світі. Париж без короля мав би наслідком світ без деспотів. Так вони міркували. Мета їхня була, безсумнівно, далека; може - невиразна і на той час нездійсненна, але велика.

Так воно й буває. І люди віддають себе цим видінням, які для них - майже завжди ілюзії, але ілюзії з домішкою всієї впевненості людської. Повстанець поетизує повстання. Він кидається в ці трагічні події, сп’яняючи себе тим, що має робити. Хто знає? Може ще й буде успіх. Нас мало; проти нас ціла армія. Але ми захищаємо право, природний закон, верховенство кожного над самим собою, яке не може зректися свого трону, справедливість, істину; а буде треба - помремо, як триста спартанців. Думають не про Дон-Кіхота, а про Леоніда. І люди йдуть уперед І не відступають, і кидаються наосліп, надіючись на неможливу перемогу, на довершену революцію, на звільнення прогресу, на звеличення людського роду, на загальне визволення, а в найгіршому разі - на Фермопіли.¹⁹³

Ці збройні сутички часто не мають успіху, і ми пояснили - чому. Натовп опирається, коли його тягнуть за собою паладини. Важкі, численні маси, саме через свою важкість, бояться авантюр, а в ідеальному є елементи авантюрності.

Крім того, не забуваймо, тут заплутані ще й інтереси, не великі друзі ідеального та сентиментального. Шлунок іноді паралізує серце.

Велич і краса Франції в тому, що черево в неї росте менше, ніж в інших народів; їй легше підперезатися шворкою. Вона перша прокидається і остання засипає. Вона йде вперед. Вона шукає.

І це тому, що вона - артистична.¹⁹⁴

Ідеал - ніщо інше, як кульмінаційний пункт логіки, так само, як прекрасне - ніщо інше, як вершина істинного. Народи-артисти - разом з тим і народи послідовні. Любити красу, значить - бачити світло. Ось чому факел Європи, тобто - цивілізації, несли спершу Греція, яка передала його Італії, а та - Франції. Божественні народи-світочі! Vitae lampada tradunt.¹⁹⁵

Дивна річ: поезія народу є елементом його прогресу. Ступінь цивілізації треба міряти ступенем уяви. Але народ-цивілізатор повинен залишатися народом мужнім. Корінфом, а не Сібарісом. Хто розніжується, як жінка, той вироджується. Не треба бути ні дилетантом, ні віртуозом, але треба бути артистом. В справі цивілізації треба не рафінувати, а сублімувати. При таких умовах людський рід матиме ідеальну цивілізацію.

Сучасний ідеал має свій тип у мистецтві і свої засоби в науці. Величну мрію поетів - соціальну красу - здійснять з допомогою науки. Едем перероблять з допомогою А + В. На тому етапі, якого дійшла цивілізація, точне є необхідним елементом прекрасного, і наука не лише обслуговує, а й доповнює почуття прекрасного. Переможне мистецтво за точку опори повинне мати науку, яка йде вперед. Конче потрібна солідність побудови. Сучасний розум - це геній Греції на колісниці генія Індії; Александр на слоні.

Раси, закам’янілі в догмі або деморалізовані наживою, нездатні до запровадження цивілізації. Ставання навколюшки перед ідолом або перед екю¹⁹⁶ атрофує мускули поступу і рухливу волю. Захоплення святенністю або торгівлею зменшує блиск народу, знижує його горизонт, знижуючи рівень, на якому він перебуває, і відбирає в нього розуміння, воднораз людське і божественне,- всесвітньої мети, яке робить нації місіонерами. Вавілон не має ідеалу; не має його й Карфаген. А Афіни та Рим мають ореол цивілізації і навіть крізь морок сторіч зберігають його.

Прикмети народу Франції - такі, як у Греції і в Італії. У Франції є краса, як в Афін, і велич, як у Рима. Крім того вона - добра. Вона частіше, ніж інші народи, буває схильна до відданості та самопожертви. Тільки настрій у неї - мінливий. І в цьому велика небезпека для тих, що біжать, коли вона хоче тільки йти, або для тих, що йдуть, коли вона хоче зупинитись. Бувають і у Франції повороти до матеріалізму, і моментами ідеї, які наповняють цей чудовий мозок, не мають нічого, що нагадує французьку велич, і розміри їх такі, як у Міссурі або в Південної Кароліни.¹⁹⁷ Що ж його робити? Велетка вдає з себе карлицю. Колосальній Франції спадає іноді на думку примха бути маленькою. Ось і все.

Тут уже нічого сказати не можна. Народи, як і зірки, мають право на затемнення. І все буде добре, аби світло повернулось знову і затемнення не виродилося б у вічну ніч. Зоря і воскресіння-синоніми. Повторне з’явлення світла-ідентичне стійкості мого я.

Констатуймо ці факти спокійно. Смерть на барикаді або могила на засланні - однаково прийнятні для відданості. Справжнє ім’я відданості - безкорисливість. Нехай покинуті дозволяють покинути себе, нехай заслані дозволяють себе засилати, а ми обмежимося тим, що будемо просити великі народи не відступати надто далеко, коли вони відступають. Не треба спускатись занадто низько, посилаючись на повернення до розсудливості.

Існує матерія, існує хвилина, існують інтереси, існує шлунок, але не треба, щоб шлунок був єдиною мудрістю. Минуще життя, ми визнаємо це, має свої права, але має їх і життя довічне. Піднятись - о лишенько! - не заважає падінню. В історії це бачиш частіше, ніж хочеш. Якась нація - славетна, вона пройнялася ідеалом; потім вона падає в грязь й вважає, що це - добре. А коли їїспитати, чому покинула вона Сократа ради Фальстафа,¹⁹⁸ вона відповість: «Бо я люблю державних мужів».

Ще одне слово перед тим, як повернутись до бою.

Бій, подібний до описуваного нами тепер, є ніщо інше, як конвульсійний порив до ідеалу. Прогрес, якому ставлять перепони,- хворобливий, і в нього бувають такі трагічні епілепсії. Цю хворобу прогресу - громадянську війну - ми мусили зустрічати на нашому шляху. Це - одна з фатальних фаз, водночас і акт, і антракт тієї драми, головним рушієм якої є соціально засуджений, а справжня назва її - Прогрес.

Прогрес!

В цьому крику, який часто вихоплюється з наших уст, всі наші думки. Ідеї, що міститься в ньому, доведеться не раз ще зазнати тяжких спроб у нашій драмі; і тому нам, може, дозволять, якщо не зовсім зняти з неї завісу, то принаймні дати ясно побачити світло від неї.

Книга, яку читач має оце перед очима, з початку до кінця, в цілому і в деталях, не зважаючи на всі перерви, винятки та відступи, є поступ від зла до добра, від несправедливості до справедливості, від темряви до світла, від апетиту до совісті, від гниття до життя, від звірства до обов’язку, від пекла до неба, від нічого до бога. Вихідний пункт - матерія; пункт прибуття - душа. Гідра спочатку, ангел - наприкінці.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ПЕРШИЙ.
ГЕРОЇ

Раптом барабан забарабанив атаку.

То була не атака, а ураган. Напередодні, в пітьмі, до барикади наблизились тихо. Тепер, серед дня, захопити її зненацька було абсолютно неможливо; до того ж військові сили виявили себе, гармата заходилась рикати, армія кинулась на барикаду. Запал обернувся на спритність. Велика колона регулярної піхоти, підтримувана муніципальною та національною гвардією, маючи за собою глибокі резерви, яких було не видно, а тільки чути, вибігла на вулицю під биття барабанів та звуки сурм і, тримаючи рушниці наперевіс, з саперами на чолі, не звертаючи уваги на кулі, ударила в барикаду, немов бронзовий таран.

Барикада добре витримала удар.

Повстанці стріляли з запалом. Барикада, на яку лізли нападники, скидалась на вогняну гриву. Наступ був такий нестримний, що був момент, коли барикаду залили хвилі нападників, але вона струсонула з себе солдатів, неначе лев собак. Нападники вкрили її, немов скелю, піною, але за хвилину вона знову стояла стрімка, чорна і грізна.

Колона, змушена відступити, скупчилась на вулиці без прикриття, але жахлива, і відповіла редутові страшною стрільбою з мушкетів. Хто бачив феєрверк, той пам’ятає сніп блискавок, який звуть букетом. Уявіть же собі цей букет, тільки не у вертикальному, а в горизонтальному положенні, і на кінці кожної з блискавок - по кулі або картечі, що несли смерть. Барикада була під цими гронами грому.

Рішучість з обох сторін була однакова. Обидві сторони виявляли майже варварську відвагу, до якої домішувалась героічна жорстокість, що починається з самопожертви. За тієї доби національний гвардієць бився, як зуав. Військо хотіло кінчати, повстанці - хотіли боротись. Коли в розквіті молодості та здоров’я згоджуєшся вмирати, то безстрашність стає несамовитістю. В цьому бою кожен набув величності, яку дає остання година. Вулицю встелили трупи.

На одному кінці барикади стояв Анжольрас, на другому - Ма- ріус. Анжольрас, який чудово знав кожен виступ і заглибину в барикаді, беріг себе за укриттям. Троє солдатів пали вже під його бійницею, навіть не бачивши його. Маріус стояв на видноті. Він був мішенню. Він висунувся зза гребеня редуту більше, ніж до половини. Нема більшого марнотрата, ніж занадто скупа людина; нема людини страшнішої в бою, ніж мрійник. Маріус був страшний і замріяний. Він бився, немов уві сні. Він здавався привидом, що стріляє з рушниці.

Патрони обложених вичерпувались; їхній сарказм¹⁹⁹ - ні. У цьому вирі смерті вони сміялись.

На Курфейракові не було шапки.

- Що зробив ти з своїм капелюхом? - спитав Боссюе.

- Вони скинули його з мене ядром,- відповів Курфейрак.

Або вони висловлювали свою зневагу.

- Хіба зрозумієш цих людей! - з гіркотою в голосі скрикнув Фейлі (і назвав кілька відомих, навіть славетних, імен тих, що служили в старій армії).- Вони обіцяли приєднатись до нас, словом честі присягались допомагати нам, бути нашими вождями, і тепер вони кидають нас.

Комбфер, відповідаючи, значущо посміхнувся.

- Дехто додержує правил честі, як астрономи спостерігають зорі: на далекій відстані від них.

Всередині барикади лежало стільки гільз від патронів, що вона здавалась укритою снігом.

На боці нападників була чисельність, на боці повстанців - позиція. Вони стояли на стіні й стріляли в упор; солдати спотикалися на мертвих та поранених, що лежали коло редуту. Чудово збудована барикада належала до тих позицій, де жменька людей не дає просунутись уперед цілому легіонові. А втім, штурмова колона, раз-у-раз збільшуючись під дощем куль, невблаганно наближалась, і армія помалу, крок по кроку, стискувала барикаду, як прес.

Атаки повторювались. Жах зростав.

І тоді на цій купі кругляків на вулиці Шанврері розпочалась боротьба, гідна стін Трої. Зблідлі, пошарпані, знесилені люди, що не їли вже двадцять чотири години і не спали, що даремно мацали свої кишені, де було лише по кілька патронів, майже всі поранені, в чорних від крові пов’язках, з дірками в одягу, крізь які текла кров, озброєні тільки поганими рушницями та старими пощербленими шаблями,- стали титанами. До барикади десять разів підходили, атакували її, здирались на неї, а здобути не могли.

Щоб краще зрозуміти цю боротьбу, треба уявити собі, що хтось підпалив купу відчайдушних сміливців, а ми споглядаємо, як вони горять. То був не бій, а горно в огні; роти дихали полум’ям, обличчя виглядали незвичайно. Образ людський здавався там неможливим, бійці палали, і страшно було бачити, як в червоному димі рухались ці червоні саламандри. Ми відмовляємось змальовувати всі сцени цієї грандіозної бойні, що відбувалися там послідовно або водночас. Тільки епопея має право виповнювати описом одного бою дванадцять тисяч віршованих рядків.

То було неначе пекло браманізму,²⁰⁰ найжахливіша з сімнадцяти безодень, яку Веди²⁰¹ називають Лісом Мечів.

Бились урукопаш, бились шаблями, кулаками, стріляли зблизька, здаля, згори, знизу, звідусюди, з дахів будинків, з вікон ресторану, з продуховин льохів. Проти кожного повстанця билися шістдесят солдатів. Напівзруйнований фасад «Корінфа» мав огидний вигляд. Розбите картеччю вікно, без шибок і без рам, являло собою величезну діру, безладно заткнуту кругляками. Боссюе був убитий, Фейлі був убитий, Курфейрак був убитий, Жолі був убитий, Комбфер, пронизаний трьома ударами багнета в груди в той момент, коли він підіймав пораненого солдата, встигнув тільки глянути на небо і вмер.

Маріус, який безупинно бився, дістав стільки ран, особливо в голову, що обличчя його здавалося вкритим червоною хусточкою.

Неушкодженим був тільки Анжольрас. Коли в нього не було зброї, він простягав руку праворуч або ліворуч, і хтонебудь з повстанців подавав йому якунебудь свою зброю. З чотирьох шабель - на одну більше, ніж було мечів у Франсуа І під Маріньяном,- у нього залишався один тільки уламок.

Гомер каже: «Діомед перерізає горло Аксілові, сину Тевтраніса, що жив у блаженній Арісбі; Евріал, син Мецістея, вбиває Дреса і Офельтія, Езепа й Педаса, народженого наядою Абарбареєю від бездоганного Буколіона. Уліс кидає на землю Підіта Перкоського, Антілох - Аблера, Поліпет - Астіала, Полідам - Отоса Кіленського і Тевкр - Аретаона. Мегантій умирає під ударами списа Евріпіла. Агаменон, король героїв, переміг Елата, що народився в місті, обмиваному шумливою річкою Сатніоентом». У наших старовинних героїчних поемах Еспландіан з вогняним мечем нападає на гіганта маркіза Свантібора, який захищається, кидаючи в рицаря башти, що їх він видирає з землі. Наші старовинні настінні фрески показують нам двох герцогів - Бретонського та Бургундського, при повній зброї, які верхи кидаються один на одного; в руках у них сокири, на обличчях - залізні маски, ноги - в залізі, на руках - залізні рукавички. Під одним з них - кінь, укритий горностаєм, під другим - матерією блакитного кольору. В гербі бретонця - лев між зубцями корони, а у Бурбона на шоломі з забралом колосальна квітка лілії. Але, щоб бути прекрасним, не треба мати, як Івон, герцогський шишак; стискувати рукою, як Еспландіан, полум’яний меч; або як Філес, батько Полідамаса, принести з Ефіра гарний панцер - подарунок короля Афетян.²⁰² Досить віддавати своє життя за ідею або за закон. Візьміть молоденького наївного солдата, вчорашнього селянина з Боса чи з Лімузіна, який з сікачем при боці тиняється круг няньок з дітьми в Люксембурзькому саду; або молодого студента, що схилився над анатомічним препаратом чи над книгою й підстригає собі бороду ножицями - візьміть їх обох, запаліть їх духом обов’язку, поставте одного проти одного десь на перехресті Бушра або в тупику Планш-Мібрей, нехай обидва вони будуть битись: один за свій стяг, а другий за свою ідею, гадаючи обоє, що б’ються за батьківщину. Боротьба буде колосальною; і тінь, яку кидатимуть на епічне поле бою, де б’ється людство, цей солдатик і цей повстанець, дорівнюватиме тіні, яку кидає король повної тигрів Лікії Мегаріон, борячись врукопаш з величезним богорівним Аяксом.²⁰³

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ДРУГИЙ.
КРОК ПО КРОКУ

Коли з командирів залишились живими тільки Анжольрас і Маріус, що стояли по краях барикади, тоді центр її, який так довго захищали Курфейрак, Жолі, Боссюе, Фейлі та Комбфер, подався назад. Гармата, не зробивши в редуті досить широкого проходу, пошкодила все ж таки його посередині. Гребінь його там завалився, а уламки, падаючи назовні і в середину, утворили з обох боків два укоси; зовнішній, більш пологий, полегшував атаку.

Військо востаннє пішло на штурм, і штурм той був успішний. Наїжена масою багнетів, армія вирушила гімнастичним кроком, дійшла до барикади, і незабаром оповита димом штурмова колона з’явилась на гребені редуту. Тепер це був кінець. Група повстанців - захисників центра - безладно відступила.

І тоді в душі декого прокинулась приглушена раніше любов до життя. Опинившися перед лісом націлених на них рушниць, вони не схотіли вмирати. В таку хвилину інстинкт самоохорони починає рикати, і в людині знову показується звір. Їх притиснули до високого семиповерхового будинку в глибині редуту. Цей будинок міг стати порятунком. Він був забарикадований і являв собою немов суцільний, згори донизу, мур. Перше ніж регулярне військо зійшло б усередину барикади, двері будинку могли б відчинитися і зараз же, зачинені, врятували б життя цим нещасним. Ззаду будинку були вулиці, можлива втеча, простір. Вони заходились стукати в двері прикладами рушниць, ногами; кричали, кликали, благали, ламали руки. Ніхто їм не відчинив. З слухового вікна на четвертому поверсі на них дивилася тільки мертва голова.

Анжольрас, Маріус і ще семеро чи восьмеро кинулись захищати їх. Анжольрас кричав солдатам: «Не наступайте!» і вбив офіцера, який не послухався. Він стояв тепер, притулившись спиною до «Корінфа», з шпагою в одній руці, з карабіном у другій і загороджував двері ресторану від нападників.

- Інших відчинених дверей нема; тільки ці! - крикнув він тим, що розгубилися.

І прикриваючи їх своїм тілом, один проти цілого батальйону, пропустив їх усіх за своєю спиною. Всі кинулись у ресторан. Анжольрас, вимахуючи карабіном, неначе палицею, відбив усі багнети й увійшов останній. Жахливий був момент, коли солдати хотіли вдертись усередину, а повстанці хотіли зачинити двері. Зачинили їх вони з такою силою, що на одвірку так і залишилися п’ять пальців солдата, який чіплявся за нього.

Маріус залишився на вулиці. Куля перебила йому ключицю. Він відчув, що непритомніє і падає. В цей момент, коли в нього заплющились уже очі, Маріусові здалось, ніби його схопила чиясь дужа рука. Втрачаючи свідомість, він ледве встиг подумати востаннє про Козету й сказати собі: «Мене взяли в полон і розстріляють».

Анжольрас, не побачивши Маріуса серед тих, що шукали порятунку в ресторанчику, подумав те саме. Але то був момент, коли кожен має час думати лише про свою власну смерть. Анжольрас засунув засув і зачинив двері на ключ, поки піхотинці - прикладами, а сапери - сокирами несамовито стукали в них знадвору. Нападники зібрались біля тих дверей. Тепер починалась облога ресторану.

Солдати, скажемо про це, палали гнівом.

Їх розлютила вже смерть артилерійського сержанта, а потім - це ще гірше - за кілька годин перед атакою серед них стали ширитися чутки, ніби повстанці калічать полонених і в ресторанчику лежить труп солдата з відтятою головою. Такі чутки неминуче супроводять громадянські війни, і така ж чутка спричинилася згодом до катастрофи на вулиці Трансноннен.

Коли двері були забарикадовані, Анжольрас сказав іншим:

- Продамо наше життя якнайдорожче.

Потім він підійшов до стола, де лежали Мабеф і Гаврош. Під чорним сукном виднілися дві випростані постаті, одна велика, друга - менша, а під холодними складками савана невиразно вимальовувались два обличчя. Одна рука висунулася спід нього й звисала вниз; то була рука старика.

Анжольрас нахилився й поцілував цю гідну пошани руку так, як учора поцілував Мабефа в лоб.

За все його життя то були єдині поцілунки.

Скоротимо опис дальших подій. Барикада боролась, як Фіванська брама; ресторан - як будинок в Сарагосі.²⁰⁴ Такий опір - жахливий. Ніякого штабу. Неможливі ніякі парламентарії. Хочеш умерти й сам, аби вбивати інших. Коли Сюше сказав: «Здавайтесь!», Палафос відповів: «Після гарматного бою - бій ножами».

Під час атаки ресторану Гюшлу не бракувало нічого. Кругляки градом падали на нападників з даху та з вікон і своїми руїнницькими наслідками призводили солдатів до розпачу; стріляли з льохів і з мансард, захищались люто; а коли двері піддались, почалось безумство несамовитого знищення. Нападники, вдершись у ресторан і спотикаючись на уламки виважених дверей, не знайшли там жодного бійця. Посеред зали лежали порубані сокирою кручені сходи, конали кілька поранених, а всі, що не були ще вбиті, зібрались на другому поверсі і крізь дірку в стелі, крізь яку проходили колись сходи, дали жахливий залп. То були останні патрони. Коли їх розстріляли, коли в цих грізних умираючих не залишилось уже ні куль, ні пороху, кожен з них узяв по дві пляшки, припасені Анжольрасом (за них ми говорили вище), і цими страшними крихкими дубинами, стали перешкоджати солдатам лізти вгору. Пляшки були з горілкою. Ми точно описуємо жахливі подробиці цієї різанини. Обложений використовує, як зброю, все. Грецький вогонь не безчестить Архімеда, а кипляча смола не безчестить Баярда.²⁰⁵ Всяка війна - жах, і засобів вибирати не доводиться. Мушкетна стрільба нападників, хоч стріляти їм було незручно, була нищівна. Незабаром круг діри в стелі лежали мертві голови, і з них стікали довгі червоні й димучі струмки. Шум був несказанний, а дим такий густий, що бій точився майже в темряві. Бракує слів описати жахи, що відбувалися там. У цій пекельній боротьбі не було більше людей. То не були вже велетні проти колосів. Це нагадувало скорше Мільтона та Данте, ніж Гомера. Демони атакували, привиди ставили опір.

То був нечуваний героїзм.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ТРЕТІЙ.
ГОЛОДНИЙ ОРЕСТ І П’ЯНИЙ ПІЛАД

Нарешті, стаючи на плечі один одному, користаючись рештками сходів, деручись по стінах, чіпляючись за стелю, рубаючи на краях отвору тих, що залишались іще живі, чоловік з дванадцять солдатів, національних та муніципальних гвардійців, з обличчями, спотвореними ранами, що їх вони дістали під час такого страшного підіймання, засліплені кров’ю, розсатанілі від люті, вдерлися в залу другого поверху. На ногах там була одна лише людина - Анжольрас. Без патронів, без шпаги, він мав у руках тільки ствол рушниці, приклад якої розбив об голови нападників. Між собою і ними він поставив більярдний стіл, відступив у куток кімнати, і його гордий погляд, високо піднесена голова і уламок рушниці в руках виглядали все ж таки так грізно, що навколо нього утворилась порожнява. Хтось крикнув:

- Це - начальник. То він убив артилериста. Коли вже він забрався сюди, то й добре. Хай залишається. Розстріляймо його на місці.

- Стріляйте! - сказав Анжольрас.

І кинувши гегь уламок карабіна, він схрестив руки й підставив груди під кулі.

Сміливість перед смертю завжди зворушує. Як тільки Анжольрас, схрестивши руки, приготувався вмерти, оглушливий гомін боротьби вщух у залі, і хаос обернувся на якусь похоронну врочистість. Загрозлива величність Анжольраса, обеззброєного та нерухомого, здавалось, тиснула на весь той гамір своїм спокоєм, і цей молодий чоловік, єдиний тут непоранений, прекрасний, закривавлений, чарівний, байдужий, неначе якась невразлива істота, примушував цей грізний натовп убивати його з пошаною. Його краса, підкреслена тепер його гордістю, була блискуча, і після двадцяти чотирьох страшних годин він був рожевий та свіжий, неначе не міг бути втомленим так само, як не міг бути й пораненим. Це, мабуть, про нього й говорив потім перед військовим судом один свідок: «Одного з повстанців, я чув, називали Аполлоном». Один національний гвардієць, який цілився в Анжольраса, опустив рушницю і сказав: «Мені здається, що я мушу розстрілювати квітку».

Дванадцять чоловік вишикувались у кутку проти Анжольраса й мовчки наготували рушниці.

- Націлитись! - скомандував сержант.

- Заждіть,- втрутився якийсь офіцер і, звертаючись до Анжольраса, спитав:

- Хочете, щоб вам зав’язали очі?

- Ні.

- Це, дійсно, ви вбили сержанта артилерії?

- Я.

За кілька хвилин перед тим прокинувся Грантер.

Грантер, ми згадуємо, від учорашнього дня спав у верхній залі ресторану, сидячи на стільці й поклавши голову на стіл.

В своїй особі він втілював, в усій його повноті, старовинний вираз: «п’яний, як мертвий». Огидний і до того ж дуже міцний абсент довів його до стану летаргії. Маленький стіл, біля якого сидів Грантер, не міг бути корисним для барикади, і його залишили йому. Грантер сидів у одному й тому ж положенні, спираючись грудьми на стіл, поклавши голову на руки, оточений склянками, келехами і пляшками. Він спав важким сном заціпенілого ведмедя або п’явки, що упилася кров’ю. Ніщо не могло розбудити його: ні стрільба з рушниць, ні ядра, ні картеч, яка потрапляла крізь вікна у залу, де він сидів, ні страшний шум атаки. Тільки подеколи відповідав він гарматі - хропінням. Здавалось, він чекав, щоб якесь ядро позбавило його клопоту прокидатись. Навколо нього лежало чимало трупів, і з першого погляду він нічим на відрізнявся від тих, хто спав глибоким сном смерті.

Шум не може розбудити п’яницю; його будить тиша. Цю дивну особливість спостерігали не раз. Падіння всього навколо тільки збільшувало непритомність Грантера. Грюкіт заколисував його. Тиша, що її викликала відвага Анжольраса, розбудила його від важкого сну. Таке ж враження справляє й раптова зупинка карети, яка перед тим мчала галопом. Ті, що дрімали, прокидаються.

Грантер ураз випростався, простиг руки, протер собі очі, озирнувся, позіхнув і зрозумів.

Сп’яніння, що проходить, подібне до завіси, яка роздирається. Раптом, єдиним поглядом, охоплюєш усе, що ховалось за нею. Пам’ять зненацька згадує все, і п’яниця, який не знав нічого, що сталось за останні двадцять чотири години, не встигає розплющити очі, як він уже в курсі всіх подій. Думки повертаються до нього і стають надзвичайно ясними. Викликане сп’янінням притуплення, своєрідні випари, що затьмарюють мозок, розвіялись і поступилися місцем ясній і точній свідомості дійсності.

Солдати, втупивши погляд в Анжольраса, не помітили Гран- тера, який сидів у кутку за більярдом, і сержант збирався вже повторити свій наказ: «Націлитись», коли раптом поруч з ним чийсь гучний голос вигукнув:

- Хай живе республіка! Я за неї.

Грантер устав.

Сяйво бою, в якому він не брав участі, блиснуло в жаркому погляді преображеного п’яниці.

Грантер повторив: «Хай живе республіка!», впевненим кроком перетяв залу й став перед рушницями поруч з Анжольрасом.

- Кінчайте обох разом,- сказав він і, повернувшись до Ан- жольраса, лагідним тоном спитав: - Дозволяєш?

Анжольрас, усміхаючись, потиснув йому руку.

Посмішка не збігла ще з його обличчя, коли розлігся залп.

Анжольрас, пробитий вісьмома кулями, залишився стояти, немов його прибили цвяхами до стіни. Він тільки схилив голову.

Грантер, мертвий, упав йому до ніг.

Через кілька секунд солдати вибили з позиції останніх повстанців на горищі. Вони стріляли крізь дерев’яні грати в мансарді. Билися навіть під самим дахом. Тіла викидали з вікна; деякі були ще живі. Двоє солдатів, які намагались підняти потрощений омнібус, були вбиті двома рушничними пострілами з мансарди. Звідти було скинуто якогось чоловіка в блузі; з багнетною раною в череві, він лежав на землі і хрипів. Солдат і повстанець котилися вдвох по схилу черепичної покрівлі і впали на землю, стискуючи в жорстоких обіймах один одного. Така сама боротьба точилась і в льоху. Крики, постріли, зловісний тупіт. Потім - мовчанка. Барикаду було здобуто.

Солдати почали обшукувати сусідні будинки й переслідувати втікачів.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТИЙ.
ПОЛОНЕНИЙ

Муріус і справді був у полоні. В полоні Жана Вальжана.

Рука, що підхопила його в той момент, коли він, непритомніючи, падав, і дотик якої він відчув, належала Жанові Вальжану.

Жан Вальжан брав участь у бою тільки тим, що наражався на небезпеку. Якби не він, то за тих останніх хвилин агонії барикади ніхто не подумав би про поранених. Завдяки йому, присутньому під час цієї різанини скрізь, поранених підіймали, переносили в залу нижнього поверху і перев’язували. В переміжках він лагодив барикаду. Але він не стріляв, не нападав і навіть не захищався. Він мовчав і допомагав, відбувшись кількома подряпинами. Кулі оминали його. Якщо в цей могильний склеп він прийшов почасти з метою самогубства, то тут йому не пощастило. Але ми сумніваємось, щоб Жан Вальжан думав про самогубство. То ж був би противний релігії вчинок.

В густому димі бою Жан Вальжан, здавалося, не бачив Маріу- са, але в дійсності - не спускав його з ока. Коли куля звалила Маріуса на землю, Жан Вальжан кинувся до нього з спритністю тигра, схопив його, неначе здобич, і поніс.

Центром атаки в той момент був Анжольрас, який захищав двері ресторанчика, і ніхто не бачив, як Жан Вальжан, тримаючи на руках зомлілого Маріуса, перетяв вулицю й зник за рогом будинку «Корінфа».

Ми пам’ятаємо цей ріг, який, неначе мис, виступав на вулицю; він на просторі кількох квадратних футів захищав не тільки від куль та картечі, а й від нескромних поглядів. Під час пожежі буває іноді, що якась кімната не горить, а в найбільш лютих морях є затишні кутки десь за мисом або всередині пояса підводних каменів. В такому кутку трапеції, що форму її мала барикада, конала Епоніна.

Тут Жан Вальжан зупинився, спустив на землю Маріуса, притулився спиною до стіни й озирнувся навколо.

Становище було жахливе.

На деякий час, може, на дві-три хвилини, ця частина будинку даватиме ще притулок, але як його вийти звідси? Йому згадався відчай, що охопив його вісім років тому на вулиці Полонсо, і спосіб, яким він врятувався. Тоді воно було важко, а тепер - неможливо. Перед ним стояв невмолимий, глухий семиповерховий будинок, де жив, здавалося, лише мертвий, що висунувся з вікна; праворуч від нього - досить невисока барикада, яка перегороджувала Птіт-Трюандрі. Перебороти цю перешкоду було нібито легко, але над гребенем барикади виднілися вістря багнетів. То було регулярне військо, розташоване там, щоб стежити. Очевидно, перелізти через барикаду означало б потрапити під постріли того загону, і кожна голова, яка насмілилась би виткнутися над цією кам’яною стіною, стала б мішенню для шестидесяти рушниць. Ліворуч від Жана Вальжана було місце бою. За рогом будинку чекала смерть.

Що робити?

Вибратися звідти міг би тільки птах.

А вирішати щось, знайти спосіб, зупинитись на ньому - треба було зараз же. За кілька кроків від нього бились. На щастя, зусилля всіх зосередились на єдиному пункті - дверях ресторану. Але якби якомусь солдатові заманулось обійти навколо будинку або атакувати з флангу - тоді все пропало б.

Жан Вальжан глянув на будинок навпроти, глянув на барикаду поруч, потім глянув на землю з такою силою відчаю, неначе хотів просвердлити в ній очима дірку.

Коли він дивився в такій агонії, під ногами його щось нібито з’явилось і набуло якоїсь виразної форми. Можна було подумати, що погляд його створив бажану річ. За кілька кроків від нього, під самою барикадою, яку так безжально та пильно стерегли з того боку, на одному рівні з вулицею, напів сховані купою каміння, лежали залізні грати футів у два квадратних завбільшки, з товстих прутів. Брук навколо грат було розібрано, і ніщо їх нібито не притримувало. У проміжки між прутами було видно темний отвір, схожий на димохід у каміні або колодязь. Жан Вальжан кинувся до грат. Старі навички втікача раптом повернулися до нього. Відсунути каміння, підняти грати, завдати собі на плечі нерухоме тіло Маріуса, спуститися з цією ношею на спині, допомагаючи собі ліктями та колінами, в цей колодязь, на щастя - неглибокий, опустити над своєю головою важкий залізний люк, на який зараз же знову почали сипатися камені, стати на вистелену плитами долівку на глибині трьох метрів під землею,- все це було зроблено, як роблять у нестямі: з силою велетня і швидкістю орла і протягом кількох хвилин.

Жан Вальжан з усе ще непритомним Маріусом опинилися в якомусь довгому підземному коридорі.

Там була глибока тиша, абсолютна мовчанка, пітьма.

Жан Вальжан відчував те, що відчував колись, потрапивши з вулиці в монастирський сад. Тільки на цей раз він ніс не Козету, а Маріуса.

Сюди ледве чутно доносився, немов невиразний шерех, страшний гамір атаки на ресторан.

КНИГА ДРУГА.
НУТРОЩІ ЛЕВІАФАНА²⁰⁶

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ЗЕМЛЯ, ЗБІДНІЛА ЧЕРЕЗ МОРЕ

Париж щороку викидає в воду двадцять п’ять міліонів. І це - аж ніяк не метафора. Коли і як? Вдень і вночі. З якою метою? Без усякої мети. З яким наміром? Не маючи жодного наміру. Навіщо? Ні на що. Яким способом? З допомогою своїх нутрощів. Що то за його нутрощі? Це - його стічні труби.

І двадцять п’ять міліонів - це найскромніша з приблизних цифр, що їх дають спеціальні наукові розрахунки.

Наука, яка в цьому питанні довго ходила навпомацки, знає тепер, що найбільш плодотворним і діючим з добрив є людські екскременти. Китайці, признаємось на сором нам, знали про це раніше, ніж ми. Жоден китайський селянин, каже Еккеберг, не повертається з міста без двох відер, повних того, що ми звемо нечистотами, які він несе на кінцях своєї бамбукової жердини. Завдяки такому угноєнню грунт у Китаї й тепер ще такий тучний, яким був за часів Авраама.²⁰⁷ Китайська пшениця родить сам сто двадцять. Ніяке гуано не має такого значення для родючості, як покидьки столиці. Використовувати місто для угноєння полів, безперечно, давало б прекрасні наслідки. Якщо наше золото - гній, то зате й гній наш - золото.

І що ж роблять з цим гноєм-золотом? Його змітають у безодню.

Витрачають великі гроші на вирядження кораблів до південного полюса по послід буревісників та пінгвінів, а неоціненні багатства, які мають напохваті, викидають у море. Якби весь людський і тваринний гній, що його втрачає світ, повернути землі, а не кидати у воду, то цього вистачило б, щоб прогодувати всіх людей.

Чи знаєте ви, що таке всі ці купи сміття під стовпчиками на тротуарах, ці візки з нечистотами, які возять уночі, ці жахливі бочки вивозників, ці смердючі стоки підземного бруду, які ховає від нас брук? Це - вкриті квітами луки, це - зелена трава, це - кмин і шавлія, це - дичина, це - домашня худоба, це - вдоволене мукання великих биків увечері, це - ароматне сіно, це - золотаве збіжжя, це - хліб у вас на столі, це - гаряча кров у ваших жилах, це - здоров’я, це - радість, це - життя. Так хоче таємничий закон творення, який полягає в перетворенні на землі і в преображенні на небі.

Киньте це назад у велике горно - звідти вийде ваш добробут. Годування рівнин дає їжу людям.

Ви можете втрачати це багатство та ще й сміятися з мене. Це - верх вашого неуцтва.

Статистика вирахувала, що одна тільки Франція, через гирла своїх рік, щороку вносить в Атлантичний океан півміліардну суму. І зауважте собі, ці п’ятсот міліонів оплатили б четверту частину бюджетних витрат. А меткі люди воліють краще жбурнути ці п’ятсот міліонів у воду. Крапля по краплі, а потім цілими потоками виригають їх у ріки наші стічні труби, а ріки гігантськими масами виригають їх у море. Кожна гикавка наших клоак коштує нам тисячу франків. А в наслідок цього - збідніла земля і заражена вода. З борозни в полі виходить голод, а з ріки - хвороба.

Всім відомо, наприклад, що Темза тепер отруює Лондон.

Щодо Парижа, то тут останнім часом виходи стічних труб мусили перенести нижче за водою й відкрити їх за останнім міським мостом.

Подвійна система труб з клапанами та затворами, що всмоктують і пропускають; система елементарного дренажу, побудованого так просто, як легені людини; система, що функціонує вже в багатьох громадах в Англії,- дала б нашим містам чисту воду полів, а нашим полям відіслала б поживну воду міст, і цей надзвичайно нескладний обмін затримав би у нас викидувані нами геть п’ятсот міліонів. Але про це ми не думаємо.

Теперішня система, бажаючи робити добро, чинить зло. Намір - гарний, а результат - сумний. Хочуть очистити місто, а змушують марніти його населення. Стічні труби - це непорозуміння. Коли дренаж з подвійною своєю дією заступить скрізь стічні труби і буде повертати те, що забирає, а не просто збіднювати грунт, промиваючи його,- тоді ця система, разом з фактами нової соціальної економії, подесятерить продуктивність землі, і проблема бідності буде надзвичайно полегшена. Додайте сюди ще скасування паразитизму, і завдання буде розв’язане.

А тим часом народне багатство йде в ріку і витікає. Це і справді витікання. Європа, виснажуючи так себе, руйнує свої достатки.

Відповідну цифру для Франції ми вже назвали. Париж становить одну двадцять п’яту частину всього населення Франції, паризьке гуано - найбагатше, і ми скорше применшили частку Парижа, встановивши її в двадцять п’ять міліонів з загальної півміліардної суми, яку щороку втрачає Франція. Ці двадцять п’ять міліонів, ужиті на допомогу бідним та на розваги, надали б Парижеві вдвоє більшого, проти теперішнього, блиску. А місто викидає їх у клоаку. Отож, можна сказати, що найбільше марнотратство Парижа, найрозкішніше його святкування, найдорожча його примха, його оргія, розкидування золота цілими жменями, його пишнота, його блиск - це його стічні труби.

Таким чином, зневажаючи політичну економію, люди топлять, пускають за водою і гублять у безодні добробут усіх. Для загального блага Парижеві слід було б мати таке устатковання, як у Сен-Клу.

З погляду економії сказане можна резюмувати словами: Париж - це марнотрат.

Париж, це зразкове місто, цей патрон прекрасних столиць, копію якого намагається мати кожен народ, ця ідеальна столиця, ця царствена батьківщина ініціативи, пориву та спроб, цей осередок розумового життя, це місто - надія, цей вулик майбутнього, ця чудова суміш Корінфа з Вавілоном²⁰⁸ - цей Париж з щойно відзначеного нами погляду змусив би знизати плечима кожного селянина з Фо-Кіянга.²⁰⁹

Наслідуйте Париж - і ви зубожієте.

Правда, в цьому споконвічному, безглуздому марнотратстві Париж і сам наслідує когось.

Ці дивні нісенітниці - не новина; це не дурощі юності. Стародавні люди робили так, як і наші сучасники. «Клоаки Рима,- каже Лібіх,- поглинули всі достатки римського селянина». Коли стічні труби Рима розорили римські села, Рим розорив Італію, а спустивши в свою клоаку Італію, він спустив туди ж таки Сіцілію, потім Сардінію, потім Африку. Ця клоака поглинула й Рим, і всесвіт. Urbi et orbi.²¹⁰ Вічне місто стало бездонною стічною трубою.

В цьому, як і в іншому, Рим подає приклад.

А Париж наслідує його з усією дурістю, властивою містам, де квітне розумове життя.

Для потреб щойно поясненого нами процесу під Парижем є другий Париж; Париж стічних труб. Він теж має свої вулиці, свої перехрестя, свої майдани, свої артерії; там теж відбувається свій рух - рух грязі; тільки в ній нема образу людського.

Не слід лестити нікому, навіть - великому народові. Там, де є все, є й низьке поруч з величним. І якщо Париж містить у собі Афіни - місто освіти, Тір - місто могутності, Спарту - місто чесноти, Ніневію - місто див, то містить він і Лютецію - місто грязі.

А втім, печать могутності лежить і на цьому, і титанічний трюм Парижа здійснює між його пам’ятниками той дивний ідеал, що його між людей здійснюють такі особи, як Макіавеллі, Бекон і Мірабо - ідеал огидної грандіозності.

Якби око могло бачити крізь землю, то підземний Париж мав би вигляд колосального коралу. В губці не більше дірочок та каналів, ніж є їх у глибі землі в шість льє кругом, на якій лежить це старовинне велике місто. Не кажучи про катакомби - ці печери, не кажучи про заплутане плетиво газових труб, не рахуючи складної системи водопровідних труб, що закінчуються в колонках,-самі тільки стічні труби утворюють під обома берегами Сени колосальну темну мережу; лабіринт, де за провідну нитку править його схил.

Тут у вогкому мороці живе пацюк, який здається витвором Парижа.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
СТАРОДАВНЯ ІСТОРІЯ СТІЧНИХ ТРУБ

Уявімо собі, що Париж зняли б, як покришку. Тоді підземна мережа його стічних труб з висоти пташиного льоту вималювалась би по обох берегах Сени у вигляді грубої галузки, прищепленої до ріки. На правому березі кільцева труба правитиме за стовбур цієї галузки, другорядні канали - за її відгалуження, а тупики - за паростки їх.

Таку фігуру утворюватимуть вони лише приблизно і не зовсім точно, бо прямий кут, звичайний в такого роду підземних розгалуженнях, зустрічається в рослинному царстві дуже рідко.

Більш подібну до цього геометричного плану картину будемо ми мати, уявивши собі безладно розкидану на темному фоні якусь чудну східну абетку, безформні літери якої, здається, стоплені одна з одною, нібито без усякого ладу.

Стічні труби та канали відогравали велику роль за середньовіччя, в Східній Римській імперії та на стародавньому Сході. Там зароджувалась чума, там помирали деспоти. Народ майже з релігійним жахом дивився на ці місця гниття, потворні колиски смерті. Яма з червами в Бенаресі викликала не менший жах, ніж лев’ячий рів у Вавілоні. Теглат-Фаласар, за переказами рабинських книг, присягався стоками Ніневії. Іван Лейденський змушував свій фальшивий місяць показуватися саме з Мюнстерських стічних труб, а хоросанський пророк Моханна своє фальшиве сонце - з колодязя-клоаки в Кехшебі.

Історія людей відзеркалюється в історії клоак. Гемонії²¹¹ розповідали про Рим. За старих часів стічні паризькі труби були страшною річчю. Вони правили за могилу, правили й за притулок. Злочин, освіченість, соціальний протест, свобода совісті, думка, крадіжка, все, що закони людські переслідують або переслідували, ховалось там: майлотени²¹² - в чотирнадцятому сторіччі, нічні вуличні злодії, що роздягали прохожих,- у п’ятнадцятому, гугеноти - в шістнадцятому, ілюмінати Морена²¹³ - в сімнадцятому, палії - у вісімнадцятому. Сто років тому звідти виходила загроза дістати удар кинджалом уночі, і там же ховався злочинець. В лісі були печери, в Парижі - стічні труби. Професіонали-жебраки, ця гальська picareria,²¹⁴ вважали стічні труби за філіал Двора Див і ввечері, насмішкуваті і злі, повертались до підземелля Мобюе, як до спальні.

Ті, хто вдень завжди працював у тупику Від-Гуссе²¹⁵ або на вулиці Куп-Горж,²¹⁶ природно мали за нічний притулок або міст на Зеленій дорозі або лігвище Юрепуа. Це викликає безліч спогадів. Найрізноманітніші привиди відвідують ці довгі безлюдні коридори; скрізь - гниття та міазми; подекуди - слухове віконце, крізь яке Війон зсередини розмовляє з Рабле, що стоїть зовні.²¹⁷

Стічні труби в стародавньому Парижі були місцем, де зустрічались всі невдалі замахи і спроби. Політична економія бачить у них покидьки, а соціальна філософія - осади.

Стічні труби - це сумління міста. Все туди сходиться, і все там перевіряється. В цьому сумному місці є морок, але нема секретів. Кожна річ має там свої справжні, або принаймні - остаточні форми. Купа нечистот гарна тим, що вона не бреше. Там притаїлася наівність. Там є й маска дона Базіліо,²¹⁸ але видно й картон, з якого її зроблено, і зав’язки, і зовнішній, і внутрішній її бік, і на всьому цьому лежить відбиток неприхованого бруду. Поруч з нею валяється штучний ніс Скапена.²¹⁹ Всі нечистоти цивілізації, як тільки вони вже ні до чого, падають у цю яму істини, закінчуючи своє безконечне соціальне сковзання. Вони поглинаються нею, але стають помітними. Така мішанина - це сповідь. Тут нема більше облудної зовнішності, неможливе ніяке прикрашування, бруд скидає з себе сорочку й стає абсолютно голим. Тут зазнають поразки всі міражі та ілюзії; тут лишається тільки те, що є, і в нього - зловісний вигляд того, що кінчається. Дійсність і зникнення. Там шийка пляшки свідчить про пиятику, ручка кошика розповідає про порядки в господарстві. Там недогризок яблука, який мав колись свої літературні переконання, знову стає недогризком яблука. Поверхня мідного су відверто береться зеленою ржею; плювок Кайафи зустрічається з блювотиною Фальстафа.²²⁰ Золотий луідор з грального дому стикається з цвяхом, де залишився ще шматок вірьовки, на якій хтось повісився; посинілий викидень валяється загорнутий у маскарадний костюм, в якому на масляну танцювали в опері; судова шапочка, в якій судили людей, лежить біля зогнилої спідниці якоїсь кокотки. Це - більше ніж братерство, це - тикання. Все, що колись підмальовувалося, тепер брудниться. Останню запону зірвано. Стічна труба - цинік. Вона каже все.

Така щирість нечистоти нам подобається і заспокоює нас. Коли поживеш та побачиш, з яким пишним виглядом балакають на землі про державні справи, про присягу, про політичну мудрість, про справедливість людську, про професійну чесність, про вимоги становища, про непідкупних суддів,- то увійти в стічні труби та подивитись на бруд, який їм личить, буквально дає полегшення душі.

Це, разом з тим, і навчає. Ми тільки но казали, що історія проходить крізь стічні труби. Кров Варфоломіївської ночі крапля по краплі просякає в них з бруку. Всі великі публічні вбивства, всі вбивства політичні та релігійні проникають у це підземелля цивілізації й тягнуть з собою свої трупи. Око мислителя бачить там, в огидній сутіні, всіх історичних убивць, які навколюшки, в шматку їхнього савана замість фартуха похмуро витирають губкою сліди своєї роботи. Там Луі XI з Трістаном, там Франсуа I з Дюпра, там Карл IX з своєю матір’ю, там Рішельє з Луі XIII, там Лувуа, там Летельє, там Ебер і Мальяр,²²¹ вишкрібаючи камені, намагаються знищити сліди своєї діяльності. Під склепінням чути, як працюють мітлами ці привиди. Там дихаєш страшним смородом соціальних катастроф. По кутках бачиш червонуваті відблиски. Там тече жахлива вода, де мили закривавлені руки.

Дослідник соціальних питань мусить увійти в цю пітьму. Вона становить частину його лабораторії. Філософія - це мікроскоп думки. Кожен хоче втекти від неї, але нікому не вдається її уникнути. Намагатись викрутитися - даремна то річ. Яку сторону самого себе показуєш, ухиляючись? Сором’язливість. Чесним своїм поглядом філософія стежить за злом і не дозволяє йому щезнути. З зникнення одних речей, з зменшення інших вона впізнає все. На підставі якогось знайденого лахміття вона відбудовує картину пурпурових шат, якими те лахміття було колись, і на підставі ганчірки - образ цілої жінки. З допомогою клоаки вона відновлює картину міста, а з допомогою бруду в ній - його побуту. З одного уламку вона знає про форму амфори або глека. Єдиного сліду від нігтя на пергаменті їй досить, щоб відрізнити єврейство Юденгассе від єврейства Гетто.²²² В тому, що залишилось, вона знаходить те, чим було воно раніше: добро, зло, обман, істину, криваву пляму від палацу, чорнильну пляму вертепа, краплю поту з лупанарія, пережиті муки, зазнані спокуси, оргії, складки, що їх залишають характери, спадлючуючись; складки проституції, до якої здатні були брутальні душі, і слід від ліктя Мессаліни на куртці римського носильника.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
БРЮНЗО

За середньовіччя стічні труби Парижа були чимось легендарним. У шістнадцятому сторіччі Генріх II пробував було дослідити їх, але це йому не вдалося. Менше ніж сто років тому клоака, за свідченням Мерсьє, була полишена на саму себе і ставала тим, чим змогла стати.

Такий був той давній Париж, де сперечалися, вагалися й намацували. Досить довго він був доволі дурним, і тільки 1789 рік показав, як міста розумнішають. Але за добрих старих часів столиця мало думала. Вона не вміла влаштовувати свої справи ні морально, ні матеріально і вимітала нечистоти не краще, ніж знищувала зловживання. Скрізь перед нею були перешкоди, з усього поставало серйозне питання. Стічні труби, приміром, вперто не хотіли, щоб люди встановили план їхнього розташування. В них орієнтувались не більше, як у тому, що робилося в місті. Нагорі - нерозуміння, внизу - плутанина. Під мішаниною мов була мішанина підземних ходів. Лабіринт під Вавілонською баштою.

Іноді вміст стічних труб Парижа починав розливатись, немов раптом розлючений Ніл. Траплялась огидна річ - повінь з клоаки. Моментами цей шлунок цивілізації погано перетравлював; те, що було в клоаці, виходило через горло міста. В цій схожості стічних труб з муками сумління був і свій гарний бік: то були попередження, правда, неприхильно прийняті. Місто обурювалося з такого зухвальства бруду і не припускало можливості повороту до нього його покидьків. Женіть їх краще!

Повінь 1802 року пам’ятають ще й тепер восьмидесятирічні парижани. Нечистоти розлились у формі хреста по майдану Перемог, де стоїть статуя Луі XIV, через два отвори труб на Єнісейських полях проникли на вулицю Сент-Оноре, через Сен-Флоран- тенський отвір - на вулицю Сен-Флорантен, через отвір у Сон- нері - на вулицю П’єр-а-Пуассон, через отвір на Шмен Вер - на вулицю Попенкур, через отвір на вулицю Лап - на вулицю де ла Рокет; водостічні канави Єлісейських полів вона вкрила на тридцять п’ять сантиметрів. В південній частині міста, під тиском води Сени, що потекла вгору, нечистоти добралися до вулиць Мазаріні, Ешоде та Маре, заливши сто дев’ять метрів останньої, зупинившись на кілька кроків від будинку, де жив колись Расін, і виявивши таким чином більше пошани до поета, ніж до короля. Найбільша глибина їх спостерігалась на вулиці Сен-П’єр, де вони піднялися на три фути вище отворів клоак, а найширше розлилися на вулиці Сен-Сабін, захопивши її на двісті тридцять вісім метрів.

На початку цього сторіччя клоаки Парижа були ще якимось таємничим місцем. Грязь николи не може користуватися доброю славою, але тут погана слава її викликала жах. Париж невиразно уявив собі, що під ним є якась страшна печера. Про неї говорили, як про потворне фіванське кабаняче лігвище,²²³ де кишіли п’ятнадцятифутові сколопендри і де міг би купатися славетний Бегемот.²²⁴ Високі чоботи чистильників труб ніколи не насмілювались заходити далі певних пунктів. Недалекий ще був той час, коли візки сміттярів, з верху яких Сен-Фуа братався з маркізом де Крекі, вивантажували безпосередньо в стічні труби.²²⁵ Чистити їх доручали зливам, які скорше захаращували, ніж промивали проходи. Рим ставився до своєї клоаки з деякою поетичністю й називав її Гемоніями. Париж ображав свою, називаючи Смердючою діркою. Наука і суєвір’я однаково боялись її. І гігієна, і легенда відчували огиду до цієї Смердючої дірки. Злий чернець²²⁶ ховався під смердючим склепінням труб у Муффетарі; трупи мармузетів²²⁷ кидали в труби Барільєрі; Фагон страшну пропасницю 1685 року приписував випарам з отвору їх у Маре, який зяяв до 1833 року на вулиці Сен-Луі, майже проти вивіски «Messager galant».²²⁸ Отвір на вулиці Сортельрі славився чумою, що її він ширив. Оточений гостроверхими, мов зуби, залізними гратами, він на цій нещасній вулиці скидався на пащу дракона, що дихає на людей пеклом. Народна фантазія прикрашала ці похмурі паризькі стоки якимись нескінченними жахами. Проходи, мовляв, бездонні. Ідея дослідити ці прокажені місця не спадала на думку навіть поліції. Познайомитися з цим невідомим, заглибити зонд в цю темряву, ходити навмання в цій безодні... хто наважився б на таке? А втім, знайшлася така людина. Клоака дістала свого Христофора Колумба.

В 1805 році, під час одного з рідких візитів імператора до Парижа, міністр внутрішніх справ, якийсь Декре або Крете, прийшов на ранковий вихід монарха. З майдану Карусель долинав брязкіт щабель отих незвичайних солдатів великої республіки й великої імперії. Біля дверей апартаментів Наполеона юрмились герої: люди, що були на Рейні, на Шельді, на Ечі й на Нілі; супутники Жубера, Дезе, Марсо, Гоша, Клебера; аеронавти Флерюса, гренадери Майнца, сапери Генуї; гусари, яких бачили піраміди; артилеристи Жоно, кірасири, що атакували й забрали флот, який стояв на якорі в Зюдерзее. Одні з них були з Бонапартом на мосту Лоді, інші були з Мюратом у траншеях під Мантуєю, ще інші йшли попереду Ланна під Монтебелло. Вся тодішня армія зібралась у дворі Тюільрї. Репрезентована то взводом, то ескадроном, вона охороняла спокій Наполеона. То була чудова епоха, коли позад себе велика армія мала Маренго, а перед собою Аустерліц.

- Сір,- сказав Наполеонові міністр,- вчора я бачив найвідважнішу у вашій імперії людину.

- Хто це? - різко спитав імператор.- І що він зробив?

- Він хоче зробити одну річ.

- Яку?

- Відвідати стічні труби Парижа.

Така людина існувала і звалась вона Брюнзо.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
НЕВІДОМІ ПОДРОБИЦІ

Труби відвідали. То була страшна кампанія: нічний бій проти зарази та задушення. Воднораз то була подорож, що мала наслідком відкриття незнаних досі країв. Один з учасників цієї експедиції, інтелігентний робітник, живий й досі, а тоді ще зовсім юний,- кілька років тому розповідав цікаві подробиці, що їх Брюнзо визнав за потрібне оминути в своїй доповіді префектові поліції, бо вважав за негідні стилю офіціальних паперів. Дезинфікували за тих часів найпримітивнішим способом. Не встиг Брюнзо пройти перші розгалуження підземної сіті, як восьмеро з двадцяти робітників відмовились іти далі. Операція була складна; дослідження вимагало й очищення. Доводилось, отож, очищати й водночас робити виміри: відзначати місця, де стічні води вливаються в труби, рахувати грати та отвори, відзначати всі розгалуження, вказувати пункти вододілів, знайомитися з взаємним розташуванням різних басейнів, досліджувати маленькі труби, що відходили від головного каналу, виміряти висоту та ширину кожного коридору як при основі склепіння, так і на рівні грат; нарешті, визначати ординати нівелювання в усіх місцях вступу вод і на дні каналу, і на рівні вулиці. Іти вперед було важко. Драбини, якими спускались, нерідко на три фути вгрузали в твань. Ліхтарі ледве горіли в міазмах. Час від часу доводилось виносити зомлілого робітника. Місцями - провалля: грунт там розсівся, плити підлоги завалились, і стічна труба перетворилась на всмоктувальний колодязь. Твердий грунт під ногами зникав, людина раптом кудись щезала, і витягти її бувало нелегко. За порадою Фуркруа подекуди, там де було досить чисто, ставили великі клітки з просмоленим клоччям і запалювали його. Стіни місцями були вкриті, немов пухлинами, огидними на вигляд грибами. Самий камінь тут здавався хворим.

Проводячи своє дослідження, Брюнзо йшов згори вниз. Там, де розгалужується водопровід Гран-Гюрле, він на одному виступі розібрав на камені дату «1550». Ця дата вказувала місце, до якого дійшов Філібер Делорм, досліджуючи з доручення Генріха II підземні дороги Парижа. Так позначилось на стічних трубах шістнадцяте сторіччя. Роботу сімнадцятого Брюнзо виявив у каналі Понсо і в каналі під Старою Тампльською вулицею, склепіння яких облямовували камінням між 1600 і 1650 роками; а роботу вісімнадцятого сторіччя - в західній частині головного колектора, облямованого у 1740 році. Ці два склепіння, особливо - молодше, 1740 р.,- мали більше розколин і здавалися менш міцними, ніж мурування на стінах труб, зроблене в 1412 році, коли джерело прісної води з Менільмонтаня дістало високе звання головної стічної труби Парижа. Це підвищення - подібне до кар’єри селянина, підвищеного в перші лакеї короля.

Подекуди, а саме під будинком Палацу юстиції, знайшли колишні камери для ув’язнених, зроблені в стінах труб. Жахливі келії! В одній з них висів залізний нашийник. Всі ці камери замурували. Траплялись і чудернацькі знахідки: було знайдено, між іншим, скелет орангутанга, що зник з Зоологічного саду в 1800 році. Це зникнення, імовірно, зв’язане з славетним і беззаперечним з’явленням, наприкінці XVIII сторіччя, диявола на вулиці Бернардинців. Бідолашний диявол скінчив, очевидно, тим, що потоп у стічних трубах.

У довгому коридорі, що примикає до Арш-Маріон, знайшли кіш ганчірника. Він прекрасно зберігся й викликав захоплення знавців. В твані, в якій безстрашно рились дослідники, була сила різних коштовностей, золотих та срібних речей, самоцвітів і монет. Велетень, що взявся б профільтрувати цю клоаку, виявив би в своєму решеті багатства віків. На місці розгалуження труб на розі вулиці Тампль і Сент-Авуа знайшли оригінальну мідну медаль гугенотів. На одному боці її була зображена свиня в кардинальській шапці, а на другому - вовк у папській тіарі.

Найцікавішу, проте, річ знайшли біля входу до головного каналу. Колись цей вхід замикали грати, від яких лишались тоді самі завіси. На одній з них висів якийсь безформний брудний клапоть, що, зачепившися колись, маяв тепер у мороку й дедалі більше розривався. То був дуже тонкий батист; і в найменш пошкодженому кутку його можна було побачити рештки геральдичної корони, вишитої над літерами: LAUBESP. Корона була маркізська, а літери означали Лобеспін. В цьому клапті впізнали шматок савана Марата. Марат, ще коли був молодим, мав любовну інтригу. Була вона в нього тоді, коли він служив ветеринаром у графа д’Артуа. Від його, доведеного історично, зв’язку з однією знатною дамою, в нього залишалось це простирало, може, випадково, а може, як пам’ятка. Це простирало було найтоншою білизною, знайденою у Марата, і після смерті його й загорнули в нього.

Брюнзо пішов далі. Ганчірку залишили там, де й знайшли, її не знищили. З зневаги чи з пошани? Марат заслуговував і на те, і на те. А потім тут настільки позначалась доля, що доторкатись до того клаптя побоялись. Та й такі могильні речі треба залишати на місці, яке вони самі собі обрали. В усякому разі реліквія була незвичайна. Маркіза спала на ній; Марат у ній гнив. Вона пройшла через Пантеон і потрапила нарешті до пацюків клоаки. Цей шматок алькова, кожну складку якого колись з радістю малював би Ватто, став гідним погляду Данте.

Досліджування всіх підземних путей паризьких нечистот тривало сім років: від 1805 до 1812 року. Ідучи ними, Брюнзо намічав, розпочинав і закінчував великі роботи. В 1808 році він понизив рівень каналу Понсо і, проводячи скрізь нові лінії, у 1808 році довів трубу під вулицею Сен-Дені до фонтану Невинних, в 1810 - збудував канал під вулицею Фруаманто й Сальпетріер, в 1811 - під вулицею Нев де Пті-Пер, вулицею Майль, вулицею Ешарп і Королівським майданом, а в 1812 - під вулицею Миру та Шоссе д’Антен. Водночас він дезинфікував і почистив усю сіть. На другому році роботи до Брюнзо приєднався його зять Наржо.

Так на початку цього сторіччя старе місто приводило до ладу свій нижній поверх і прибирало свої стічні труби. В усякому разі, їх чистили.

Звивисті, пориті ямами, з потрісканими стінами, всі в якихось чудних закрутах, смердючі, непривітні, грізні, темні були колись ті труби в Парижі. Розгалуження в усі боки, перехрещення ходів, відгалуження, тупики, вкриті селітрою склепіння, смердючі провалля, лишаї по стінах, краплі, що падали з стелі, морок. Не було нічого жахливішого за цей старий тайник, цей апарат травлення Вавілона, цю печеру, цю яму, цю пориту вулицями безодню, титанічну кротовину, де бродить, здається, в пітьмі та в грязі, що була колись пишнотою, величезний сліпий кріт - минуле.

Такі, повторюємо, були колись стічні труби.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
СУЧАСНИЙ ПРОГРЕС

Тепер стічні труби - чисті, холодні, прямі. Вони майже здійснюють ідеал того, що в Англії розуміють під словом «респектабельний». Вони - пристойні й сіруваті, витягнені по ниточці, можна сказати майже причепурені. Вони схожі на крамаря, що став державним радником. Там майже світло. Бруд тримається там чемно. На перший погляд вони схожі на ті підземні коридори, такі поширені і такі корисні при втечі монархів та принців за добрих старих часів, коли «народ любив своїх королів». Сучасні стічні труби - гарна споруда; там панує чистий стиль. Прямолінійний класичний александрійський стиль, вигнаний з поезії, знайшов, здається, собі притулок в архітектурі і нібито домішується до кожного каменя цього довгого похмурого білуватого склепіння. Кожен отвір - аркада. Вулиця Ріволі править за зразок навіть для клоаки. А втім, якщо геометрично пряма лінія до місця денебудь, то це, безперечно, в стічних каналах великих міст. Тут усе мусить бути скероване до того, щоб вибрати найкоротший шлях. Стічні труби сьогодні набули майже офіціального вигляду. Навіть у поліцейських рапортах, де про них доводиться іноді згадувати, про них говорять з певною пошаною. Слова, якими називають їх в офіціальній мові, тепер - благородніші й піднесеніші. Те, що раніше називали кишкою, тепер зветься галерея; те, що звалось діркою, нині - отвір. Війон не впізнав би свого старовинного випадкового приміщення. Ця сіть печер з давніх-давен була заселена гризунами, тепер численнішими, ніж будьколи. Час від часу якийсь вусатий пацюк витикає голову з отвору й роздивляється на парижан. Але й ця гидота тепер спокійніша, бо вдоволена, що має власний підземний палац. Клоака зовсім не має вже колишнього свого жахливого вигляду. Дощ, який тільки бруднив колишні стічні труби, миє труби сучасні. Не дуже, проте, звіряйтесь на них. Там усе ж таки залишились міазми. Клоака скорше лицемірна, ніж бездоганна. Поліція й санітарна управа зробила ще не все. Хоч як її чистили, а від клоаки й досі якось підозріло тхне, немов від Тартюфа після сповіді.

Згодимось в усякому разі, що чистка - це данина, яку стічні труби віддають цивілізації, оскільки ж, з такого погляду, і совість Тартюфа є прогрес проти Авгійових стаєнь,²²⁹ то паризька клоака - безперечно стала кращою.

Це - більше ніж прогрес; це - перетворення. Давню клоаку від теперішньої відділяє революція. І хто ж зробив ту революцію?

Людина, всіма забута і названа нами: Брюнзо.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
ПРОГРЕС МАЙБУТНІЙ

Прорити стічні канали Парижа було нелегкою роботою. Останні десять сторіч над ними працювали й не могли закінчити, як не могли закінчити будувати Париж. На стічних каналах, справді, відбивається зростання Парижа. Це - своєрідний загадковий підземний поліп з тисячею щупальців, який росте внизу водночас з містом, що росте нагорі. Кожен раз, як місто прокладає вулицю, стічні труби подовжують якийсь свій рукав. Стара монархія збудувала тільки двадцять три тисячі метрів клоаки. В такому становищі була вона в Парижі 1 січня 1806 року. Відтоді роботу було відновлено і енергійно продовжувалось. Наполеон збудував (ці цифри - цікаві) чотири тисячі вісімсот чотири метри; Луі XVIII - п’ять тисяч сімсот дев’ять метрів; Карл X - десять тисяч вісімсот тридцять шість; Луі-Філіпп - вісімдесят дев’ять тисяч двадцять метрів; республіка 1848 року - двадцять три тисячі триста вісімдесят один; сучасний режим - сімдесят тисяч п’ятсот. Разом тепер там двісті двадцять шість тисяч шістсот десять метрів, або шістдесят льє стічних каналів: колосальних нутрощів Парижа. Похмура сіть завжди працює; це - невідоме, колосальне спорудження.

Підземний лабіринт Парижа, як бачимо, тепер удесятеро більший проти того, яким він був на початку сторіччя. Важко уявити собі, скільки треба було впертості та зусиль, щоб довести клоаку до теперішнього її відносно досконалого стану. Старому монархічному міському врядуванню й революційній мерії останніх десятьох років XVIII сторіччя великих труднощів коштувало прорити п’ять льє каналу, що існували до 1806 року. Цим операціям перешкоджали найрізноманітніші причини: одні з них залежали від характеру грунту; інші були зв’язані з забобонами трудящої людності Парижа. Париж стоїть на грунті, який надзвичайно сильно опирається заступові, мотиці, свердлу, всякому інструментові, з яким підходить до нього людина.

Нема нічого важчого, як пробити та проникнути в цю геологічну формацію, над якою лежить чудова історична формація, звана Парижем. Як тільки, в тій чи в тій формі, доходять у роботі до цього наносного нашарування, грунт починає чинити опір. Це - то рідкі глини, то - підземні джерела, то - тверда скеля, то - м’який глибоколеглий намул, що його наука зве «гірчицею». Мотика ледве пробиває шари вапняку, що чергуються з тонкими напластуваннями масної глини та шарами сланцю, помереженими черепашками устриць, сучасних передадамовим океанам. Іноді якийсь струмок раптом прориє розпочате склепіння й затопить робітників. Або несподівано виявляється жила мергелю, що люто, мов водопад, кидається й трощить, неначе скло, найміцніші підпори. Зовсім недавно, у Білеті, коли стічну трубу довелося прокладати під каналом Сен-Мартен так, щоб не зупиняти навігації і не збезводнювати каналу,- в дні його з’явилась щілина, маса води ринула в підземну галерею, і найпотужніші помпи не могли нічого зробити з нею. Довелося, з допомогою водолаза, розшукувати ту щілину; полагодити її було дуже важко. В інших місцях, поблизу Сени і навіть досить далеко від неї, наприклад, у Бельвілі, Гранд Рю та в проході Люньєр,- зустрічаються сипкі піски, де люди грузнуть і можуть вмить загинути. Додайте сюди ще задушення міазмами, засипання обвалами, раптові осідання грунту. Додайте тиф, яким непомітно заражаються робітники. За наших днів помер Монно після того, як він прорив галерею Кліші з банкетом для прийому води з головного каналу Уок і виконав цю роботу траншеями на глибині десяти метрів; після того, як він збудував склепіння над річкою Б’євр від Госпітального бульвару і до Сени, при чому, запобігаючи обвалам та осіданням, укріпив увесь прохід підпорами; після того, як він, протягом чотирьох місяців працюючи вдень і вночі на глибині одинадцяти метрів, прокопав канал від застави Бланш до Обервільєрської дороги і тим звільнив Париж від потоків води з Монмартра та дав стік калюжі річкової води в дев’ять квадратних гектарів завбільшки, що стояла біля застави Мучеників; і після того, як виконав небачену ще операцію - не риючи відкритих траншей, прокопав канал, на глибині шести метрів, під вулицею Бар-дю-Бек. Інженер Дюло помер після того, як прокопав три тисячі метрів стічних каналів у всіх частинах міста від вулиці Траверсьєр-Сент-Антуан до вулиці Люрсін; після того, як, відвівши річку Арбалет, звільнив перехрестя Санзьє-Муфтар від поводей після злив; після того, як збудував у сипких пісках бетонний і мурований підземний канал св. Георга; і після того, як керував надзвичайно небезпечними роботами, що мали за мету опустити рівень канала Нотр Дам де Назарет. Про ці відважні подвиги бюлетенів не випускали, а вони ж куди корисніші, ніж безглузді масові вбивства на полі бою.

Стічні канали Парижа в 1832 році були далеко не те, що є вони тепер. Брюнзо дав тільки перший поштовх, але потрібна була холера, щоб провели велику реконструкцію їх. Здається дивним, що в 1821 році частина кільцевої клоаки, звана, як у Венеції, Великим Каналом, була відкрита зверху на вулиці Гурд. Тільки в 1823 році Париж знайшов у себе в кишені двісті шістдесят шість тисяч вісімдесят франків шість сантимів, потрібних, щоб закрити це мерзенство. Три всмоктувальні колодязі Комба, ла Кюнет і Сен Манде з усім їхнім устаткованням існують лише від 1836 року. Підземні шляхи Парижа були перероблені наново, і, як ми казали, за останні двадцять п’ять років довжина їх збільшилась удесятеро.

Тридцять років тому, за часів повстання 5-6 червня, в багатьох місцях то були майже старовинні стічні труби. Багато вулиць, що брук їх тепер випинається горбом, мали тоді розколини. Дуже часто на більш низьких місцях, куди стікала вода з сусідніх вулиць, можна було бачити великі квадратні грати з товстих залізних прутів, до блиску відполіровані ногами прохожих. Через свою слизкість вони ставали небезпечними для екіпажів і особливо для коней, які в цих місцях часто падали. Офіціальна мова управи мостів та шляхів дала цим схилам і гратам виразисту назву Кассі.²³⁰ В 1832 році на багатьох вулицях - Зірки, Сен-Луі, Тампль, Старий Тампль, Нотр Дам де Назарет, Фолі-Мерікур, Квітковій Набережній, вулиці Пті-Мюс, Понто-Біш, на вулиці Маре, в Сен-Мартенському передмісті, на вулиці Нотр Дам де Віктуар, в Монмартрському передмісті, на вулиці Гранд-Бательєр, на Єлісейських полях, на вулицях Жакоб і Турнон - стара готична клоака роззявляла ще цинічно свою пащу. То були величезні провалля, що зяяли в камені, іноді їх з зухвальством монументів оточували стовпчики.

Довжина паризьких стічних труб у 1806 році була майже така, як у травні 1663 року: п’ять тисяч триста двадцять вісім туазів. Після Брюнзо, 1 січня 1832 р. їх було сорок тисяч триста метрів. Між 1806 і 1831 роками щорічно будували в середньому по сімсот п’ятдесят метрів. Потім щороку прокладали по вісім і навіть по десять тисяч метрів галерей, облямованих каменем на гідравлічному вапні, а основу робили бетонною. Рахуючи по двісті франків метр, шістдесят льє стічних труб сучасного Парижа коштують сорок вісім міліонів франків.

Крім економічного прогресу, на що ми вказували раніше, колосальне питання стічних каналів Парижа зв’язане ще з важливими проблемами громадської гігієни.

Париж лежить між двома стихіями: стихією води й стихією повітря. Вода міститься на досить великій глибині, але виявлена вже двома свердліннями. Лежить вона в шарі зеленого пісковику між крейдою і юрським вапняком. Шар той має форму диска з радіусом у двадцять п’ять льє. Туди проточується сила річок. У склянці води з гренельського колодязя п’єш Сену, Марну, Іонну, Уазу, Ен, Шер, В’єнну та Луару. Ця вода - корисна для здоров’я, бо вона спершу падає з неба, а потім проходить крізь землю. Повітря ж - нездорове, бо виходить воно з стічних труб. До подиху міста домішуються всі міазми клоаки. Через це й поганий запах. Констатовано наукою, що повітря над купою гною чистіше, ніж повітря над Парижем. Колинебудь, за допомогою прогресу та вдосконаленої техніки і знань, воду використовуватимуть для очищення повітря, тобто для миття стічних труб. Читач знає, що під миттям стічних труб ми розуміємо повернення покидьків у землю, тобто повернення грунтові гною, а полям - добрива. Цей простий захід дасть усьому людству зменшення злиднів і поліпшення здоров’я. За наших часів хвороби Парижа поширюються в радіусі п’ятдесяти льє навколо Лувра, осередка цього зачумленого кола.

Ось уже десять сторіч клоака, можна сказати, є хворобою Парижа. Стічні труби - це зараза, яку місто має в своїй крові. Інстинкт народу ніколи в цьому не помилявся. Фах чистильника цих труб був колись такий же небезпечний і такий же огидний для народу, як і фах шкуродера, що його так довго боялись і полишали катові. Доводилось багато платити, щоб змусити каменяра зійти в цю смердючу галерею. Чистильник колодязя довго вагався, перше ніж пірнути в клоаку. Існувало прислів’я: «Спуститись у стічні труби - однаково, що зійти в могилу». Найрізноманітніші гидкі легенди, казали ми, оповивали жахом цей колосальний стік: цей страшний вертеп, де позначилися й революції в земній кулі й революції у людей, і де знаходять сліди всіх катаклізмів, починаючи від черепашки часів потопу й кінчаючи обривком савана Марата.

КНИГА ТРЕТЯ.
БРУД, АЛЕ ДУША

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
КЛОАКА ТА ЇЇ СЮРПРИЗИ

Жан Вальжан опинився в паризькій клоаці.

Ще одна схожість між Парижем і морем. Пірнувши в нього, можна потонути, як в океані.

Перехід був надзвичайно разючий. В самому центрі міста Жан Вальжан вийшов з міста і за якийсь момент, піднявши покришку й знову закривши її, перейшов від світла білого дня до абсолютної темряви, від полудня до полуночі, від страшного гамору до мовчанки, від грому пострілів до мертвої тиші могили і - ще дивнішим способом, ніж колись на вулиці Полонсо,- від найнеминучішої небезпеки до найцілковитішої безпечності.

Раптове падіння в льох; зникнення в підземній в’язниці Парижа. Покинути вулицю, де скрізь була смерть, і потрапити в цю нібито гробницю, де було життя! Чудний то був момент. Кілька секунд Жан Вальжан стояв, мов приголомшений, і, дивуючись, прислухався. Під ногами його зненацька відкрилась пастка, і в ній був порятунок. Небесне милосердя врятувало його до певної міри по-зрадницькому. Чарівні засідки провидіння!

Поранений не ворушився, і Жан Вальжан не знав, приніс він у цю яму живого чи мертвого.

В перший моменг він ніби осліп. Жан Вальжан враз перестав бачити будьщо. Йому здалося також, ніби він враз і оглух. Він не чув більше нічого. Несамовита буря вбивства, що бушувала за кілька футів над його головою, доходила до нього через товстий шар землі невиразним, приглушеним шумом, неначе гомін, який чуєш в глибині. Він почував твердий грунт під ногами, ось і все.

Але й цього було вже досить для нього. Жан Вальжан простяг одну руку, потім другу, доторкнувся до стін і зрозумів, що прохід вузький. Послизнувшися, він довідався, що плити підлоги вогкі. Він обережно зробив крок, боячись якоїсь ями або провалля, і переконався, що плити йдуть далі. Сморід указав йому на місце, де він опинився.

Через кілька секунд Жан Вальжан не був уже сліпий. З отвору, крізь який він спустився, падало трохи світла, і зір його призвичаювався до цього льоху. Він починав бачити дещо. Коридор, куди він всунувся,- жодне слово не відповідало краще його становищу,- був замурований за його спиною. То був один з тупиків, які спеціалісти називають рукавами. Перед ним стояв другий мур: мур темряви. Світло з отвору падало тільки на десять-дванадцять футів від того місця, де стояв Жан Вальжан, і кидало білуваті плями на кілька метрів мокрої стіни каналу. Далі була густа пітьма. Здавалося, що ця жахлива пітьма поглине того, хто насмілиться заглибитися в неї. А втім, увійти в цю стіну туману було можливо і навіть потрібно. Треба було ще й поспішати. Жан Вальжан подумав, що побачені ним грати можуть помітити й солдати і що все залежить від випадковості. Вони теж можуть спуститися в цей колодязь і обшукати його. Не можна було гаяти й хвилини. Він поклав Маріуса на землю, потім підібрав знову - це слово теж до речі тут - завдав собі на плечі й пішов. Він рішуче ступив у морок.

Насправді вони не були врятовані так, як уважав Жан Вальжан. Їх чекали інші і не менші небезпеки. Після виру й блискавок бою - печера, повна міазмів та пасток; після хаосу - клоака. З одного кола пекла Жан Вальжан потрапив до іншого.

Зробивши з півсотні кроків, Жан Вальжан мусив зупинитися. Перед ним постало одне питання. Коридор упирався в інший - поперечний. Там було дві путі. Яку обрати? Повернути праворуч чи ліворуч? Як орієнтуватися в цьому чорному лабіринті? В такому лабіринті, зазначали ми, є провідна нитка - його схил. Спускатися схилом - значить іти до ріки.

Жан Вальжан зразу ж зрозумів це.

Він сказав собі, що це, імовірно, стічні труби під ринком; що взявши ліворуч і спускаючися схилом, він через чверть години дійде до Сени між мостом Міняйл і Новим мостом, тобто серед білого дня з’явиться в найбільш залюдненій частині Парижа. Може, це буде на якомусь перехресті. Легко уявити собі здивування прохожих, коли вони побачать, як спід їхніх ніг з землі вилазять двоє закривавлених людей. З’явиться поліція, попередять військовий караул сусідньої кордегардії. Їх заарештують раніше, ніж вони вийдуть. Краще вже заглибитись у цей лабіринт, звіритись на то темряву й покластись в усьому на провидіння.

Жан Вальжан пішов угору й повернув праворуч.

Коли він завернув за ріг галереї, далеке мерехтливе світло з отвору зникло, завіса мороку знову обгорнула його і він знову не бачив нічого. Але він усе ж таки йшов уперед і так швидко, як тільки міг. Руки Маріуса оповивали йому шию, а ноги звисали за спиною. В одній руці він тримав обидві руки Маріуса, другою мацав стіну. Щока Маріуса доторкалась до його щоки й прилипала до неї, бо була вся в крові. Він почував, як по ньому тече й забирається під одяг теплий струмок-кров Маріуса. Разом з тим вогка теплота біля його вуха, яке доторкалось до щоки пораненого, свідчила про дихання, тобто про життя. Коридор, що ним ішов Жан Вальжан, був не такий вузький, як попередній. Жан Вальжан пересувався в ньому з деякими труднощами. Вода вчорашнього дощу стекла ще не вся і утворювала невеличкий потік. Щоб не мочити ніг, Жан Вальжан мусив притискуватись до стінки. Він ішов у пітьмі й скидався на нічний привид, що навпомацки бродить у мороку під землею.

А втім, помалу - може тому, що в цей густий туман проникало трохи світла з далеких отворів; може тому, що очі його звикали до темряви - але Жан Вальжан починав щось бачити і неясно відрізняв то стіну, попід якою йшов, то склепіння коридору. Зіниці розширяються в мороку й починають бачити в ньому світло, подібно до того, як душа розширяється в нещасті й починає пізнавати в ньому бога.

Орієнтуватись було дуже важко.

План стічних труб відбиває, сказати б, план вулиць над ними, В тодішньому Парижі було дві тисячі двісті вулиць. Уявімо ж собі цей заплутаний ліс галузок. Вся система труб, якби її витягнути в одну лінію, мала б одинадцять льє завдовжки. Ми говорили вже, що завдяки особливо посиленій діяльності тридцяти останніх років вона має тепер не менше ніж шістдесят льє.

Жан Вальжан помилився з самого початку. Він гадав, що стоїть під вулицею Сен-Дені, але, на жаль, це було не так. Під вулицею Сен-Дені проходить стара кам’яна труба часів Луі XIII, яка впадає в колектор, що зветься Головним каналом. Вона має один лиш поворот, на висоті колишнього Двору Див, і єдиний боковий хід, канал Сен-Мартен, чотири рукави якого перехрещуються на одному місці. Труба ж Птіт-Трюандрі, що вхід до неї був біля ресторанчика «Корінф», ніколи не сполучалась з підземним каналом Сен-Дені. Вона впадала в трубу Монмартра, і саме нею йшов тепер Жан Вальжан. Тут заблукати було дуже легко. Монмартр- ський стічний канал - один з найбільш покручених. На щастя, Жан Вальжан проминув уже канал ринку, який і на плані має надзвичайно заплутану геометричну фігуру, але перед ним лежала ще не одна перепона й не один ріг вулиць (бо це ж вулиці), що здаються в темряві знаками питання: поперше, ліворуч величезний канал Платієр, якась китайська головоломка, з цілим хаосом каналів у формі літер T та Z, які проходять і під головним поштамтом, і під критим хлібним ринком аж до Сени, де канал закінчується у формі літери V; подруге, праворуч, кривий коридор вулиці Кадран з трьома відростками-тупиками; потретє, ліворуч, рукав Майль, який майже біля входу розгалужується, мов вила, а потім, ідучи зигзагами, впадає у велику луврську печеру з силою розгалужень. Нарешті, праворуч, був тупик вулиці Женер, не рахуючи вже численних маленьких рукавів до кільцевого каналу, що один тільки й міг привести його до якогось далекого безпечного виходу.

Якби Жан Вальжан мав хоч якенебудь уявлення про все, то саме обмацування стін швидко показало б йому, що він не в підземній галереї вулиці Сен-Дені. Замість старовинного тесаного каменя, по-королівському величного навіть у стічних трубах, з підлогою з граніту на вапні, що коштувала по вісімсот ліврів за туаз, він відчув би під рукою дешеву сучасну економічну цегляну стіну з фундаментом із жорнового каменю на гідравлічному цементі, що лежала на бетоні й коштувала по двісті франків за метр; буржуазне мурування, як кажуть - «господарським способом». Але нічого цього Жан Вальжан не знав.

Він ішов просто вперед, з тугою в душі, але спокійно; нічого не бачачи, нічого не знаючи, віддаючись на волю випадку, тобто звірившись на провидіння.

Поволі, проте, його починав охоплювати жах. Темрява круг нього пробиралась і в його мозок. Він ішов навмання. Цей акведук²³¹ клоаки - страшна споруда. Він звивається так, що паморочиться голова. Жахлива то річ - опинитися в цьому Парижі, де панує вічний морок. Жан Вальжан мусив знаходити й мало не винаходити дорогу, не бачачи її. В цій невідомості кожен крок міг бути останнім. Як вийде він звідти? Чи знайде якийнебудь вихід? Чи знайде його вчасно? Чи можна пробитися крізь цю підземну губку з кам’яними комірками? Чи не заплутається він так, що потім не вийде? Чи не вмре Маріус від голоду та втрати крові? Чи не загубляться вони, нарешті, десь обоє та чи не обернуться на скелети в якомусь темному кутку? Жан Вальжан не знав нічого. Він ставив собі всі ці питання й не міг відповісти на них. Нутрощі Парижа - безодня. Він був як пророк у череві страховища.

Раптом він здивувався. Цілком несподівано він помітив, що, продовжуючи йти прямо, він уже не підіймається вгору. Вода струмочками на підлозі змочувала йому не передки чобіт, а каблуки. Канал тепер спускався. Чому? Невже він зненацька вийде до Сени? Небезпека була велика, але повертати назад було б ще небезпечніше. Жан Вальжан ішов уперед.

Ішов він, проте, зовсім не до Сени. Правий берег її в Парижі має вигляд горба з двома схилами: один спускається до Сени; а другий - до Головного каналу. Гребінь горба, цей вододіл, іде дуже примхливою лінією. Найвищі точки - пункт вододілу - лежать у каналі Сент-Авуа, по той бік вулиці Мішель ле Конт, в Луврському каналі, коло бульварів, і в Монмартрському каналі, біля ринку. До цього найвищого пункту і дійшов Жан Вальжан. Він ішов у напрямі до кільцевого каналу і був на вірному шляху. Але він не знав нічого. Кожен раз, зустрічаючи розгалуження, він обмацував роги і, коли виявляв, що за поворотом коридор звужується, не входив у нього, а йшов далі, цілком правильно вважаючи, що кожна вужча галерея повинна закінчитися тупиком і віддалити його від мети, тобто від виходу. Так оминув він усі чотири пастки, які в мороку наставляли на нього перелічені нами чотири лабіринти.

Нарешті настав момент, коли він зрозумів, що вийшов з охопленої повстанням частини Парижа, де барикади знищили вуличний рух, і прийшов у підземелля живого, нормального Парижа. Над головою його безупинно щось гриміло. То котились по бруку екіпажі.

Жан Вальжан ішов уже з півгодини (так, принаймні, рахував він сам), але й не думав про перепочинок. Він тільки змінив руку, якою підтримував Маріуса. Темрява була ще глибша, ніж раніше, але це й заспокоювало його.

Раптом Жан Вальжан побачив перед собою свою тінь. Вона виділялася на майже невидній плямі червонуватого світла, що злегка зобарвлювала в пурпур підлогу під його ногами та склепіння над його головою й пересувалась по запліснілих стінах коридору. Вражений цим, він обернувся.

Позаду, в тій частині галереї, якою він тільки но йшов, хоч він і гадав, що десь дуже далеко, горіла і, здавалось, дивилась на нього якась жахлива зірка.

То сходила в клоаці страшна поліцейська зоря.

А за цією зорею йшли вісім чи десять чорних, випростаних, грізних постатей.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ПОЯСНЕННЯ

6 серпня, вдень, було наказано оглянути стічні труби. Виникло побоювання, що переможені використають їх як притулок, і поки генерал Бюжо вимітав Париж надземний, префект Жіске обшукував Париж підземний. Така подвійна, але внутрішньо єдина, операція вимагала застосування подвійної сили, репрезентованої угорі армією, а внизу - поліцією. Три загони поліції та чистильників клоаки досліджували підземні шляхи Парижа: один загін на правому березі, другий - на лівому, третій - у Старому місті.

Поліцаї були озброєні карабінами, булавами, шаблями і кинджалами.

Жана Вальжана освітлював у цей момент ліхтар патруля, що обшукував правий берег.

Патруль цей тільки но відвідав криву галерею й три тупики під вулицею Кадран. Поки вони обшукували їх, Жан Вальжан зустрів на дорозі вхід до галереї, встановив, що вона вужча за головний коридор, і проминув її. Поліцаям, коли вони вийшли з галереї Кадран, здалось, ніби вони почули кроки в напрямі кільцевого каналу. То й справді були кроки Жана Вальжана. Сержант, начальник патруля, підніс ліхтар угору, і весь загін почав вдивлятись в туман, звідки долинав до них шум.

Жан Вальжан пережив страшну хвилину.

На щастя, тоді як він добре бачив ліхтар, люди біля ліхтаря не бачили його. Ліхтар був світлом, а він - тінню. Він стояв далеко й губився в пітьмі. Він притисся до стіни і спинився.

Правда, він не усвідомлював, що там рухалося позад нього. Безсоння, голодування, хвилювання викликали маріння навіть у нього. Він бачив світло, а круг того світла - якісь привиди. Що воно таке? Він не розумів.

Жан Вальжан став, шум припинився.

Патруль прислухався й не чув нічого, вдивлявся - і нічого не бачив. Люди радились.

За тих часів на цьому місці Монмартрського стічного каналу було перехрестя, згодом ліквідоване, бо потоки дощової води утворювали там маленьке озеро. На цій площадці міг уміститись увесь патруль.

Жан Вальжан бачив, як привиди стали колом. Їхні, немов собачі, голови зблизились і шепталися.

В наслідок наради поліцейські пси вирішили, що вони помилились; що ніякого шуму вони не чули і нікого не бачили; що заглиблюватись в кільцевий канал нема рації; що це було б марним витрачанням часу, і що треба поспішати до Сен-Меррі, бо коли й можна зробити щось і викрити якогось «бузенго»,²³² то лише в тому кварталі.

Час від часу політичні партії ставлять нові підметки на старі образливі прізвиська. В 1832 році слово «бузенго» заступало слово «якобінець», що вийшло вже з ужитку, і передувало майже невживаному тоді слову «демагог», що так добре прислужилося потім.

Сержант скомандував повернути ліворуч, до Сени. Якби їм спало на думку розділитись на два загони і піти в обидві сторони, то Жана Вальжана впіймали б. Доля його висіла на цій волосинці. Інструкція префектури, імовірно, передбачаючи можливу сутичку з численнішим загоном повстанців, забороняла таке роздрібнення патрулів. Отож, патруль рушив далі, а Жан Вальжан залишився ззаду. З усього цього Жан Вальжан помітив тільки те, що ліхтар раптом зник.

Перше ніж вирушити в дальшу путь, сержант, щоб заспокоїти своє поліцейське сумління, вистрілив з карабіну в напрямку, де стояв Жан Вальжан. Луна пострілу перекотилась по підземеллю, неначе бурчання в нутрощах якогось титана. Кусок штукатурки, що впав у струмок за кілька кроків від Жана Вальжана, показав йому, що куля вдарила в склепіння над його головою.

Повільні, розмірені кроки розлягались ще якийсь час по кам’яних плитах коридору. Чорні постаті віддалялись, світло ледве мерехтіло червоними плямами на стелі, потім зникло зовсім. Глибока мовчанка, темрява і тиша запанували знову. Жан Вальжан, не насмілюючись поворухнутись, довго ще стояв притиснувшись до стіни і, нашорошивши вуха та широко розплющивши очі, дивився, як зникав цей патруль привидів.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ПЕРЕСЛІДУВАННЯ

Тогочасна поліція, треба віддати їй належне, навіть під час найтяжчих політичних заворушень неухильно виконувала свої обов’язки щодо охорони громадської безпеки. На її думку, заколот не був достатньою причиною, щоб давати волю дій різним злочинцям і забувати про суспільство тому, що уряд був у скрутному становищі. Звичайні свої завдання вона виконувала акуратно, не зважаючи на надзвичайні, і це не бентежило її. Навіть на початку подій політичного характеру, наслідки яких не можна було врахувати, під загрозою можливої революції, агент поліції, не звертаючи уваги на повстання та на барикади, переслідував злодія.

Дуже подібне до цього відбувалося й удень 6 червня на схилі правого берега Сени, недалеко від моста Інвалідів.

Ніякого схилу там тепер нема. Місцевість змінила свій вигляд.

Цим берегом, на певній відстані один від одного, йшли два чоловіки і, здавалося, стежили один за одним. Той, що був попереду, старався випередити і уникнути другого, задній намагався підійти ближче.

То була немов мовчазна партія в шахи, розігрувана на віддаленні. Ні перший, ні другий ніби не поспішали й йшли повільно обоє, неначе кожен боявся, що, прискоривши ходу, він змусить зробити те саме й свого супротивника.

Здавалося, що це голодний переслідує здобич, намагаючись не дати їй помітити своїх намірів. А здобич була підозріла й трималась сторожко.

Бажана дистанція між тхорем і хортом зберігалася. Той, що старався втекти, був худий і миршавий на вигляд. Переслідувач був високий на зріст, міцний і, певне, небезпечний суперник.

Перший, почуваючи себе слабкішим, уникав другого, але уникав, страшенно лютуючи. Спостерігач помітив би в його очах похмуру злість утікача і загрозу, що є в усякому побоюванні.

На березі не було жодного прохожого; не було навіть човнярів або вантажників на пришвартованих шаландах.

Добре розглянути цих людей можна було тільки з протилежного берега. Тому, хто дивився б на них з такої відстані, передній чоловік здався б підозрілим обідранцем, що налякано тремтів у своїй подертій блузі; а задній - класичним представником влади в казенного крою сюртуку, застебнутому до підборіддя.

Читач, побачивши цих людей зблизька, можливо впізнав би обох.

Які наміри мав задній?

Певно, йому хотілося тепліше вдягти переднього.

Коли людина, яку вдягає держава, переслідує когось у лахмітті, то - мета її зробити так, щоб і того вдягли коштом держави. Все питання - тільки в кольорі. Бути вдягненим у синє - почесно, бути вдягненим у червоне²³³ - неприємно.

Є пурпур і для низів.

Очевидно, неприємності такого роду й хотів уникнути передній.

Якщо задній дозволяв йому іти попереду й не схопив ще його, то, певно, робив він це, сподіваючись схопити свою жертву на якомусь цікавому побаченні й викрити воднораз цілу групу. Така делікатна операція зветься «філерство».

Нашу гадку підтверджує те, що, побачивши на набережній вільний фіакр, застебнутий на всі гудзики чоловік подав візникові якийсь знак. Візник зрозумів, упізнав, очевидно, того, з ким мав справу, повернув екіпаж назад і поїхав слідом за цими двома людьми. Підозрілий обідранець, який ішов попереду, не помітив цього.

Фіакр котився попід деревами Єлісейських полів. Над парапетом набережної виднівся бюст візника з батогом в руці.

Одна з секретних інструкцій для агентів поліції містить у собі такий параграф: «На всякий випадок, завжди мати напохваті найману карету».

Маневруючи так і виявляючи бездоганне знання правил стратегії, ці двоє людей підійшли до спуску з набережної, який дозволяв тоді візникові, що їхав з Пассі, під’їздити до самої води й напувати коней з річки. Пізніше цей спуск знищили для симетрії. Коні помирають від спраги, зате приємно окові.

Здавалось імовірним, що чоловік у блузі підніметься цим спуском, щоб сховатись на Єлісейських полях, де було багато дерев, але й сила поліцаїв, що від них його переслідувач легко дістане допомогу.

Це місце набережної - дуже недалеко від будинку, перевезеного в 1824 році полковником Браком з Маре до Парижа і відомого під назвою будйдку Франсуа I. Майже поруч з ним була кордегардія.

На велике здивовання свого переслідувача чоловік у блузі не став підніматися схилом, що спускався до водопою, а йшов далі берегом, попід набережною.

Становище його, очевидно, робилося критичним.

Що зробить він, якщо не кинеться в Сену?

Тепер піднятись на набережну він уже не міг; далі не було ні спуску, ні сходів. Він підходив до місця, де Сена повертає під Ієнський міст, а берег звужується у вузеньку косу і зникає нарешті під водою. Там він неминуче мусив опинитися між стрімким муром праворуч, рікою - спереду і з лівого боку і представником влади ззаду.

Правда, цей кінець берега приховувала від очей купа щебня футів у шість чи сім заввишки, що залишилась від якоїсь зруйнованої будівлі. Невже чоловік той надіявся врятуватись за цією купою? Адже щоб знайти його, треба було тільки обійти навколо неї. Це було б уже зовсім по-дитячому. Злодії не настільки наівні.

Купа щебня утворювала горбок біля самої води, що простягався аж до стіни набережної.

Переслідуваний підійшов до цього горбка, завернув за нього і зник з очей свого переслідувача.

Останній, не бачачи його, не був видимий і сам. Він скористався з цього, щоб облишити всякі хитрощі і піти швидше. За кілька секунд він наблизився до горбка, обійшов навколо нього і зупинився вкрай уражений. Того, за ким він гнався, там не було.

Чоловік у блузі зник абсолютно.

Від купи щебня коса простягалась ще кроків на тридцять, а потім зникала під водою, що хлюпалась під муром набережної.

Втікач не міг ні кинутись у Сену, ні здертись на набережну, не будучи бачений своїм переслідувачем. Що сталося з ним?

Чоловік у застебнутому сюртуку підійшов до води, з хвилину постояв замислений, стуливши кулаки та озираючись. Раптом він ударив себе по лобу. Там, де кінчалася земля й починалася вода, він помітив зачинені на замок півкруглі широкі й низькі залізні грати на трьох масивних завісах. Ці грати - схожі на двері, пробиті у мурі набережної - виходили на берег ріки. Спід них витікав чорнуватий струмок, який впадав у Сену.

За важкими поржавілими прутами грат виднівся темний коридор.

Чоловік у сюртуку схрестив на грудях руки і з докором дивився на грати.

Не задовольнившись оглядом, він спробував штовхнути їх; потім потрусив. Грати не піддавались. Дуже можливо, що їх тільки но відчиняли, хоч цього й не було чути, дармащо грати були поржавілі. В усякому разі їх знову зачинили. Це свідчило про те, що відмикали їх не відмичкою, а ключем.

Така очевидність раптом стала зрозумілою чоловікові в сюртуку, і він обурено скрикнув:

- От здорово! А ключ же урядовий!

Потім, зараз же заспокоївшись, він усі свої думки висловив односкладовим вигуком, що бренів майже іронічно:

- Ну! Ну! Ну! Ну!

Після того, маючи якусь надію - може, сподіваючись побачити, як виходить з коридору той чоловік, або входять туди інші - він став за купою щебня й почав чекати з терплячістю і з люттю мисливської собаки.

Фіакр, кучер якого стежив за кожним його рухом, і собі спинився над ним біля парапету. Передбачаючи довгу стоянку, візник підв’язав на морди коням мокрий знизу мішок з овсом, так добре відомий парижанам (яким, зазначимо мимохідь, підв’язує його іноді уряд). Рідкі прохожі на Ієнському мосту оберталися, щоб глянути на ці дві нерухомі деталі пейзажу: чоловіка на березі і фіакр на набережній.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
ВІН ТЕЖ НЕСЕ СВІЙ ХРЕСТ

Жан Вальжан знову рушив у дорогу і більше не зупинявся.

А дорога ставала дедалі важчою. Склепіння тут лежить на різній відстані від підлоги. Середня висота коридору - коло п’яти з половиною футів і розрахована на людину звичайного зросту. Жан Вальжан мусив згинатися, щоб Маріус не стукався об стелю. Йому доводилось то нахилятись, то випростовуватись і раз-у-раз мацати стіни. Вогкі камені й слизька підлога були поганими точками опори і для ніг, і для рук. Він спотикався в огидних покидьках міста. Продуховини вгорі зустрічалися дуже рідко, та й світло денного сонця, що падало крізь них, здавалося блідим відсвітом місяця, все ж навколо було оповито туманом, міазмами, густою пітьмою. Жанові Вальжану хотілося їсти і пити, але в стічних трубах - як у морі: води повно, а пити її не можна. Страшна, ми пам’ятаємо, сила Жана Вальжана, що завдяки його поміркованим звичкам майже не зменшилася з віком, починала, проте, зраджувати його. Він відчував утому, знесилювався, і ноша здавалась йому важчою. Маріус, може, мертвий, був важкий, як усі нерухомі тіла. Жан Вальжан ніс його так, щоб не стискати йому груди і якомога полегшувати дихання. Він почував, як у нього під ногами бігають пацюки. Один з них злякався так, що навіть укусив його. Крізь продуховини в клоаці до нього час від часу доходили струмені свіжого повітря й оживляли його.

Коли він добрався до кільцевого каналу, було приблизно коло третьої години дня.

Поширення коридору спершу здивувало Жана Вальжана. Він раптом опинився в галереї, до стін якої не міг дістати, розпростерши руки, і до склепіння якої не доторкався головою. І справді, Великий канал має вісім футів завширшки і сім заввишки.

Там, де Монмартрський канал з’єднується з Великим каналом, перехрещуються ще дві підземні галереї: вулиці Прованс і Абаттура. Людина менш розумна завагалась би, який з цих чотирьох шляхів їй вибрати. Жан Вальжан пішов найширшим, тобто кільцевим каналом. Але тут виникало питання: іти вгору чи вниз? Він подумав, що гаяти часу не можна і що йому за всяку ціну треба тепер добратися до Сени. Іншими словами - іти вниз. Жан Вальжан повернув ліворуч.

І це вийшло на добре, бо помилкою було б гадати, ніби кільцевий канал має два виходи: один в Пассі, а другий у Берсі, і ніби він, як показує його назва, дійсно оперізує підземний Париж на правому березі Сени. Великий канал, і це треба пам’ятати, є ніщо інше, як колишній струмок Менільмонтан, і закінчується він тупиком там, де колись починався струмок - під Менільмонтанським горбком. Він не сполучається безпосередньо з відгалуженням, куди збираються паризькі води, починаючи від кварталу Попенкур, і яке впадає в Сену через канал Амло. Це відгалуження, що доповнює колекторний канал, відділене від нього під вулицею Менільмонтан масивом, який править за вододіл. Якби Жан Вальжан подався б по галереї вгору, то, подолавши тисячі труднощів, втомлений і вкрай виснажений, підійшов би в темряві до стіни і загинув.

Власне, повернувши трохи назад, заглибившися в коридор Філь-дю-Кальвер, не розгубившись на перехресті Бушра, пішовши коридором Сен-Луі, звернувши ліворуч у прохід Сен-Жіль, а потім узявши праворуч та уникаючи галереї Сен-Себастьян, Жан Вальжан міг би добратися до каналу Амло, а звідти - якби він не заблукав у галереях, що під майданом Бастілії мають форму літери F,- вийти біля Арсеналу до Сени. Але для цього він мусив досконало знати всі розгалуження та проходи в лабіринті паризьких стічних труб, що нагадує величезний мадрепоровий корал. Він же, повторюємо, зовсім не знав жахливих шляхів, якими йшов, і, якби спитати його, де він, відповів би: «В темряві».

Інстинкт добре йому допоміг. Іти вниз - справді було можливим порятунком.

Праворуч від нього залишились два проходи, що у формі пазурів розгалужуються під вулицями Лафіт та Сен-Жорж, і довгий роздвоєний коридор Шосе д’Антен.

Проминувши притоку, яка, певно, була рукавом Мадлен, Жан Вальжан спинився. Він дуже втомився. Досить широка продуховина - можливо, на вулиці Анжу - майже освітлювала коридор. Рухом, таким ніжним, ніби то був його рідний брат, Жан Вальжан опустив Маріуса на банкет труби. Закривавлене обличчя Маріуса під блідим світлом з продуховини, здавалось, дивилося з глибини могили. Очі в нього були заплющені, волосся прилипло до висків і скидалось на пензлики із засохлою на них червоною фарбою, руки висіли недвижно, ноги були холодні, в куточку губ запеклася кров. Кілька крапель її засохли на галстуку, сорочка прилипла до ран. Розсунувши кінчиками пальців одяг, Жан Вальжан поклав руку на груди Маріусові; серце ще билося. Жан Вальжан роздер на ньому сорочку, перев’язав, як умів, рани і спинив кров. Потім, схилившись над усе ще непритомним Маріусом, він при цьому тьмяному освітленні з невимовною ненавистю глянув на нього.

Розстібуючи одяг на Маріусі, у кишенях його Жан Вальжан знайшов дві речі: забутий там від учора шматок хліба і бумажник. Хліб він з’їв, а бумажник відкрив. На першій сторінці зошита рукою Маріуса було, як ми згадуємо, написано:

«Звати мене Маріус Понмерсі. Труп мій віднести до мого діда, п. Жільнормана, вулиця Філь-дю-Кальвер, № 6, Маре».

Прочитавши при світлі з продуховини ці рядки, Жан Вальжан на мить замислився й півголосом повторював: вулиця Філь-дю-Кальвер, номер 6, Жільнорман. Потім він поклав бумажник назад, у кишеню Маріуса. Він поїв хліба; йому повернулися сили. Він знову завдав Маріуса собі на спину, обережно поклав його голову собі на праве плече і знову почав сходити вниз.

Великий канал, що йде Менільмонтанською долиною, має коло двох льє завдовжки. Більша частина його забрукована кам’яними плитами.

Того факела - назв вулиць - яким ми освітлювали читачеві підземну путь Жана Вальжана, у нього не було. Ніщо не вказувало йому, ні під якими кварталами міста він, ні скільки пройшов. Тільки чимраз більша блідість плям світла по дорозі свідчила про те, що сонце уже не так яскраво освітлює вулиці і незабаром почне заходити; та шум екіпажів над його головою, спершу безперервний, а потім майже зовсім стихлий, дозволив Жанові Вальжану зробити висновок, що він уже не під центром Парижа, а наближається до безлюдніших місць: зовнішніх бульварів або кінця набережних. Де менше будинків і вулиць, там менше й продуховин у бруді. Темрява навколо Жана Вальжана густішала. Але він, не спиняючись, навпомацки, йшов уперед.

І раптом ця темрява стала жахливою.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
ПІСОК, ЯК І ЖІНКИ, БУВАЄ ПІДСТУПНИМ

Він відчув, що ступає у воду і що під ногами в нього не кам’яні плити, а мул.

В деяких місцях, на морському березі Бретані або Шотландії, буває іноді, що людина - мандрівник або рибалка, ідучи під час відпливу по обмілині, далеко від берега, раптом звертає увагу на те, що останні кілька хвилин йому було важко посуватися вперед. Пісок під ногами його - мов смола: береться до підошов; це вже не пісок, а якийсь клей. Обмілина - абсолютно суха, але після кожного кроку слід, що залишає нога, виповнюється водою. Око, проте, не помічає жодної зміни. Безкраїй берег - рівний і спокійний; пісок скрізь виглядає однаково; нема ніякої різниці між твердим грунтом і грунтом, що перестав бути таким; веселі хмарки морських бліх так само стрибають на ноги подорожнього. Людина йде далі, прямуючи до суходолу, намагаючись швидше наблизитись до берега. Він не хвилюється. Чого хвилюватися? Він почуває тільки, що з кожним кроком ноги його неначе важчають. Зненацька він угрузає. Вгрузає на два чи три дюйми. Очевидно, він збочив з правильного шляху; він зупиняється, щоб зорієнтуватися, і випадково кидає погляд на свої ноги; ступні зникли. Їх укриває пісок. Він витягає їх з піску; хоче повернутися назад; повертається; вгрузає більше. Пісок доходить йому до кісточок; він висмикує ногу з піску й кидається праворуч; пісок доходить до литок; кидається ліворуч - пісок уже під колінами в нього. Тоді з несказанним жахом починає він розуміти, що потрапив у сипкий пісок; що під ним страшна стихія, де людина не може ходити так само, як риба не може плавати. Він кидає ношу, якщо мав її, він звільняється від усякої зайвої ваги, мов корабель, що потопає. Вже пізно: пісок уже вище коліна.

Він гукає, вимахує капелюхом або хусточкою; пісок затягає ного дедалі більше. Якщо обмілина безлюдна, якщо до берега далеко, якщо піщана коса має лиху славу, якщо поблизу нема героїв, тоді кінець: пісок втягне його. Його засуджено на це страшне поховання, повільне, неминуче, невблаганне, яке не можна ні відстрочити, ні прискорити, яке триває годинами, без кінця. Вас - вільного, здорового - смерть хапає за ноги. Після кожного нового зусилля, після кожного крику затягає трохи глибше. Вона нібито карає вас за ваш опір, стискаючи ще міцніше. Вона тягне людину в землю, даючи їй змогу весь час дивитись на горизонт, на дерева, на зелені поля, на дим над селами в долині, на паруси суден у морі; на птахів, що, співаючи, ширяють у небі; на сонце, на блакить. Вгрузання в пісок - це гробниця, яка, немов приплив, підіймається з глибини землі назустріч живому. Кожна хвилина - це поховання. Нещасний намагається сісти, лягти, повзти. Всякий рух опускає його в пісок ще більше. Він випростується - вгрузає ще глибше. Він почуває, як земля поглинає його, виє, благає, волає до неба, ламає руки. Ось він у піску до поперека; пісок сягає йому до грудей, залишаються вільними тільки плечі. Він підносить угору руки, розлючено стогне, впивається нігтями в обмілину, хоче затриматись об цей порох; спирається на лікті, щоб видертися з цього м’якого футляра, нестямно ридає; пісок підіймається вище. Пісок сягає йому до плечей; пісок укрив йому шию; тепер видно саме обличчя. Рот розкривається крикнути: його забиває піском; мовчання. Очі ще дивляться; пісок укриває й їх; пітьма. Потім зникає лоб; над піском має ще трохи волосся; вистромлюється рука, пробиваючи в піску дірку, ворушиться і зникає. Жахливе зникання людини!

Іноді в пісок угрузає вершник з конем; іноді візник з підводою. Це - потопання, тільки не в воді. Тут людина потопає в землі. Просякнений океаном суходіл стає пасткою. Він вабить, як рівнина, і розкривається, як хвиля. Безодня - зрадниця по-своєму.

Така трагічна пригода, завжди можлива на тому чи іншому морському березі, тридцять років тому була можливою і в стічних трубах Парижа.

Перед тим, як у 1833 році в них розпочали серйозні роботи, підземні шляхи Парижа іноді раптом осідали.

В деяких місцях вода просочувалася в нижні шари грунту, особливо - в пухкий. Підлога - і з кам’яних плит, як у давніх трубах, і на бетоні, як у нових галереях - не мавши точки опори, давала зморшку. Зморшка в долівці такого роду - завжди розколина, а розколина - це обвал. Підлога на певній площі ламалася. Таке провалля на спеціальній мові звалося фонтіс. Що таке фонтіс? Це - сипкий пісок морського берега, який раптом зустрічаєш на суходолі. Це - обмілина гори Сен-Мішель в стічній трубі. Просякнений водою грунт неначе розтоплюється; всі молекули його повисли в рідкому середовищі. Це і не земля і не вода. Глибина іноді буває дуже велика. Нема нічого страшнішого за таку зустріч. Коли там більше води, смерть настає швидко, це - потопання. Коли більше землі, помирають повільно, це - вгрузання.

Чи уявляєте ви собі таку смерть? Якщо жахливо вгрузати на морській обмілині, то що ж воно буває в клоаці? Замість свіжого повітря, ясного світла, білого дня, чистого обрію, гамору життя, цих вільних хмар, теж повних життям; цих човнів у далині, цієї надії усіх видів, можливих прохожих; допомоги, можливої в останню хвилину... замість усього цього - глухота, сліпота, чорне склепіння, готова вже могила, смерть у бруді під гробовою кришкою. Повільне захлинання нечистотами, кам’яний ящик, де задушення випускає в грязюці свої пазурі й хапає вас за горло; хрипіння в смороді, мул замість обмілини, сірководень замість урагану, нечистоти замість океану. І ви кличете, скрегочете зубами, звиваєтесь, пручаєтесь, конаєте, а над вашою головою - величезне місто, яке й не знає про це.

Що то за невимовний жах померти таким способом! Іноді смерть викупає свою жорстокість деякою страшного величністю. На вогнищі, під час катастрофи на морі можна бути великим. В полум’ї і в морській піні - можлива велична поза. Падаючи в безодню, люди преображаються. Тут - нічого подібного. Смерть - брудна. Умираєш ганебно. Останні зорові враження - огидні. Грязь - синонім неслави. Це дрібне, бридке, підле. Померти в бочці мальвазії, як Кларанс,- ще нічого; а померти в ямі з гноєм, як Ескубло,- жахливо. Борсатися в ній - гидко. Тут темно, як у пеклі, і брудно, як у багнищі. Помираючи, людина не знає, стане вона тінню чи жабою.

Могила - скрізь зловісна; тут вона - гидка.

Глибина таких фонтіс, розміри їх і густість бували різні - залежно від підгрунтя. Іноді вони мали три-чотири фути завглибшки; іноді - вісім-десять; іноді дна їх не знаходили. Подекуди мул бував майже твердий, подекуди - майже рідкий. У фонтіс Люм’єр людина зникала б цілий день; трясовина Феліппо поглинула б її за п’ять хвилин. Мул, залежно від своєї густості, витримує більшу чи меншу вагу. Дитина врятується там, де загине дорослий. Перше правило для порятунку - позбутись усіх важких речей. Кожен, хто працював у стічних трубах, насамперед кидав геть свою торбу з інструментами, свою корзину або ящик з вапном, як тільки відчував, що грунт під ним піддається.

Причини з’явлення фонтіс бували різні: то пухкість грунту; то обвал десь у глибині; то страшні зливи влітку; то постійні відлиги взимку; то безперестанні дрібні дощі. Іноді вага близьких будинків так тиснула на піщаний або мергелистий грунт, що викривляла склепіння підземних галерей, а під таким руїнницьким тиском тріскалась, бувало, і підлога. Маса Пантеону сто років тому знищила таким чином частину печер у горі Сент-Женев’єв. Коли стічний канал завалювався під тиском будинків, то іноді зруйнування його позначалося на вулиці; на бруці з’являлась розколина у формі зубців пили. Розколина ця звивчастою лінією тягнулася над усім тріснутим склепінням; пошкодження ставало видним, і полагодити його могли швидко. Але іноді внутрішні пошкодження не можна було помітити зовні. Тоді горе тим, хто обслуговував стічні труби. Ввійшовши без застережних заходів до каналу, вони могли загинути там. Старовинні реєстри згадують про кількох робітників, що знайшли смерть у фонтіс. Наведено в них чимало імен; і між іншими - Блеза Путрена, що загинув в обвалі під вулицею Карем-Пренант. Цей Блез Путрен був братом Нікола Путрена, останнього гробокопа на кладовищі, яке мало назву кладовища Невинних, закритому в 1785 році.

Серед цих жертв був і щойно згаданий нами чарівний віконт д’Ескубло, один з героїв облоги Леріди, коли на штурм ішли в шовкових панчохах і з оркестром з скрипалів на чолі. Ескубло, якого застали якось уночі у кузини, герцогині де Сурді, потонув у трясовині стічного канала Ботрейлі, куди він сховався, щоб уникнути зустрічі з герцогом. Коли про таку його смерть розповіли герцогині де Сурді, вона попросила подати їй флакон з нюхальною сіллю і, нюхаючи її, не мала часу заплакати. В подібних випадках не витримає жодне кохання; його задушить клоака. Геро відмовилась би помити труп Леандра. Тісба, побачивши в такому становищі Пірама,²³⁴ затулила б собі носа й сказала б: «Фу!»

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
ФОНТІС

Жан Вальжан потрапив в один з таких фонтіс.

Подібні обвали часто траплялися тоді під Єлісейськими полями, де надзвичайно нетвердий грунт перешкоджає провадити гідравлічні роботи і де підземні спорудження через це дуже неміцні. Ця нетвердість більша навіть за нестійкість пісків кварталу Сен-Жорж, перемогти яку спромоглися тільки бутом на бетонній основі, і глинистих, насичених газом шарів кварталу Мучеників, таких рідких, що прохід під галереєю Мучеників можна було зробити лише в чавунній трубі. Коли в 1836 році старі стічні труби з каменю в передмісті Сент-Оноре, де ми бачимо тепер Жана Вальжана, перебудовували, то сипкий пісок, який становить підгрунтя Єлісейських полів аж до самої Сени, утруднював роботи так, що вони тривали цілих шість місяців. А це викликало велике невдоволення всіх прибережних мешканців, і особливо тих, хто мав свої особняки та екіпажі. Роботи були не лише важкі, ай небезпечні. Правда, тоді чотири з половиною місяці падав дощ і Сена тричі виходила з берегів.

Фонтіс, який зустрів Жан Вальжан, виник у наслідок зливи напередодні. Погано підтримувана сипким піском підлога з кам’яних плит осіла й дала доступ дощовій воді. А це спричинилось до обвалу. Плити, відірвавшися, опустилися в мул. На якому протязі? Неможливо сказати. Тут було темніше, ніж в будьякому іншому місці. То було провалля з гряззю у темній печері.

Жан Вальжан відчув, як підлога вислизнула спід його ніг. Він ступив у ту грязь. На поверхні її була вода, а внизу - мул. Але треба було пройти за всяку ціну. Повертатися назад - неможливо. Маріус конав; Жан Вальжан був знесилений. Та й куди його йти? Жан Вальжан пішов уперед. Правда, і трясовина спочатку здалася неглибокою. Але що далі, то ноги його вгрузали все більше. Незабаром мул доходив йому до литок, а вода - вище колін. Він ішов уперед, тримаючи Маріуса якомога вище над водою. Тепер мул сягав йому до колін, а вода - до поперека. Відступати Жан Вальжан уже не міг. Він угрузав чимраз більше. Цей мул, досить густий, щоб витримати вагу однієї людини, очевидно, не міг витримати Маріуса і Жана Вальжана; може вони урятувались би, якби йшли нарізно. Жан Вальжан, проте, посувався вперед, несучи вмираючого, який, можливо, був уже трупом.

Вода сягала йому під пахви; він почував, що потопає. Він уже ледве рухався в глибокій твані. Густість її, будучи підтримкою, була водночас і перешкодою. Він усе вище й вище піднімав Маріуса і, неймовірно напружуючи сили, ішов уперед; але він вгрузав дедалі більше. Тепер над водою була тільки його голова та руки, що підтримували Маріуса. На одній старовинній картині, що зображає потоп, змальовано матір, яка тримає так свою дитину.

Він занурився ще глибше і відкинув назад голову, щоб не захлинутись і мати змогу дихати. Той, хто побачив би його тепер у цій пітьмі, подумав би, що перед ним маска, яка пливе у темному потоці. Жан Вальжан невиразно бачив над собою пониклу голову й мертвотно бліде обличчя Маріуса. Він зробив ще одне відчайдушне зусилля, і його нога натрапила на щось тверде. Точка опори. То було вчасно.

Він випростався, напружив усі м’язи і з якоюсь люттю сперся на цю точку. Йому здалося, ніби він став на перший східець сходів, що ведуть до життя.

Ця точка опори, яку він знайшов у найскрутніший момент, була початком другого схилу підлоги, що, не зламавшися, опустилася під воду, немов суцільна дошка. Цей уламок підлоги, частково занурений у воду, але міцний, був справжніми сходами, і, стоячи на них, Жан Вальжан був урятований. Він піднявся по цій похилій площі і добрався до протилежного боку трясовини.

Виходячи з води, він спіткнувся на камінь і впав на одне коліно. Йому здалося, що це так і повинно бути, і деякий час він залишався в такому положенні, душею розмовляючи з богом.

Коли він випростався, тремтячи від холоду, смердючий, зігнутий під вагою тіла вмираючого, то по ньому текли струмки брудної води, але душу його осявало якесь дивне світло.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ.
ІНОДІ ТОНУТЬ ТАМ, ДЕ ГАДАЮТЬ ВИСАДИТИСЯ НА БЕРЕГ

Він ще раз знову рушив у путь.

Але якщо у фонтіс він і не втратив життя, зате втратив, здавалося, всі сили. Останнє зусилля остаточно виснажило його. Втомився він так, що, зробивши три-чотири кроки, повинен був зводити дух і притулитись до стіни. Раз, щоб змінити положення Маріуса, він мусив навіть сісти на банкет каналу і гадав, що залишиться там. Правда, якщо зникла його сила, енергія в ньому ще жила, і він устав знову.

Він ішов, утративши всяку надію; мало не біг; він зробив так сотню кроків, не підводячи голови, майже не дихаючи, і раптом ударився головою об стіну. З похиленою головою дійшов він до якогось повороту і там наткнувся на стіну. Жан Вальжан підвів очі і в кінці підземелля, прямо перед собою, тільки далеко, дуже далеко, побачив світло. На цей раз світло було не страшне. То було бліде, радісне, денне світло.

Жан Вальжан бачив вихід.

Грішна душа, раптом побачивши вихід з геєни, відчула б те саме, що відчув Жан Вальжан. Стрімголов полинула б вона до ясних дверей на залишках обпалених крил. Жан Вальжан не почував уже втоми, не почував більше ваги тіла Маріуса. У нього знову були стальні ноги, і він уже не йшов, а біг. Що більше наближався він до виходу, то виразніше бачив його. То був півкруглий отвір, пробитий нижче стелі склепіння, яке поволі опускалося, і вужчий за галерею, яка звужувалась, стаючи водночас і нижчою. Тунель закінчувався лійкою. Таке звуження нагадувало виходи з тюрем, але логічне там, було нелогічне в стічному каналі. Цю хибу згодом було виправлено.

Жан Вальжан підійшов до виходу.

Тут він спинився.

Отвір замикали міцні грати, які, судячи з усього, рідко повертались на своїх поржавілих завісах і були прикріплені до кам’яної лиштви масивним замком, що скидався на величезну цеглину, настільки він взявся ржею. Видно було замкову щілину і міцний засув, який глибоко заходив у залізну коробку. Замок, очевидно, був зачинений на два повороти ключа. То був один з тих баштових замків, які так охоче вживали в старому Парижі.

По той бік грат - свіже повітря, ріка, ніч; вузька, але достатня, щоб пройти, коса берега; далекі набережні; Париж, ця безодня, де так легко сховатися; широкий горизонт, воля. Праворуч виднівся Ієнський міст; ліворуч - міст Інвалідів. Місцевість була підходяща, щоб діждатися ночі і врятуватись. То був один з найбезлюдніших кутків Парижа; берег навпроти Гро Кайлю. Мухи то влітали, то вилітали між прутами грат.

Було приблизно пів на дев’яту вечора. Сутеніло.

Жан Вальжан поклав Маріуса на сухе місце на підлозі, потім підійшов до грат і обома руками вп’явся в прути. Напруження було страшне, але грати й не поворухнулись. Жан Вальжан хапався за залізні прути, сподіваючись вирвати якийнебудь, щоб підважити ним, як важелем, грати або розбити замок. Жоден прут навіть не похитнувся. Зуби в тигра тримаються не так міцно в своїх дучках. Ні важеля, ні будьчого важкого в нього не було. Перешкода здавалась нездоланною. Він не мав жодної змоги відчинити двері.

Невже ж на цьому все й скінчиться? Що робити? Як його бути? Відступити? Знову пройти жахливу путь? Він не мав уже сили. Та і яким способом перебратись через трясовину, що з неї він урятувався просто дивом? А по той бік трясовини хіба нема поліцейського патруля, якого двічі не уникнеш? І куди йти? Який шлях обрати? Іти вниз - не наближало до мети. А дійдеш до другого виходу - він теж може бути перегороджений або закритий гратами. Безсумнівно, всі виходи були зачинені так. Грати над отвором, в який він проліз, були не закріплені випадково; грати виходів з стічних труб, очевидно, замикались. Йому вдалося одне - втекти в тюрму.

Тепер кінець. Всі зусилля Жана Вальжана були марні. Бог відмовлявся допомагати йому.

Обоє вони потрапили в колосальне, похмуре павутиння смерті, і Жан Вальжан відчував, як по нитках цього павутиння, що трусились у мороці, бігає страшний павук.

Він повернувся спиною до грат і не сів, а впав на підлогу біля недвижного Маріуса; голова його схилилася до колін. Виходу нема. То була остання крапля мук.

Про кого ж думав він у глибокому пригніченні? Не про себе і не про Маріуса. Він думав про Козету.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ.
ПОДЕРТА ПОЛА ФРАКА

І раптом чиясь рука лягла на його плече і чийсь голос стиха сказав йому:

- Половину мені.

Значить, в цьому мороку хтось є? Ніщо так не схоже на марення, як відчай. Жан Вальжан гадав, що марить. Він не чув кроків. Чи можливо ж це? Він підвів очі.

Перед ним стояв чоловік.

Чоловік той був у блузі і босий. Черевики він тримав у руці. Очевидно, він роззувся, щоб Жан Вальжан не чув його кроків.

Жан Вальжан не вагався ні секунди. Хоч яка несподівана була ця зустріч, але чоловіка він упізнав. То був Тенардьє.

Не зважаючи на те, що його раптом, сказати б, розбудили, Жан Вальжан, звиклий триматись сторожко й відбивати несподівані удари, враз опанував себе. До того ж становище його не могло вже погіршати; буває нещастя, яке не може збільшитись, і навіть Тенардьє був нездатний зробити морок навколо нього густішим.

Мить якусь вони вичікували.

Тенардьє підніс праву руку і, приклавши долоню до лоба, насупив брови та примружив очі, а це та ще злегка стулені губи вказують на увагу, з якою одна людина розглядає іншу й намагається впізнати її. Тут йому не пощастило. Жан Вальжан, казали ми, сидів спиною до світла і був такий гидкий, брудний та закривавлений, що його не впізнали б і серед білого дня. Обличчя ж Тенардьє, навпаки, освітлювалось, нехай і блідим, як у підземеллі, світлом, що проходило крізь грати, але видно було воно дуже добре і, сказати б, відразу кинулося в очі Жанові Вальжану. Такі нерівні умови давали Жанові Вальжану деяку перевагу в тій таємничій дуелі, що мала відбутися між двома людьми в різних становищах. Під час цієї зустрічі Жан Вальжан був під маскою, а маска з Тенардьє була зірвана.

Жан Вальжан зараз же помітив, що Тенардьє не впізнав його.

Якийсь момент вони дивились один на одного, немов вимірюючи сили. Тенардьє увірвав мовчанку перший.

- Як вийдеш ти звідси?

Жан Вальжан не відповів.

- Двері відмичкою не відчинити,- вів далі Тенардьє.- А вийти ж тобі звідси треба.

- Правда твоя,- мовив Жан Вальжан.

- Ну, тоді половину мені.

- Що хочеш ти сказати?

- Ти вбив людину. Гаразд. А у мене ключ.

Тенардьє пальцем показував на Маріуса і продовжував:

- Я тебе не знаю, але хочу допомогти тобі. Ти, певно, з наших.

Жан Вальжан почав розуміти: Тенардьє вважав його за вбивцю.

- Слухай, товаришу,- казав Тенардьє.- Ти не міг убити людину і не подивитися, що є в кишенях у неї. Дай мені половину. А я відчиню тобі двері.

І, витягши спід своєї дірявої блузи великий ключ, він додав:

- Хочеш глянути, як зроблений ключ, що дасть тобі волю? Ось.

Жан Вальжан, уживаючи вираз Корнеля, «одурів» настільки, що не міг зрозуміти, марить він чи бачить дійсність. То було провидіння, що прибрало жахливого вигляду, і ангел-охоронець, що вийшов спід землі в образі Тенардьє.

Тенардьє сунув руку в простору кишеню під блузою, витяг звідти вірьовку й простяг її Жанові Вальжану.

- На додачу я даю тобі ще й вірьовку,- сказав він.

- Навіщо ця вірьовка?

- Тобі потрібний і камінь, але ти знайдеш його на березі. Там лежить ціла купа.

- А що робити з каменем?

- Ото дурень! Та ти ж кинеш труп у ріку. А для цього потрібні вірьовка і камінь, бо інакше тіло випливе на поверхню.

Жан Вальжан узяв вірьовку. Нема людини, яка в своєму житті не згоджувалась би колинебудь так машинально.

Тенардьє клацнув пальцями, неначе йому раптом спало щось на думку.

- До речі, як вибрався ти з тієї трясовини? Я не наважився ступити туди. Брр! Та й погано ж ти пахнеш.

Помовчавши, він додав:

- Я розпитую тебе, а ти правильно робиш, що не відповідаєш. Це - підготовка до неприємної чверті години допиту в слідчого. А потім, коли не говориш нічого, не рискуєш говорити занадто голосно. Але однаково; ти помиляєшся, коли гадаєш, ніби я, через те, що не бачу твого обличчя, не знаю твого імени, не можу дізнатися, хто ти і чого хочеш. Річ відома. Ти трохи забив цього пана, а тепер хочеш заховати його кудись. Тобі потрібна ріка, яка ховає все. Я допоможу тобі виплутатися з скрути. Мені до серця - стати в пригоді милій людині.

Хвалячи Жана Вальжана за мовчанку, він разом з тим, видимо, намагався змусити його заговорити. Він штовхнув його в плече, стараючись побачити хоч профіль, і скрикнув, не дуже, проте, підвищуючи голос:

- А щодо трясовини, то ти - знаменитий дурень! Чому не кинув ти його туди?

Жан Вальжан мовчав.

Підіймаючи до самого підборіддя ганчірку, що правила йому за галстук, і гадаючи, ніби цей жест надає йому поважного вигляду, Тенардьє сказав:

- Але, може, ти зробив і розумно. Прийшовши завтра закладати яму, робітники, напевне, знайшли б там цього молодця і помаленьку та потихеньку знайшли б твій слід і тебе самого. Хтось пройшов трубою. Хто? Куди він вийшов? Чи бачили, як він виходив? Поліція - тямуща. А стічні труби - зрадники і викривають нас. Така знахідка - рідкість. Вона притягує увагу. Мало хто використовує клоаку для своїх справ, а ріка ж - вона для всіх. Ріка - це справжня могила. Через місяць біля Сен-Клу виловлять сітями труп. Ну, і що з того? То ж - просто падло. Хто убив чоловіка? Париж. І правосуддя навіть не провадить слідство. Ти правильно зробив.

Що більше балакав Тенардьє, то більш німим був Жан Вальжан. Тенардьє знову штовхнув його в плече.

- Ну, а тепер кінчаймо справу. Поділимось. Ти бачив мій ключ; покажи мені твої гроші.

Тенардьє мав дикий, жорстокий, непевний, навіть трохи загрозливий вигляд, але тримався по-приятельському.

І дивна річ: манери його не були невимушені. Він, очевидно, почував себе не зовсім добре: намагаючись уникнути таємничності, він, проте, говорив тихо; час від часу клав на губи палець і шептав: шш! Важко було вгадати причини такої поведінки. Крім них двох там не було нікого. Жан Вальжан подумав, що, може, недалеко, в якомусь кутку, ховаються інші бандити і Тенардьє не хоче ділитися з ними.

- Кінчаймо! - повторив Тенардьє.- Скільки було у цього хлопця в кишенях?

Жан Вальжан обшукав себе.

Ми пам’ятаємо його звичку завжди мати при собі гроші. Сумне життя, повне несподіваностей, на яке він був засуджений, вимагало цього. А втім, на цей раз його захопили зненацька. Одягаючи вчора ввечері мундир національної гвардії, пригнічений тяжкими думками, він забув узяти з собою бумажник. В кишені жилета у нього було мало грошей. Якісь тридцять франків- Він вивернув кишеню й поклав на банкет луідор, дві п’ятифранкові монети і п’ять чи шість су.

Тенардьє значущо простяг шию і випнув нижню губу.

- Не за великі ж гроші вбив ти його,- сказав він.

Потім він заходився безцеремонно обмацувати кишені Жана Вальжана і Маріуса. Жан Вальжан, найбільше заклопотаний тим, щоб стояти спиною до світла, не протестував. Обмацуючи фрак Маріуса, Тенардьє з спритністю фокусника ухитрився непомітно для Жана Вальжана відірвати шматок поли й заховати його собі під блузу. Він, певно, думав, що цей клапоть згодом допоможе йому встановити особу і вбивці, і вбитого. Нічого поверх тих тридцяти франків він не знайшов.

- Правда твоя,- мовив він,- в обох вас тільки це і є.

І забувши свою пропозицію поділитись, узяв собі все.

Монети в су викликали в нього деяке вагання, але, подумавши, він узяв і їх, бурчачи:

- Все ж таки не варто вбивати людей за таку малу суму.

Потім він знову витяг ключ спід блузи.

- А тепер, приятелю, тобі треба забиратися. Тут - як у балаганах на ярмарку: платять при виході. Ти заплатив - іди.

І він засміявся.

Чи й справді він, не маючи ніяких корисливих намірів, хотів урятувати вбивцю, відкриваючи своїм ключем двері не собі, а іншому? В цьому можна сумніватись.

Тенардьє допоміг Жанові Вальжану знову покласти Маріуса собі на плечі, потім навшпиньки наблизився до грат, подавши Жанові Вальжану знак іти слідом за ним, визирнув за грати, притулив палець до рота і кілька секунд неначе вагався. Роздивившися, він устромив ключ у замкову щілину. Язичок повернувся, і двері відчинились. Не було ні клацання, ні рипу. Все сталось без шуму. Очевидно, завіси були дбайливо підмащені і грати відчиняли частіше, ніж можна було думати. Ця беззвучність була зловісна. В ній відчувалося, що сюди приходять та виходять потай, чулася вовча хода злочину. Стічний канал, очевидно, був у змові з якоюсь бандою. І ці мовчазні грати захищали її.

Тенардьє прочинив двері якраз настільки, щоб дати пройти Жанові Вальжану, зачинив грати, двічі повернувши ключ у замку і беззвучно знову пірнув у пітьму. Здавалось, у нього були бархатні лапи тигра. Ще через секунду це бридке провидіння знову стало невидимим.

Жан Вальжан був на волі.

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ
МАРІУС СПРАВЛЯЄ ВРАЖЕННЯ МЕРТВОГО НА ЛЮДИНУ, ЩО ЗНАЄТЬСЯ НА ТАКИХ СПРАВАХ

Жан Вальжан опустив Маріуса на піщаний берег.

Вони були на волі!

Міазми, темрява, жах залишились позаду. Навколо було здорове, чисте, життєдайне повітря. Скрізь - тиша, але чарівна тиша ясного заходу сонця. Вже посутеніло. Надходила ніч, велика визвольниця всіх, кому потрібний плащ з мороку, щоб урятуватися. Безмежне небо дихало спокоєм. Біля ніг Жана Вальжана з звуком поцілунку плескалась ріка. Чути було розмови між птахами в гніздах, що бажали одна одній доброї ночі у берестах Єлісейських полів. Кілька зірок, ледве пробиваючи бліду блакить зеніту й видимі тільки мрійниками, майже непомітно блищали в просторі. Вечір простеляв над головою Жана Вальжана всі розкоші безкраю.

То була чудова, непевна година. Було досить уже темно, щоб загубитися на невеликій відстані, і досить ще світло, щоб впізнати людину зблизька.

На кілька секунд ця велична, пестлива ясність з непереможною силою підкорила собі Жана Вальжана. Бувають хвилини забуття. Муки відмовляються переслідувати нещасливця. В думках усе стушовується. Тиша ночі обгортає мрійника, і в променистому смерку, як небо, що засвічується, душа починає зоріти. Жан Вальжан не міг не споглядати ясну нескінченну пітьму над собою. Він задумався і, поринувши у величну мовчанку неба, неначе купався в екстазі і в молитві. Потім, немов згадавши знову про свої обов’язки, нахилився над Маріусом, зачерпнув у жменю води з річки й плеснув кілька крапель йому в обличчя. Повіки Маріуса не підвелися, але піводкрктий рот його дихав.

Жан Вальжан хотів ще раз занурити руку в воду, аж раптом відчув якусь ніяковість; це буває, коли, не бачачи, знаєш, що хтось стоїть у тебе за спиною.

Ми вказували вже на це всім відоме почуття.

Він обернувся.

За його спиною, справді, хтось стояв.

Високий на зріст чоловік у довгому сюртуку, схрестивши на грудях руки, стояв за кілька кроків позад нього. В одній руці він тримав палицю з свинцевою голівкою.

В сутіні він здавався привидом. Людина суєвірна злякалась би тому, що вже смеркло, а людина розважлива - тому, що в нього була палиця.

Жан Вальжан упізнав Жавера.

Читач уже певно догадався, що чоловік, який переслідував Тенардьє, був ніхто інший, як Жавер. Вийшовши так несподівано з барикади, Жавер з’явився до поліції, зробив коротку усну доповідь префектові і зараз же став виконувати свої службові обов’язки. А із знайденої при ньому записки ми пам’ятаємо, що йому доручалось стежити за правим берегом Сени у районі Єлісейських полів, який останнім часом привертав увагу поліції. Там він помітив Тенардьє і пішов слідом за ним. Решту ми знаємо.

Читач розуміє також, що запобігливість, з якою Тенардьє відчинив перед Жаном Вальжаном грати, була хитрощами з його боку. Тенардьє почував, що Жавер усе ще там. Переслідувана людина завжди має нюх, який її не обманює. Треба було кинути кістку цій гончій. Убивця. Яка знахідка! Цим не можна гребувати. Випустивши з клоаки замість себе Жана Вальжана, Тенардьє давав здобич поліції, збивав її з свого сліду, змушував забути про себе через серйознішу пригоду, винагороджував Жавера за його очікування, що завжди приємно шпигунові, заробляв тридцять франків і сподівався, з допомогою цієї хитрості, втекти сам.

Жан Вальжан потрапив з вогню та в полум’я.

Дві такі зустрічі - Тенардьє і Жавер! Йому не щастило.

Жавер не впізнав Жана Вальжана, який, казали ми, не був схожий на себе. Він не опустив униз руки, тільки непомітним рухом зручніше взяв палицю і спокійним тоном спитав:

- Хто ви?

- Я.

- Хто: я?

- Жан Вальжан.

Жавер узяв палицю в зуби, зігнув коліна, нахилив уперед тулуб, поклав дужі руки на плечі Жана Вальжана, що опинився мов у лещатах, придивився до нього і впізнав. Їхні обличчя майже доторкались. Погляд Жавера був страшний.

Жан Вальжан не поворухнувся. Він був неначе лев у пазурях рисі.

- Інспекторе Жавер,- сказав він,- я у вашій владі. Та я вже з сьогоднішнього ранку вважаю себе вашим полоненим. Не на те ж дав я вам мою адресу, щоб намагатися уникати вас. Беріть мене. Тільки зробіть мені одну ласку.

Жавер, здавалося, не чув. Він в упор дивився на Жана Вальжана, наморщивши підборіддя й випнувши губи до самого носа; ознака грізного роздумування. Нарешті, він пустив його, випростався, стиснув у кулаці палицю і, немов уві сні, швидше пробурмотів, ніж вимовив таке запитання:

- Що робите ви тут? І що це за людина?

Він і тепер не казав Жанові Вальжану «ти».

Жан Вальжан відповів, і звук його голосу неначе розбудив Жавера.

- Саме про нього я й хотів поговорити з вами. Робіть зі мною, що хочете, але спершу поможіть мені віднести його додому. Лише про це я й прошу.

Обличчя Жавера скривилось, як бувало завжди, коли він думав, що його вважають за ладного поступитись. Але він не сказав «ні».

Він знову нахилився, дістав з кишені хустку, вмочив її у воду й витер Маріусові закривавлений лоб.

- Цей чоловік був на барикаді,- півголосом і неначе до себе промовив Жавер.- Його називали Маріусом.

Першорядний шпигун, він, гадаючи, що незабаром має померти, все ж таки усе спостерігав, усе слухав, усе чув і все запам’ятав. Такі шпигуни, навіть конаючи, навіть на першому східці до могили, занотовують усе.

Жавер взяв руку Маріуса й помацав пульс.

- Це - поранений,- сказав Жан Вальжан.

- Це - мертвий,- відповів Жавер.

- Ще ні,- сказав Жан Вальжан.

- Ви, значить, принесли його сюди з барикади? - зауважив Жавер.

Він, певне, був дуже заклопотаний своїми думками, коли не допитувався про це підозріле врятування через стічні труби і не помітив навіть, що Жан Вальжан не відповів нічого на його запитання.

А Жана Вальжана, здавалось, турбувала єдина думка.

- Він живе в Мере,- сказав він,- вулиця Філь-дю-Кальвер, у свого діда... забув його прізвище.

Порившись у фраку Маріуса, Жан Вальжан витяг звідти записну книжку, відкрив її на сторінці, де Маріус написав олівцем свою адресу, і подав її Жаверові.

Було ще досить світло, щоб читати, та в очах Жавера був фосфоричний блиск, як у кішок і нічних птахів. Він розібрав ті кілька рядків і пробурмотів:

- Жільнорман, вулиця Філь-дю-Кальвер, номер шостий.

Потім він крикнув:

- Візнику!

Ми пам’ятаємо, що його дожидав фіакр.

Записну книжку Маріуса Жавер залишив у себе.

Через хвилину, спустившися схилом, яким водили напувати коней, фіакр був уже на березі. Маріуса поклали на задню лавочку, а Жан Вальжан з Жавером сіли на передню.

Дверцята фіакра зачинилися, і екіпаж покотив по набережній у напрямі площі Бастілії.

Потім, звернувши з набережної, вони поїхали вулицями. Візник, чорний силует якого виднівся на козлах, стьобав батогом своїх худорлявих коней. У фіакрі панувала крижана мовчанка. Нерухомий Маріус, притулений спиною в куток, з пониклою на груди головою, з безживно повислими руками, з випростаними, недвижними ногами чекав, здавалося, тільки того, щоб його поклали в труну. Жан Вальжан здавався тінню, Жавер - кам’яною постаттю. В цій кареті, повній пітьми, яку, немов блискавкою, пронизувала синьо-бліда смужка світла кожен раз, коли вони проїздили повз ліхтар, випадковість з’єднала наче для похмурої очної ставки три трагічні втілення нерухомості: труп, привид і статую.

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ.
ПОВЕРНЕННЯ БЛУДНОГО СИНА, ЩО ЗАНАПАСТИВ СЕБЕ

При кожному поштовху карети з волосся Маріуса падала крапля крові.

Коли фіакр під’їхав до будинку номер шість на вулиці Філь-дю-Кальвер, було зовсім темно.

Жавер вийшов перший, глянув на номер над ворітьми і, піднявши важкий молоток кованого заліза з вирізьбленим на ньому, за старовинним звичаєм, козлом та сатиром, що бодаються, стукнув ним у двері. Одна половинка їх прочинилася, Жавер штовхнув її. З дверей виглянув швейцар. Він позіхав, не зовсім ще прокинувшись, і мав у руці лойову свічку.

В будинку всі спали. В Маре рано вкладаються спати, особливо - в дні заколотів. Цей милий старовинний квартал, наляканий революцією, шукає захисту в сні. Так діти, почувши наближення хохи, зараз же ховають голову під укривало.

Тим часом Жан Вальжан з візником витягали Маріуса з фіакра. Жан Вальжан підтримував його під пахви, а візник тримав під колінами.

Несучи Маріуса, Жан Вальжан сунув руку під його пошматований одяг, помацав груди й пересвідчився, що серце б’ється. Воно билося навіть не так слабко, як перед тим, неначе рух карети надав йому нової життєвої сили.

Голосом, яким представник уряду має розмовляти з швейцаром будинку, де живе бунтар, Жавер спитав:

- Тут живє якийсь Жільнорман?

- Тут. Чого вам треба від нього?

- Йому привезли його сина.

- Сина? - повторив оторопілий швейцар.

- Він - мертвий.

Обшарпаний, брудний Жан Вальжан, який стояв за спиною Жавера і на якого швейцар дивився дещо з жахом, заперечливо похитав головою.

Швейцар, здавалося, не зрозумів ні слів Жавера, ні жеста Жана Вальжана.

- Він пішов на барикади,- продовжував Жавер,- і ось маєте.

- На барикади! - скрикнув швейцар.

- Там його й убили. Підіть розбудіть батька.

Швейцар не поворухнувся.

- Ну, ідіть же! - повторив Жавер і додав: - Завтра тут справлятимуть похорон.

Для Жавера всі події звичайного громадського життя поділялись на категорії - що є вже початком завбачливості та пильності, і кожна пригода мала свій відділок. Всі можливі випадки лежали, сказати б, у певних шухлядах, звідки й виходили, залежно від обставин, у тій чи тій кількості; з вуличних подій там лежали заворушення, заколоти, карнавали, похорони.

Швейцар обмежився тим, що розбудив Баска. Баск розбудив Ніколету; Ніколета розбудила тітку Жільнорман. Діда ж не турбували, гадаючи, що чим пізніше довідається він про нещастя, тим буде краще.

Маріуса віднесли на другий поверх - це зробили так тихо, що ніхто з інших мешканців будинку нічого не чув - і поклали його на старий диван в передпокої пана Жільнормана. Поки Баск бігав по лікаря, а Ніколета відчиняла шафи з білизною, Жан Вальжан почув, що Жавер доторкнувся до його плеча. Він зрозумів цей жест і спустився вниз. Жавер ішов за ним слідом.

Коли вони виходили, швейцар дивився на них так само розгублено та сонно, як і при їхньому з’явленні.

Вони знову сіли в фіакр, а візник - на козли.

- Інспекторе Жавер,- сказав Жан Вальжан,- зробіть мені ще одну ласку.

- Яку? - суворим тоном спитав Жавер.

- Дозвольте мені на секунду зайти додому. Потім я буду цілком у вашому розпорядженні.

Жавер кілька секунд помовчав, зануривши підборіддя в комір сюртука, а тоді опустив переднє віконце.

- Візник,- мовив він,- вулиця Озброєної Людини, номер сім.

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ.
ЗРУШЕННЯ ВСІХ ПІДВАЛИН

Під час переїзду ніхто з них не розкрив більше рота.

Чого хотів Жан Вальжан? Закінчити те, що розпочав: попередити Козету, сказати їй, де Маріус; дати, може, ще кілька корисних вказівок; дати, коли буде змога, останні розпорядження. З ним особисто все було скінчено. Його схопив Жавер, і він не опирався. Хтось інший в його становищі подумав би, мабуть, про вірьовку, яку передав йому Тенардьє, і про грати в першій же, куди його примістять, камері. Але після зустрічі з епіскопом кожне насильство, навіть над самим собою, викликало в Жана Вальжана якесь глибоке релігійне вагання.

Самогубство, це таємниче насильство над невідомим, яке до певної міри може спричинитися й до смерті душі, здазалось йому неможливим.

Біля в’їзду на вулицю Озброєної Людини фіакр зупинився, бо вона була занадто вузька для екіпажів. Жавер і Жан Вальжан вийшли з нього.

Візник смиренно зауважив «панові інспекторові», що сидіння з утрехтського бархату в його кареті все в плямах крові від убитого і в плямах бруду від убивці. Так зрозумів візник цю подію. Він додав, що йому треба за це заплатити, і, діставши з кишені свою промислову книжку, просив пана інспектора ласкаво відзначити в ній «все як слід».

Жавер відіпхнув книжку й спитав у візника:

- Скільки належить тобі за те, що ти чекав, і за поїздку?

- Всього за сім з половиною годин,- відповів візник,- і бархат мій був зовсім новий. Вісімдесят франків, пане інспектор.

Жавер витяг з кишені чотири наполеондори і відпустив фіакр.

Жан Вальжан подумав, що Жавер хоче пішки довести його до поліцейського поста на Блан-Манто, або на пост біля Архіву, який був зовсім близько.

Вони пішли по вулиці, безлюдній, як завжди. Жавер ішов слідом за Жаном Вальжаном. Підійшовши до будинку номер, Жан Вальжан постукав. Двері відчинились.

- Добре,- сказав Жавер.- Підіймайтеся.

І якимось чудним тоном, немов перемагаючи себе, додав:

- Я дожидатиму вас тут.

Жан Вальжан глянув на Жавера. Така поведінка мало відповідала звичкам Жавера. Хоч Жавер і виявляв тепер до нього горде довір’я - довір’я, з яким кішка дозволяє миші відбігати від неї на довжину її лап - але Жан Вальжан, вирішивши остаточно віддати себе в руки Жавера, не дуже дивувався з цього. Він штовхнув двері, увійшов у будинок, крикнув «це я!» швейцарові, який смикнув шнурок, не встаючи з ліжка, і піднявся по сходах.

Дійшовши до другого поверху, він зупинився. На всіх тяжких путях бувають зупинки. Вікно на площадці було відчинене. Як у багатьох старовинних будинках, сходи там освітлювались через вікна, що виходили на вулицю. Вуличний ліхтар висів якраз навпроти і трохи освітлював сходи, що давало домовласникові деяку економію.

Чи то з метою вдихнути свіжого повітря, чи то машинально, Жан Вальжан вистромив голову в це вікно, нахилився й глянув на вулицю. Вона була коротка, і ліхтар освітлював її з краю до краю. Жан Вальжан остовпів з подиву. На вулиці не було нікого.

Жавер пішов.

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ.
ДІД

З дивана, куди поклали Маріуса, Баск з швейцаром перенесли його у вітальню. Прибіг запрошений лікар. Встала тітка Жільнорман.

Налякана тітка, ламаючи руки, ходила по кімнаті, нездатна казати нічого іншого, як: «Чи можливо ж це!» Іноді вона додавала: «Все буде в крові». Коли перші хвилини жаху минулися, вона стала дивитись на те, що трапилось, по-філософському, і це виявилось у вигуку: «Так воно й повинно було скінчитись!» Вона не дійшла ще до «Казала ж я!», звичайного у випадках такого роду.

З наказу лікаря біля дивана поставили брезентове ліжко. Лікар оглянув Маріуса і, переконавшись, що пульс б’ється, що на грудях нема жодної глибокої рани і що кров у куточках рота натекла з носу, звелів покласти його на ліжко без подушки, щоб голова була на одному рівні з тілом і навіть нижче, та оголити тулуб, щоб полегшити подих. Побачивши, що Маріуса роздягають, тітка Жільнорман ретирувалася й пішла до себе перебирати чотки.

На тулубі в Маріуса не знайшли жодної рани, що проникла б у внутрішні органи. Одна куля, удар якої послабив бумажник, збочила з прямої путі й сковзнула по ребрах, розірвавши шкіру та м’язи, але не глибоко. Довга подорож під землею зовсім зсунула з місця переламану ключицю, і тут пошкодження було серйозне. Руки були посічені шаблями. Жоден рубець не спотворив обличчя. Зате голова вся була порубана. Що то були за рани? Були вони тільки на шкірі під шевелюрою чи зачіпали й кістки черепа? Цього не можна ще було сказати. Поганою ознакою було, що вони викликали непритомність, а така непритомність не завжди кінчається тим, що люди приходять до пам’яті. До того ж пораненого дуже знесилила кровотеча. Нижню ж частину тіла, починаючи від поперека, захищала барикада.

Баск та Ніколета дерли білизну і готували бинти. Ніколета зшивала їх. Баск скручував. Корпії не було, і лікар тимчасово припинив кровотечу, приклавши до ран вату. Біля ліжка, на столі з розкладеним на ньому комплектом хірургічних інструментів, горіли три свічки. Обличчя й волосся Маріуса лікар обмив холодною водою. Вода у відрі вмить стала червоною. Швейцар з лойовою свічкою в руці - присвічував.

Лікар, здавалося, сумно замислився. Час від часу він заперечливо хитав головою, немов відповідаючи на якесь поставлене мовчки собі самому запитання. Такі таємничі діалоги лікаря - погана ознака для хворого.

В той момент, коли лікар витирав Маріусові лице й злегка доторкався пальцями до його все ще заплющених повік, двері в глибині вітальні відчинились, і в них показалось довгасте, бліде обличчя.

То був дід.

Повстання вже протягом двох днів дуже хвилювало, обурювало і непокоїло пана Жільнормана. Він не спав минулої ночі, і цілий день його трусила пропасниця. Ввечері він ліг рано, наказавши, щоб увесь будинок позачиняли на засуви, і від утоми задрімав.

Сон у старих - взагалі легкий. Спальня пана Жільнормана межувала з вітальнею, і хоч яких було вжито застережних заходів, а шум розбудив його. Побачена ним крізь двері смужка світла здивувала старика; він устав з ліжка й наповмацки добрався до вітальні.

Він стояв на порозі, спираючись на ручку дверей, трохи нахиливши вперед тремтячу голову, в білому халаті без складок, схожому на саван, і скидався сам на привид, що дивиться в могильну яму.

Він побачив ліжко, а на матраці ясно освітленого, скривавленого юнака, білого, мов віск, з заплющеними очима, розкритим ротом, синіми губами, голого до поперека, вкритого червоними ранами, нерухомого.

Дід затрусився всім тілом, скільки могло труситись його закостеніле тіло. Очі його з пожовтілою від старості роговицею потьмарились; все його обличчя враз набуло землистого кольору скелета; руки повисли, немов десь у них лопнула пружина, тремтячі пальці на його старих руках розчепірились; коліна підігнулись, спід халата виднілися його кволі голі ноги, вкриті білим волоссям.

- Маріус! - пробурмотів він.

- Пане,- сказав Баск,- пана щойно привезли. Він був на барикаді і...

Якесь передсмертне преображення випростало, неначе юнака, цього сторічного старого.

- Пане,- звернувся він до лікаря,- ви, очевидно, доктор. Скажіть мені насамперед одне. Він мертвий; правда?

Вкрай схвильований лікар мовчав.

Пан Жільнорман, ламаючи руки, вибухнув жахливим сміхом.

- Він умер! Він умер! Він дав убити себе на барикаді, з ненависті до мене! То неначе я сам убив його! А, кровопивець. Ось яким повертається він до мене! Горе мені - він мертвий!

Він підійшов до вікна, розчинив його навстіж, немов задихався, і, дивлячись у ніч, заговорив до вулиці, до темряви:

- Проколений, порубаний, зарізаний, вбитий, пошматований! Гляньте на цього ледаща! Він добре знав, що я чекаю його, що я звелів приготувати йому його кімнату, що біля свого ліжка я поставив портрет його, зроблений, коли він був ще дитиною. Він добре знав, що йому треба було тільки повернутись додому, що я кличу вже його вже кілька років; що всі вечори я сидів перед каміном, поклавши на коліна руки і не знаючи, що робити, що я зовсім здурів через це. Ти добре знав, що тобі треба лиш повернутись та сказати: «Це я», і ти станеш панувати в будинку, а я буду слухатись тебе, і ти робитимеш, що схочеш, із старим дідом. Ти добре знав це все, але ти сказав собі: «Ні, це рояліст, і я не піду». І ти пішов на барикаду, і з злості дав себе убити. Щоб по- мститись за те, що я колись казав тобі з приводу герцога де Беррі. Це - просто підло! Лягайте ж собі і спіть спокійно! Він умер. Добре ж моє пробудження.

Лікар, починаючи тепер непокоїтись і за старого, підійшов до пана Жільнормана й узяв його за руку. Дід обернувся, глянув на нього очима, що нібито збільшились та налилися кров’ю, і спокійним тоном промовив:

- Дякую вам, пане. Я - спокійний, я - чоловік, я бачив, як помирав Луі XVI, і вмію зносити події. Жахливе лиш те, що все це зло, коли подумаєш, роблять ваші газети. У вас - писаки, базікали, адвокати, оратори, трибуни, дискусії, прогреси, освіта, права людини, свобода преси... і ось маєш: тобі в будинок приносять твоїх дітей. А, Маріус! Це - мерзенство. Убитий! Помер раніше, ніж я. Барикада. О, бандит! Ви, доктор, гадаю, з нашого кварталу? Я добре знаю вас. Я з вікна бачу, як ви проїздите у вашому кабріолеті. Зараз скажу вам. Ви помиляєтесь, гадаючи, ніби я гніваюсь. На мертвого не гніваються. То була б дурниця. Я ж виховав дитину. Я був уже старий, коли воно було зовсім мале. Він грався в Тюільрі, з своєю лопаточкою та своїм крісельцем, а я, щоб доглядачі не сердились, тростиною зарівнював ямки, які він викопував у землі лопатою. Одного дня він крикнув: «Геть Луі XVIII!» і пішов. Провина була не моя. Він був такий рожевенький і такий білявий. Мати його вмерла давно. Чи помітили ви, що всі маленькі діти - блондини? Від чого це залежить? Він син одного з тих луарських розбійників. Але ж діти не відповідають за злочин батьків. Я пам’ятаю його, коли він був такий заввишки. Він ніяк не міг вимовити д. Щебетав він так ніжно й так нерозбірливо, ніби пташка. Згадую, як одного дня, біля Геркулеса Фарнезького, його оточили й милувалися ним, такий він був гарний. Голівку він мав таку, як малюють на картинах. Я іноді кричав на нього, сварився тростиною, але він добре знав, що то - жарти. Коли ранком він увіходив до мене в кімнату, я бурчав, але для мене то було сонце. Проти цих малих нічого не вдієш. Вони хапають вас і не пускають. Правду сказати, не було нікого кращого за це дитя. І що ви скажете тепер про ваших Лафайєтів, ваших Бенжаменів Констанів та про ваших шкуродерів Корселей, які вбили його? Ні, так воно пройти їм не може.

Він наблизився до нерухомого, блідого Маріуса, коло якого знову клопотався лікар, і знову почав ламати собі руки. Побілілі губи старого ворушилися неначе машинально, і з них разом з криком виходили майже нерозбірливі, ледве чутні слова: «А, безсердечна людина! А, члени клубів! А, негідник! О, септамбрізер!» То вмираючий кидав докори трупові.

Помалу, як воно буває завжди, коли внутрішні переживання вибухнуть нарешті назовні, слова його стали менш нескладні, але він, здавалося, не мав уже сили вимовляти їх. Голос старого був такий приглушений та здушений, ніби говорили на тому боці провалля.

- Мені, зрештою, однаково, бо невдовзі я й сам умру. І подумати, що в цілому Парижі нема жінки, яка не була б рада дати щастя цьому негідникові. Шельма, замість того, щоб розважатись і тішитися життям, пішов битися і дозволив покалічити себе картеччю, як дурень. І задля кого, задля чого? За республіку. Замість того, щоб ходити танцювати до Шом’єр, як годиться молодим людям. Варто його мати двадцять років. Республіка... яка гарна дурниця! Робіть, отож, гарних хлопців, бідолашні матері! Він умер. Ну що ж; у нас у будинку буде два покійники. Ти, значить, дозволив учинити з собою таке за прекрасні очі генерала Ламарка. А що ж він зробив тобі, той генерал Ламарк? Рубака. Базікало. Дозволити вбити себе за мертвого. Хіба тут не збожеволієш? Подумайте: двадцять років! І навіть не повернув голови подивитись, чи не залишає він чогось позаду. А тепер нещасні старики повинні помирати зовсім самотні. Здихай собі в кутку, старий хрін! Ну, то й добре! Кращого я й не сподівався: це вб’є мене враз. Я - занадто старий. Мені сто років; мені сто тисяч років. Я давно вже маю право вмерти. А після цього - вже кінець. Кінець... яке щастя. Навіщо даєте ви йому нюхати нашатирний спирт і стільки ліків? Ви ж марно витрачаєте сили, дурний ви доктор. Киньте; він мертвий, зовсім мертвий. Я - теж мертвий і добре розуміюсь на цьому. Він нічого не робив наполовину. О, який наш час підлий, підлий, підлий! Ось що думаю я про вас, і про ваші ідеї, і про ваші системи, і про ваших учителів, і про ваших оракулів, і про ваших лікарів, і про ваших мерзенних письменників, і про ваших шахраїв-філософів, і про всі революції, які ось уже шістдесят років полохають гайвороння в Тюільрі! І коли ти так безжально дозволив убити себе, то я навіть не жалітиму за тобою, чуєш ти, убивце?

В цей момент Маріус повільно розплющив очі, і погляд його, все ще затьмарений летаргією, спинився на пані Жільнормані.

- Маріус! - скрикнув старик.- Маріус, маленький мій Маріус! Моя дитино! Сине мій коханий! Ти розкриваєш очі, ти дивишся на мене, ти - живий! Спасибі!

І він упав непритомний.

КНИГА ЧЕТВЕРТА.
ЖАВЕР СПАНТЕЛИЧЕНИЙ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ЖАВЕР СПАНТЕЛИЧЕНИЙ

Жавер тим часом повільною ходою віддалявся від вулиці Озброєної Людини.

Він ішов, уперше в своєму житті похнюпивши голову і вперше ж таки в своєму житті заклавши руки за спину.

До цього дня Жавер з двох відомих поз Наполеона наслідував лише одну - ту, що виявляє рішучість: схрещені на грудях руки. Та, що виявляє нерішучість - руки за спиною - була йому невідома. Тепер у ньому відбулася якась зміна: вся його постать, повільна і похмура, виявляла тугу.

Він заглибився в мовчазні вулиці.

Ішов він не навмання, а в певному напрямку.

Він пішов найкоротшим шляхом до Сени: дійшовши до набережної Берестів, пройшов нею, проминув Гревський майдан і зупинився на невеличкій відстані від поліцейського поста на майдані Шатле, біля моста Нотр-Дам. Тут, між мостами Нотр-Дам і Мінял, з одного боку, і між набережними Межісрі та Квітковою - з другого, Сена утворює ніби озеро з дуже швидкою течією посередині.

Моряки бояться того моста на Сені. Нема нічого небезпечнішого за цей потік, який за тих часів був затиснутий між стояками зруйнованого тепер млина. Такі близькі один до одного мости ще збільшували небезпеку; вода з страшною швидкістю мчить під їх арками. Вона збивається там у жахливі складки, які зростають і кількістю, і розмірами. Хвилі накидаються на стояки мостів, немов хочуть висмикнути їх з дна ріки товстими водяними канатами.

Людина, упавши туди, вже не вирине на поверхню. Там тонуть найкращі плавці.

Жавер сперся ліктями на парапет, поклав підборіддя на долоні і, машинально поскубуючи свої буйні бакенбарди, замислився.

Ось уже кілька годин Жавер перестав бути таким, яким він був завжди. Він розгубився. Його мозок, такий ясний у своїй темноті, втратив прозорість; в цьому кристалі з’явилась якась темна цяточка. В глибині сумління Жавер відчував, що розуміння їм своїх обов’язків якось роздвоюється, і не міг приховати цього від себе. Коли він так несподівано зустрів на березі Сени Жана Вальжана, в ньому було почуття вовка, який знову схопив свою здобич, і почуття пса, який знову знайшов свого пана.

Він бачив перед собою дві путі, обидві однакові прямі, і це охоплювало його жахом, бо все своє життя він знав одну лиш пряму лінію. І що ще гірше - ці дві путі були розбіжні. Одна з цих прямих ліній виключала другу. Котра була правильна?

Описати його становище словами - неможливо.

Бути зобов’язаним життям якомусь злочинцеві, визнати цей борг і сплатити його; поставити себе, проти своєї волі, на одну дошку з біглим каторжником і заплатити йому послугою за послугу; дозволити сказати собі: «Забирайся!», а тоді й самому сказати: «Будь вільним»; принести в жертву особистим мотивам свої службові обов’язки, обов’язки загального характеру і почувати в цих особистих мотивах теж щось загальне, може, навіть вище за службові обов’язки; зрадити суспільство, щоб залишитися вірним своєму сумлінню... таке накопичення всіх цих реальних абсурдів гнітило його.

Його дивувало, що Жан Вальжан зробив йому милість, і чудувало, що він, Жавер, зробив милість Жанові Вальжану.

Що з ним сталося? Він шукав колишнього самого себе і не знаходив.

Що робити тепер? Віддати Жана Вальжана правосуддю - погано; залишити його на волі - погано. У першому випадку урядовець пав би нижче за каторжника. В другому випадку каторжник піднісся б над законом і потопив його. В обох випадках - ганьба для Жавера. Всі можливі вирішення були падінням. Доля ставить границі можливому, поза якими - безодня. На краю такої безодні стояв і Жавер.

Завдавала йому туги потреба думати. До цього змушували ці протилежні, надзвичайно бурхливі переживання. А думання було незвичайним для нього і навіть болісним процесом.

В думання завжди є певна кількість внутрішнього повстання, і це дратувало Жавера.

Думати про будьщо поза вузьким колом його служби - завжди втомлювало його, бо не давало ніякої користі. Думки ж про те, що сталось сьогодні, були для нього мукою. А проте після таких потрясінь треба було зазирнути в обоє сумління й розібратися в собі самому.

Сьогоднішні його вчинки викликали дрож у Жавера. Він, Жавер, всупереч усім поліцейським правилам, всупереч усій громадській і судовій організації, всупереч закону в цілому, визнав за потрібне дати волю людині. Так було краще для нього. Громадські інтереси він підкорив своїм власним. Хіба ж таке можна кваліфікувати! Кожен раз, згадуючи про свій вчинок, якому він не міг навіть підшукати назви, Жавер тремтів з голови до ніг. Що ухвалити? Йому залишилось одне: негайно повернутись на вулицю Озброєної Людини і заарештувати Жана Вальжана. Ясно, то був його обов’язок. Але він не міг зробити цього.

Щось перегороджувало йому дорогу в цьому напрямі.

Що саме? Як? Невже ж у світі існує ще щось крім трибуналів, судових наказів, поліції та уряду? Жавер був у цілковитому замішанні.

Недоторканий галерник! Каторжник, якого не можна заарештувати! І винний у цьому Жавер!

Жавер і Жан Вальжан; людина, створена, щоб карати, і людина, створена, щоб терпіти; двоє людей, підлеглі закону, дійшли того, що поставили себе понад законом... Хіба це не жахливо?

Як же так? Невже ж за такі неймовірно незаконні речі ніхто не буде покараний? Жан Вальжан, що виявився сильнішим за весь існуючий соціальний лад, залишатиметься вільним, а він, Жавер, і далі їстиме казенний хліб?

Думки його ставали просто жахливі для нього самого.

Він міг би дорікнути собі ще й те, що привіз бунтаря додому, на вулицю Філь-дю-Кальвер; але про таке він вже й не думав. Дрібніші помилки губляться в більших. До того ж бунтар був, очевидно, мертвий, а за законом смерть припиняє переслідування.

Жан Вальжан! Ось що тягарем лежало на його сумлінні.

Жан Вальжан збивав його з пантелику. Всі аксіоми, на які він спирався ціле своє життя, завалювалися перед цією людиною. Великодушність Жана Вальжана гнітила Жавера. Він згадав інші факти, які раніше вважав за дурниці і які здавались йому тепер істиною. За спиною Жана Вальжана виростала постать пана Мад- лена, їхні фігури зливалися в одну, суцільну і гідну пошани. Жавер почував, як у душу його проникло щось жахливе: захоплення каторжником. Повага до галерника... чи можливо ж це? Він здригався, думаючи про таке, але не міг позбутись її. Даремно пручався Жавер: в глибині серця він мусив визнати високу душу цього негідника. То було просто відразливо.

Злочинець-благодійник; каторжник, який співчуває людям, буває до них милостивим, м’яким, допомагає їм, платить за зло добром і прощенням за ненависть; каторжник, який воліє краще загинути сам, ніж убити свого ворога, і рятує того, хто колись завдав йому непоправного удару; галерник, що стоїть навколішки на вершині доброчесності, ближчий до ангела, ніж до людини! Жавер мусив визнати, що таке страховище існує.

Далі тривати так не могло.

Звичайно, і ми підкреслюємо це, він не без боротьби здався цьому страховищу, цьому безчесному ангелові, цьому огидному героєві, що обурював майже так само, як і дивував. У кареті, коли він з Жаном Вальжаном сидів поруч, тигр закону двадцять разів починав рикати в його душі. Двадцять разів хотів він кинутись на Жана Вальжана, схопити його і пожерти, тобто - заарештувати.

І дійсно, що було простішого? Крикнути біля першого поста, повз який вони проїздили: «Ось збіглий каторжник!» Покликати жандармів і сказати їм: «Ця людина належить вам». А самому піти, залишивши там цього рокованого чоловіка, не знати про дальше і більше ні в що не плутатись. Цей чоловік назавжди буде полоненим закону, і закон робитиме з ним, що схоче. Що є справедливішого? Жавер казав собі все це; він хотів, не зважаючи ні на що, діяти, схопити цього чоловіка, але й тоді, як і тепер, не міг. Судорожно підводячись до коміра Жана Вальжана, рука його, немов під тиском неймовірної ваги, кожен раз падала вниз, і на споді душі він чув голос, якийсь дивний голос, що кричав йому: «Добре! Видай свого рятівника. А тоді, як Понтій Пілат, звели принести води і помий собі пазурі».

Потім думки Жавера спрямувались на нього самого, і поруч з Жаном Вальжаном, звеличеним, він бачив себе, Жавера, приниженого.

Каторжник був його благодійником!

Але як міг він дозволити цій людині дарувати йому життя? Він має право бути вбитим на барикаді. Він мусив би використати це право. Краще було б покликати на поміч собі проти Жана Вальжана інших повстанців і змусити їх розстріляти його.

Найбільше мучило Жавера те, що він утратив свою впевненість. Він почував, що не має грунту під ногами. Від кодексу законів в його руці залишився тільки шматочок. Він зазнавав невідомих йому доти мук сумління. В ньому з’явилась якась сентиментальність, зовсім відмінна від вимог закону, єдиного його мірила досі. Залишатися чесним у старому розумінні не задовольняло Жавера. Перед ним постав цілий ряд нових фактів, які полонили його. Його душі відкрився цілий новий світ: вчинене й відплачене благодіяння, самовідданість, милосердя, поблажливість, насильство жалощів над суворістю, безсторонність, заперечення абсолютного засудження, скасування осудів, можливість з’явлення сльози в оці закону, якесь особливе правосуддя боже, протилежне правосуддю людському. Він бачив, як у мороку сходить страшне, незнане сонце моралі. Воно лякало і сліпило його, як сову, що змушена дивитися на орла.

Він казав собі, що це - правда, що влада може помилятися, що бувають винятки, що факт може йти всупереч правилу, що в текст закону всього вмістити не можна, що треба вважати на не- передбачуване, що чеснотливість каторжника може поставити пастку на чеснотливість урядовця, що потворне може бути божественним, що такі пастки ставить іноді доля. І Жавер в розпачі казав собі, що не гарантований від сюрпризів і він.

Він мусив визнати, що добрість існує. Цей каторжник був добрим. І, неймовірна річ, добрим щойно був і він сам. Значить, він розбещується.

Він уважав себе за підлого. Він був огидний собі самому.

Ідеал для Жавера становило бути не людяним, не великим, не величним, а бути бездоганним.

А він тільки но допустився помилки.

Як міг він дійти до цього? Як усе це сталось? Він сам не міг сказати. Обома руками стискував Жавер собі голову, але даремно: він не розумів нічого.

Він, звичайно, завжди мав намір видати Жана Вальжана законові, якого Жан Вальжан був полоненим, а він, Жавер,- рабом. Поки Жан Вальжан був у нього в руках, він і на секунду не признавався собі, що збирається випустити його. Рука Жавера розтулилась якось несвідомо для нього і випустила Жана Вальжана.

Перед очима його поставали найрізноманітніші, загадкові, цілком нові факти. Він ставив собі запитання, відповідав на них, і ці відповіді лякали його. Він питав себе: «Що зробив цей каторжник, ця відчайдушна людина, за яким я так невблаганно ганявся та переслідував, який мав мене в своїй руці, який міг помститися й мусив помститися, по перше, щоб зігнати злість, а подруге, для власної безпеки, і який помилував мене й дарував життя? Чи виконував він свій обов’язок? Ні. Щось більше. А що зробив я, звільнивши його? Виконав мій обов’язок? Ні. Щось більше. Є, виходить, щось більше, ніж обов’язок? Тут він плутався. Терези його псувались: одна шалька падала в безодню, а друга здіймалась до неба. І Жавера лякали однаково і та, і та. Не будучи аж ніяк ні так званим вольтер’янцем, ні філософом, ні невіруючим; відчуваючи, навпаки, інстинктивну пошану до офіціальної церкви,- він ставився до неї як до важливої частини соціального цілого. Релігією його був порядок, і цього було йому досить. Ставши дорослим і урядовцем, він майже всі свої релігійні почуття вкладав у поліцію і - ми кажемо це без найменшої іронії, а цілком серйозно - був шпигуном так, як інші бувають священиками. І в нього було своє верховне начало: пан Жіске. І до сьогодні він ніколи й не думав про інше верховне начало: бога.

Цю нову владу - бога - він відчув зненацька і замішався.

Присутність нового, несподіваного начальства загнала Жавера в безвихідь. Він не знав, як триматися з ним; знав тільки, що підлеглий повинен завжди згинатися, не має права ні не слухатись, ні критикувати, ні сперечатися; а коли начальник занадто дивує його, нижчий може зробити єдине: подати заяву про відставку.

Але як його подати таку заяву богові?

Та над усім цим панувала одна думка, і до неї Жавер раз-у-раз повертався: думка про те, що він порушив закон. Він випустив рецидивіста, збіглого каторжника. Він звільнив галерника. Він украв у закону людину, що йому належала. Він зробив це. Він не розумів уже себе. Він не був більше певний себе самого. Він не розумів причин свого вчинку, голова його паморочилась. До останнього дня він жив сліпою вірою, яка зроджує і похмуру чесність. Тепер ця віра покинула його, і тієї чесності йому бракувало. Все, в що він вірив, розвіялося. Нові істини, проти його волі, безжально опановували його голову. Віднині доводилось стати іншою людиною.

Він зазнавав дивного болю в сумлінні, з якого раптом здійняли катаракту. Він бачив те, на що йому гидко було дивитись. Він почував себе випорожненим, некорисним, відірваним від свого минулого життя, покинутим, знищеним. Представник влади в ньому помер. Його існування втратило свій смисл.

Жахливе становище: бути зворушеним.

Бути гранітом і сумніватися! Бути злитою в формі закону статуєю покари і раптом, під бронзовою оболонкою, помітити щось неслухняне, стороннє, якусь подобу серця. Сплатити добром - за добро, яке лише вчора вважав за зло! Бути сторожовим псом і лизати руки! Бути кригою і танути! Бути лещатами і стати рукою! Раптом відчути пальці, які розтулюються! Випустити здобич! Це ж - страшна річ!

Людина-снаряд збивається з дороги і повертає назад.

Бути змушеним визнати, що непомильність не завжди непомильна; що хибне є і в догмі; що слово закону - це ще не все; що суспільство влаштоване недосконало; що, виконуючи накази влади, можна вагатись; що й нехибне може похитнутись; що й судді - люди; що й закон може помилитись; що й трибунали - не завжди праві! Побачити розколину в безкраїй блакиті неба!

Те, що відбувалося в Жавері, можна назвати Фампу²³⁵ прямолінійної совісті; збоченням з второваного шляху душі; знищенням чесності, яка, пущена по прямій лінії, розбилась об бога. Звичайно, дивно було, що кочегара порядку, машиніста влади, на сліпому залізному коні, який йде певною прямою дорогою, міг вибити з сідла жмуток світла. Дивно, що незмінне, пряме, геометрично правильне, недвижне, досконале могло схитнутись. Що й з паровозом може трапитись те, що сталось на шляху до Дамаска.²³⁶

Бог, завжди живучи в людині і будучи справжньою совістю противиться облудному, забороняє іскрі гаснути, наказує променеві пам’ятати про сонце, повеліває душі відрізняти істиний абсолют від абсолюту фіктивного. Людство не може загинути; від людини не можна відібрати серця. Чи розумів Жавер це прекрасне явище, найкраще, мабуть, з усіх дій усередині нас? Чи збагнув він цю таємницю? Чи усвідомлював він її? Очевидно, ні. Але він почував, як під тиском цієї безперечної незбагненності у нього розломлюється череп.

Це диво не стільки преобразило його, скільки він став його жертвою. Він страждав, був у розпачі. В усьому цьому він бачив тільки одне: жити стало неймовірно тяжко. Йому здавалось, що ніколи вже не зможе він вільно дихати.

Він не звик мати над головою щось невідоме.

Досі все, що було над ним, уявлялось йому у вигляді чистої, рівної, ясної поверхні. Там не було нічого невідомого або темного. Все було певне, узгоджене, систематизоване, точне обмежене, замкнене, передбачене. Влада була чимсь рівним: ніяких проваль, і голова не йшла обертом. Невідоме Жавер завжди бачив тільки внизу. Неправильне, несподіване, хаотичні розколини, можливість упасти в безодню - все це бувало внизу, у бунтарів, у поганих людей, у знедолених. Тепер Жавер закинув голову назад, і його злякало неймовірне видовище: безодня вгорі.

Як! Все в тебе, згори донизу, зірвано! Все абсолютно переплуталось. На що ж звірятися? Те, чого був певний, завалилося.

Як! Хиби панцеря суспільства виявив якийсь великодушний негідник! Як! Чесний слуга закону раптом опинився між подвійним злочинством: випустити людину - злочин; і заарештувати її - теж злочин. Значить, в наказі, даному державою урядовцеві, не все просто та ясно? І виконуючи обов’язок, можеш потрапити в безвихідь! І все це реальне! Невже правда, що колишній бандит, зігнутий під тягарем осуду, може випростатись і бути правим? Чи імовірно це? Бувають, значить, випадки, коли закон мусить відступити перед преображеним злочином та ще просити пробачення?

Так. Все це було так, і Жавер це бачив. Жавер сам брав у цьому участь і не може заперечувати факту. То була дійсність. Жахливо те, що реальні факти могли дійти такого неподобства.

Якби факти виконували свій обов’язок, вони обмежились би тим, щоб бути доказами правоти закону. Факти - це бог, який посилає їх. Невже тепер анархія сходитиме з неба?

Під впливом чимраз більшої туги та оптичного обману, викликаного його розгубленістю, все, що могло б послабити або виправити враження Жавера,- зникало. Суспільство, люди, всесвіт стали тепер перед його очима в простому і огидному вигляді. Карна система, судові справи, влада суду, присуди його, самі судді, уряд, запобіжні та респресивні заходи, казенна мудрість, законна непомильність, принцип урядування, всі догми, на які спирається цивільна й політична безпечність: верховенство монарха, правосуддя, логіка, що випливає з кодексу законів, соціальні абсолюти, громадська справедливість,- все це розбилося вдрізки, обернулось у хаос. Сам він, Жавер, охоронець порядку, непідкупний службовець поліції, собака провидіння, що стерегла суспільство,- переможений і лежить на землі. А над цією руїною стоїть чоловік у зеленому ковпаку²³⁷ і з ореолом круг чола. Ось до якої катастрофи він дійшов. Ось яке страшне видіння було в його душі.

Чи можна ж знести таке? Ні.

Становище жахливе. Вийти з нього можна було тільки двома способами: один - рішуче піти до Жана Вальжана і знову посадити в тюрму каторжника; другий...

Жавер відійшов од парапету і, на цей раз - с високо піднесеною головою, упевненим кроком попрямував до поліцейського поста, що на нього вказував ліхтар на розі майдана Шатле.

Побачивши там крізь шибку сержанта, він увійшов у помешкання. Поліцаї впізнають один одного з самої манери штовхати двері. Жавер назвав себе, показав сержантові свою службову картку й сів до столу, де горіла свічка. На столі стояла свинцева чорнильниця й лежали перо та папір для можливих протоколів і записок нічних патрулів.

Цей стіл та ще плетений стілець - необхідна ознака такої установи. Він є на кожному поліцейському посту, і його незмінно прикрашає самшитове блюдечко з тирсою та картонна коробочка з червоними облатками. Це - нижній поверх офіціального стилю. З нього починається державна література.

Жавер узяв перо та аркуш паперу й заходився писати. Написав він ось шо:

Кілька нотаток, корисних для служби.

1. Прошу пана префекта прочитати це.

2. Ув’язнені, повернувшись від слідчого, роззуваються і босоніж стоять на кам’яній підлозі, поки їх обшукують. Багато хто кашляють, коли знову приходять до в’язниці. Це спричиняється до витрат на лікування.

3. Добре, що, висліджуючи когонебудь, агентів поліції розміщують на певній відстані один від одного, але у важливих випадках кожен з них мусить бачити принаймні одного з своїх сусідів. Тоді, якщо хтонебудь з них вийде, з якоїсь причини, з строю, другий, помітивши це, заступить його.

4. Незрозуміло, чому спеціальні правила тюрми Мадлонет забороняють заарештованим мати стілець навіть за окрему плату.

5. В арештантській крамниці в Мадлонет грати мають лише два прути, що дозволяє в’язням доторкатися до руки продавниці.

6. В’язні, звані гавкалами, які викликають до приймальної інших в’язнів, беруть по два су з кожного, щоб вигукнути його ім’я розбірливо. Це - крадіжка.

7. В ткацькій майстерні за порвану нитку з в’язнів утримують десять су. Це - зловживання з боку підрядчика, бо тканина від того не стає гіршою.

8. Досадно, що відвідувачам тюрми Ла Форс, щоб потрапити до приймальні, доводиться проходити через двір дівчат.

9. Всім відомо, що жандарми в дворі префектури завжди розповідають, як слідчі допитують заарештованих. Коли жандарм, який мусив би свято берегти таємниці, повторює те, що він чув у кабінеті слідчого, то це - серйозне порушення правил.

10. Мадам Анрі - чесна жінка; крамниця її дуже чиста. Погано тільки, що жінка торгує біля дверей секретної камери. Це - не гідно Консьєржрі, так добре поставленої тюрми».

Жавер цілком спокійно написав усе це своїм звичайним чітким почерком, не пропускаючи жодної коми й поскрипуючи пером по паперу. Під останнім рядком він підписав:

«Жавер.

Інспектор першої категорії.

Пост на майдані Шатле.

7 червня 1832 р. близько першої години ночі»

Жавер висушив тирсою чорнило, згорнув папірець, як згортають листи, написав на звороті «До відома адміністрації», поклав записку на стіл і вийшов з помешкання поста. Скляні загратовані двері зачинились за ним.

Він знову перетяв по діагоналі майдан Шатле, вийшов на набережну, з автоматичною точністю повернувся на покинуте їм чверть години тому місце, сперся на ту саму плиту парапету й прибрав ту саму позу. Здавалось, він і не сходив з того місця.

Було абсолютно темно. Момент могильного мороку, що настає після півночі. Стеля з хмар ховала зорі. Небо здавалось зловісно глибоким. В будинках у Сіте не було вже жодного вогнику. Ніхто не проходив. Видно було лише те, що ні на вулицях, ні на набережних нема нікого. В темряві виднілися обриси собору Паризької богоматері і Палацу правосуддя. Ліхтар забарвлював у червоне верхній край парапету. Силуети мостів майже зливались у тумані. Дощі підвищили рівень ріки.

Місце, де стояв Жавер, приходилось, ми пам’ятаємо, якраз над стромовиною Сени, над тією страшною спіраллю з вирів, що крутиться, немов безконечний гвинт.

Жавер нахилив голову й глянув униз. Все було чорне. Він не бачив нічого. Чути було клекіт піни, але річки не було видно. Подеколи в цій запаморочливій глибині блимав якийсь вогник. Вода має властивість і найтемнішої ночі діставати звідкись світло й обертати його на вогняного вужа. Потім вогник зникав, і все знову ставало невидимим. Там, здавалось, простилався безкрай. Внизу, під ногами, була не вода, а безодня. Мур набережної, стрімкий, то ледве видний у випарах води, то невидний зовсім, справляв враження стіни бездонного урвища.

Нічого не було видно, але почувалась ворожа свіжість води і неприємний запах мокрого каміння. Ця безодня дихала якимось суворим духом. Підвищення рівня ріки, більше вгадуване, ніж помітне, трагічний шепіт хвиль, похмуре громадище арок моста, уявлюване падіння в цю чорну безодню,- все це було повно жаху.

Жавер кілька хвилин стояв нерухомо, дивлячись на цей отвір у пітьмі. Він споглядав незриме з пильністю, що скидалася на уважність. Вода клекотіла. Раптом Жавер скинув свій капелюх і поклав його на край набережної. Через секунду висока, чорна постать, яка запізнілому прохожому могла б здатися привидом, з’явилася на парапеті, потім нахилилась до Сени, випросталась і раптом упала в темряву. Вода глухо хлюпнула, і тільки морок був свідком конвульсій цієї зниклої під водою темної постаті.

КНИГА П’ЯТА.
ВНУК І ДІД

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ДЕ ЗНОВУ БАЧАТЬ ДЕРЕВО З ЦИНКОВОЮ ПЛАСТИНКОЮ

Через деякий час після щойно описаних нами подій робітник Булатрюель пережив глибоке хвилювання.

Булатрюель - це той дорожний робітник у Момфермейлі, якого ми бачили вже в похмурих частинах нашого роману.

Булатрюель - читач, може, пам’ятає - займався різними справами, між іншим і темними. На великому шляху він трощив каміння і грабував подорожніх. Грабар і злодій водночас, він мав одну мрію: вірив у скарби, закопані в Монфермейльському лісі. Він сподівався знайти ці гроші десь у землі, під деревом, а тим часом охоче шукав їх у кишенях прохожих.

Даного моменту, правда, він був обережний. Йому тільки но пощастило виплутатися з скрутного становища. Його, ми пам’ятаємо, взяли у вертепі Жондретів разом з іншими бандитами. І порок буває корисним: його врятував нахил до пияцтва. Так і не з’ясували, був він там, щоб украсти, чи пограбували його самого. Постанову про непричетність його до справи було ухвалено на підставі доведеного сп’яніння його в той вечір, і Булатрюеля звільнили. Він повернувся на свою ділянку між Ганьі та Ланьі і, залишаючись під доглядом адміністрації, смиренно заходився бити каміння для шосе. Ця пригода змусила його замислитись: він трохи збайдужнів до злодійства, що мало не занапастило його, а зате ще більше захопився вином, що його врятувало.

До хвилювання ж, якого він зазнав незабаром після повернення в укритий дерном курінь, спричинилося ось що.

Вирушаючи одного світанку своїм звичаєм на роботу, а може, і в засідку,- Булатрюель побачив між галузками дерев людину. Бачив він тільки її спину, але постать її, не зважаючи на сутінь і на відстань, здалася йому не зовсім незнайомою. Дармащо п’яниця, а пам’ять Булатрюель мав хорошу та ясну; така захисна зброя необхідна кожному, хто не в ладах з законним порядком.

- Де в біса бачив я щось подібне до цього чоловіка? - спитав себе Булатрюель.

Але відповісти він міг тільки те, що ця постать нагадує когось, чиї риси невиразно збереглися в його мозку.

Не спромігшись установити його особи, Булатрюель почав згадувати різні факти та розраховувати. Чоловік був не тутешній. Він звідкись прибув. Очевидно, пішки. Такої пори через Монфер- мейль не проїздить жоден диліжанс. Ішов він цілу ніч. Звідки ж він прибув? Не здалека, бо в нього не було ні торби, ні клунка. Безсумнівно, з Парижа. Чому опинився він тут у лісі? Чому опинився він у ньому такої години? Що збирається робити?

Булатрюель подумав про скарб. Порившись у себе в пам’яті, він невиразно згадав про подібну ж тривогу, яку кілька років тому викликав у нього чоловік, що, здавалось йому, мусив бути цією самою людиною.

Розмірковуючи, він під тягарем думок схилив голову: жест природний, але недоречний. Коли Булатрюель підвів голову, він не побачив уже нікого. Чоловік той, користуючись сутінню, зник у лісі.

- Клянусь дияволом, я таки розшукаю його,- сказав Булатрюель.- Я знайду парафію, до якої належить цей парафіянин. Цей гуляка з патрон-мінет має якісь наміри, і я знатиму їх. В моєму лісі не може бути невідомих мені секретів.

Він міцніше стиснув гостру мотику.

- Цим,- буркнув Булатрюель,- можна бити і землю, і людину.

І намагаючись іти маршрутом незнайомого, він заглибився в чагарник.

Через сотню кроків йому став допомагати день, бо починало розвиднятися. Відбитки ніг на піску, прим’ята трава, зламаний верес, молоді зігнуті галузки кущів, що випростувалися з граціозною повільністю руки юної жінки, яка потягається, прокинувшись,- правили йому за слід. Він йшов ним, а потім загубив його. Час минав. Він зійшов на горбок. Мисливець, що, насвистуючи пісеньку Гільєрі, проходив стежкою в далині, подав йому думку здертись на дерево. Дармащо старий, Булатрюель був дуже проворний. Там ріс високий бук, гідний Тітіра і Булатрюеля. Булатрюель якомога вище здерся на цей бук.

Ідея була гарна. Оглядаючи той бік горизонту, де ліс ріс найбільш густо, він раптом побачив незнайомого.

Але не встиг Булатрюель побачити його, як знову спустив з ока.

Незнайомий вийшов, або краще сказати - прослизнув, на галявину, затулену великими деревами і дуже добре відому Булатрюелеві, бо там біля купи жорнових каменів стояіз хворий каштан з прибитою до його кори цинковою пластинкою. Цю галявину називали колись урочищем Бларю. Невідомо для чого призначена купа каміння, яку бачили там тридцять років тому, залишилась, безсумнівно, і досі. Ніщо не стоїть так довго, як купа каміння; хіба дощаний паркан. Лежить вона тимчасово. Яка чудова причина, щоб вона лежала довго.

Зраділий Булатрюель скорше упав, ніж зліз з дерева. Лігво знайдено, треба тільки впіймати звіря. Славетний скарб, імовірно, був там.

Добратися до тієї галявини було не легко. Коли йти проторованими стежками, що, немов дратуючи, роблять тисячу закрутів, то це забрало б добру чверть години. Коли іти навпростець, хащами, надзвичайно густими та колючими, то довелось би витратити щонайменше півгодини. Булатрюель, на своє нещастя, не зрозумів цього. Він звірився на пряму лінію: оптичний обман, що, правда, заслуговує на повагу, але занапащає багатьох людей. Хащі, хоч які густі, здались йому найкращим шляхом.

- Підемо вовчою вулицею Ріволі,- сказав Булатрюель.

Звиклий ходити манівцями, Булатрюель на цей раз помилково пішов навпростець і рішуче кинувся в хащі.

Йому довелося мати справу з різаком, з кропивою, з глодом, з шипшиною, з будяками, з надзвичайно сердитими колючками. Його дуже подряпало.

На дні яру довелось переходити через воду.

Нарешті через сорок хвилин він добрався до галявини Бларю, спітнілий, мокрий, задиханий, подряпаний, розлючений.

На галявині - нікого.

Булатрюель підбіг до купи каміння. Вона стояла на своєму місці. Її не винесли.

Чоловік же зник у лісі. Він пішов. Куди? В якому напрямі? Де заховався? Неможливо вгадати.

І що краяло йому серце - за купою каміння, під деревом з цинковою пластинкою, була щойно розворушена земля, яма, і валялась забута або покинута мотика.

Яма була порожня.

- Злодій! - Закричав Булатрюель, сварячись обома кулаками в простір.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
МАРІУС ПІСЛЯ ВІЙНИ ГРОМАДЯНСЬКОЇ ГОТУЄТЬСЯ ДО ХАТНЬОЇ ВІЙНИ

Маріус довго був між життям і смертю. Протягом кількох тижнів його мучила пропасниця з маячінням та іншими симптомами пошкодження мозку, але спричинились до цього не стільки самі рани, скільки струс мозку.

І з зловісною балакучістю хворого на пропасницю та з похмурою впертістю вмираючого він цілими ночами повторював ім’я Козети. Розміри деяких ран були серйозною загрозою для нього, бо, під впливом певних атмосферичних явищ, гній у великих ранах завжди може почати всмоктуватись і, значить, вбити хворого. Кожна зміна погоди, найменша гроза непокоїли лікаря. «Головне, щоб поранений не хвилювався», повторював він. Перев’язування було дуже складною та важкою операцією, бо за тих часів не вміли ще користуватися для цього пластирем. На корпію Ніколета висмикала ціле простирало, із стелю, казала вона, завбільшки. Промивання хлористими сполуками та ляпісом ледве допомагало запобігати гангрені. Поки не минулась небезпека, розгублений пан Жільнорман, сидячи в головах внука, був, як і він, ні живий, ні мертвий.

Щодня, а іноді й по два рази на день, якийсь сивий, дуже добре вдягнений - так описував його швейцар - пан приходив питати про здоров’я хворого й залишав великий пакунок з корпією.

Нарешті, 7 вересня, рівно через три місяці після тієї сумної ночі, коли вмираючого Маріуса принесли до діда, лікар заявив, що тепер він може ручатися за його життя. Почалося видужання. Правда, через ускладнений перелом ключиці Маріус ще понад два місяці мусив пролежати на кушетці. Це завжди так: остання рана не хоче загоюватись і, на велику досаду хворого, вимагає безконечного перев’язування.

А втім, тривала хвороба й тривале одужання врятували Маріуса від переслідувань. У Франції навіть громадський гнів гасне через півроку. У заколотах, при сучасному становищі суспільства, настільки винні всі, що на них певного мірою доводиться дивитись крізь пальці.

Додамо, що наказ Жіске, яким лікарям приписувалося повідомляти уряд про поранених, обурив не тільки громадськість, але й насамперед - короля. І через це обурення поранені повернулись на протегованих, крім тих, кого захопили в бою. Військові суди не насмілились потурбувати жодного з них. Не турбували, отож, і Маріуса.

Пан Жільнорман спершу переживав всі муки відчаю, а потім блаженствував. Великих труднощів коштувало не дозволити йому сидіти цілі ночі біля хворого. Він звелів поставити біля ліжка Маріуса своє велике крісло; він зажадав, щоб його дочка на компреси та бинти брала найкращу в домі білизну. Як розумна й досвідчена життям особа, мадмуазель Жільнорман знайшла спосіб врятувати добру білизну, хоч старий і думав, що його наказ виконали. Пан Жільнорман не дозволяв пояснювати йому, що для корпії грубе полотно краще батисту, а ношена білизна краща за нову. Він бував присутній при всіх перев’язках, від яких ухилялася сором’язлива мадмуазель Жільнорман. Він зойкав, коли ножицями відрізали змертвіле м’ясо. Зворушливо було дивитися, як він своїми тремтячими, старими руками подавав пораненому чашку з виваром. Він надокучав лікареві запитаннями і не помічаючи, що повторюється.

В той день, коли лікар заявив, що небезпека для Маріуса минулася, він просто збожеволів. Він дав три луїдори швейцарові, а ввечері, повернувшись до себе в кімнату, станцював гавот,²³⁸ клацаючи, мов кастаньєтами, великим та вказівним пальцем, і проспівав таку пісню:

Із Фужера родом Жанна,

Чарівна моя кохана.

Вабить в ній і біле личко,

І спідничка.

В ній, Амур, ти оселився!

Із очей її навчився

Стріли ти свої пускати,

Бог крилатий!

Уподобав я кохану

Більше навіть, ніж Діану.

В неї груди - чудо вроди,

Носолоди!

Потім він став навколюшки біля крісла, і Баскові, який стежив за ним крізь прочинені двері, здалося, що старий молився.

До цього часу він зовсім не вірив у бога.

При кожному новому кроці до цілковитого видужання, яке ставало чимраз певнішим, дід химерував більше. Він несвідомо якось і весело метушився, без ніякої мети то спускався, то підіймався по сходах. Одна з його сусідок, щоправда, гарненька, страшенно здивувалась, одержавши від нього якось вранці великий букет. Чоловік улаштував їй сцену ревності. Пан Жільнорман намагався посадити собі на коліна Ніколету. Маріуса він називав паном бароном і кричав: «Хай живе республіка!»

Щохвилини він питав у лікаря, чи є ще небезпека? На Маріуса він дивився поглядом доброї бабусі і просто жер його очима, коли той їв. Він забував про себе, він не рахував себе: Маріус був господарем у будинку; в радості його було самозречення; він став внуком свого внука.

В такому радісному настрої він скидався на милу дитину. Щоб не втомлювати Маріуса й не докучати йому, він ставав десь позаду одужуючого і всміхався до нього. Він був з усього вдоволений, веселий, премилий, молодий; все його захоплювало. Біле волосся додавало ніжної величності його ясному, веселому обличчю. Коли граціозність домішується до зморщок, вона - чарівна. У веселій старості є щось подібне до зорі.

Маріус же, не заважаючи перев’язувати його та доглядати, думав тільки про Козету.

Відтоді як пропасниця та маячіння минулось, він ні разу не вимовив цього імени, і можна було гадати, ніби він забув про неї. Але він мовчав саме тому, що душа його була там.

Він не знав, що сталося з Козетою; всі події на вулиці Шанврері уявлялись йому немов у тумані. В його пам’яті носились якісь невиразні тіні: Епоніна, Гаврош, Мабеф, обоє Тенардьє, всі його друзі, змішані з зловісним димом на барикаді; дивне з’явлення у цій кривавій пригоді пана Фошлевана здавався йому якимсь загадковим явищем під час бурі. Він не розумів, як залишився живий сам, не знав, хто і яким способом урятував його. Не знали цього і ті, що його оточували. Маріусові могли сказати тільки, що на вулицю Філь-дю-Кальвер його привезли вночі фіакром. Минуле, сучасне, майбутнє здавалось йому якимсь неясним туманом, і в цьому тумані був один твердий пункт, один точний і ясний образ, щось гранітне: тверда ухвала розшукати Козету. Ідея життя й думка про Козету були для нього неподільні. В серці своєму Маріус ухвалив, що не прийме одного без другої, і вирішив зажадати повернення йому його втраченого раю від усякого, хто схотів би змушувати його жити: від діда, від долі, від пекла.

Труднощів цього він від себе не приховував.

Підкреслимо тут одну деталь: його зовсім не підкупали й мало розчулювали запобігливість і всі ніжності діда. Поперше, він не знав усього, а потім, своєю уявою хворого, може ще й трохи гарячковою, Маріус не довіряв цим ніжностям, новим і дивним для нього, розрахованим на його підкорення. Ставився він до них холодно. Даремно витрачав дід свої жалюгідні старечі усмішки. Маріус казав собі, що все буде добре, поки він, Маріус, мовчить і дозволяє робити з собою все, що завгодно; а коли ітиметься про Козету, то він побачить перед собою зовсім інше обличчя, бо дід виявить справжнє своє ставлення до цього. Тоді справа буде важка; знову виринуть на поверхню фамільні питання, почнеться порівняння становищ, повторяться всі колишні сарказми та заперечення. Фошлеван, Куплеван, достатки, бідність, злидні, камінь на шиї, майбутнє. Опір буде лютий; а в наслідок - відмова. Маріус пручався заздалегідь.

А потім, в міру того, як Маріус вертався до життя, знову з’являлось його колишнє незадоволення дідом, знову розкривались старі рани в його пам’яті, він знову згадував минуле; між паном Жільнорманом і ним, Маріусом, знову ставав полковник Понмерсі, і Маріус казав собі, що немає підстав сподіватися на добрість того, хто так жорстоко та несправедливо повівся з його батьком. Разом із здоров’ям до нього поверталась якась ворожість до діда.

Пан Жільнорман, не показуючи цього, помітив, що відтоді, як його принесли сюди і він опритомнів, Маріус жодного разу не назвав його батьком. Правда, він не титулував його й паном, але умів будувати фрази так, що уникав і того, і того.

Очевидно, наближалася криза.

Як воно буває майже завжди в подібних випадках, Маріус, перше ніж дати бій, розпочав для спроби сутичку. Це зветься піти на розвідку. Одного ранку пан Жільнорман з приводу газети, що потрапила йому до рук, досить зневажливо висловився про Конвент і дав роялістську характеристику Дантонові, Сен Жюстові та Робесп’єрові.

- Люди дев’яносто третього року були велетнями,- суворим тоном зауважив Маріус.

Старий замовчав і потім цілий день не сказав ні слова.

Маріус, завжди пам’ятаючи непохитного діда свого дитинства, побачив у цій мовчанці ознаку глибокого зосередженого гніву, що віщувало запеклу боротьбу, і мислено став ще енергійніше готуватись до бою.

Він вирішив у випадку відмови зірвати з себе бинти, змістити ключицю, оголити незагоєні ще рани й зректися всякої їжі. Ті рани були його зброєю. Мати Козету або вмерти.

З лукавим терпінням хворого він чекав слушного моменту.

Цей момент настав.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
МАРІУС АТАКУЄ

Одного ранку, коли мадмуазель Жільнорман приводила до ладу чашки та склянки з ліками на мармуровій дошці комода, пан Жільнорман, нахилившись до Маріуса, казав йому найніжнішим своїм тоном:

- Ось бачиш, Маріусику, на твоєму місці я їв би тепер більше м’яса, ніж риби. Смажена камбала - чудова річ для одужуючого, але, щоб поставити хворого на ноги, потрібна добра котлета.

Маріус, до якого повернулись майже всі сили, зібрав їх докупи, сів на ліжку, сперся кулаками на ліжко, глянув дідові просто в очі, прибрав грізного вигляду й промовив:

- Це спонукає мене сказати вам дещо.

- Що саме?

- Що я хочу одружитися.

- Це передбачено,- відповів діді зайшовся сміхом.

- Як передбачено?

- Та передбачено ж. Матимеш твоє дівча.

Вражений Маріус затремтів усім тілом.

- Так,- матимеш свою гарненьку дівчинку,- вів пан Жільнорман далі.- Вона щодня приходить сюди в образі старого пана розпитувати про тебе. Відтоді, як тебе поранили, вона весь час плаче та скубе корпію. Я довідався про це. Живе вона на вулиці Озброєної Людини, номер сім. Ага, ось у чім справа! Ти хочеш одружитися з нею. Одружишся. Ти здивований. Ти готував змову, ти казав собі: «Я прямо заявлю цьому дідові, цій старій мумії часів регентства та директорії, цьому колишньому чепурунові, цьому Дорантові, який став Жеронтом,²³⁹ що були й у нього свої любовні історії, і свої гризетки, і свої Козети; що й він захоплювався, що й він не втрачав годин своєї юності і мусить тепер згадати про це». Ну, побачимо. Бій так бій! А! Ти береш бика за роги. Гаразд. Я пропоную тобі котлету, а ти відповідаєш: «До речі, я хочу одружитися». Оце так логіка! А! Ти хотів посваритися. Ти не знав, що я - старий боягуз. Що скажеш ти про це? Тобі досадно. Ти не ждав, що твій дід дурніший за тебе. Пропала промова, яку ти готував для мене, пане адвокат. Шкода. Ну, що ж - тим гірше; лютуй. Я роблю все, що ти хочеш, дурнику. Послухай. Я збирав відомості; я - теж хитрий. Вона - чарівна, вона - розумна; улан - то брехня; вона насмикала силу корпії; це - скарб; вона обожує тебе. Якби ти помер, нас було б троє: її ховали б разом зі мною. Коли тобі покращало, мені зараз же спало на думку посадити її біля твого ліжка. Але то лише в романах молодих дівчат просто собі приводять до поранених молодих людей, які цікавлять їх. У житті так не робиться. Що сказала б твоя тітка! Ти ж майже весь час лежав зовсім голий, голубчику. Спитай у Ніколети - вона не покидала тебе ні на хвилину - чи могла бути тут жінка? А потім що сказав би лікар? Гарненьке дівча - це не ліки від пропасниці. Ну, гаразд, не будемо більше про це говорити. Сказано, зроблено, скінчено. Бери її собі. Ось який я жорстокий! Я бачив, що ти мене не любиш, і спитав себе: «Що його зробити, щоб цей дурень мене полюбив?» «А,- кажу,- та у мене напохваті є моя маленька Козета; віддам я йому її. Тоді вже він, напевне, полюбить мене або пояснить, чому не хоче любити». А ти думав, що старий почне бушувати, лаятись, кричатиме «ні!» й заміриться тростиною на цю зірку! Нічого подібного. Козета? Нехай. Кохаєш? Нехай. Я більшого й не хочу. Потрудіться одружитись, пане. Будь щасливий, кохане моє дитятко.

По цих словах старий розридався.

Обома руками взяв він Маріуса за голову, притиснув її до своїх старих грудей, і обоє зайшлися плачем. Це - одна з форм найвищого щастя.

- Тату! - скрикнув Маріус.

- А! То ти любиш мене! - сказав старий.

Момент був неописанний. Вони задихались і не могли говорити.

Нарешті старий пробелькотів:

- Ну, тепер він заговорив. Він назвав мене татом.

Маріус визволив голову з обіймів діда.

- А тепер, тату, коли я почуваю себе добре, мені здається, я міг би її побачити.

- І це передбачено. Ти побачиш її завтра.

- Тату!

- Що?

- А чому не сьогодні?

- Нехай і сьогодні. Ти тричі назвав мене татом. Ти заслужив цього. Я сам подбаю про це. Тобі приведуть її. Кажу ж тобі, все передбачено. Це навіть написано віршами. Це - кінець елегії «Молодий хворий» Андре Шеньє... Андре Шеньє, якого зарізали падл... велетні дев’яносто третього року...

Панові Жільнорману здалось, ніби Маріус злегка насупився, хоч, мусимо признатись, молодий чоловік був у такому екстазі, що думав куди більше про Козету, ніж про 1793 рік. Схвильований своєю недоречною згадкою про Андре Шеньє, старий поспішив додати:

- «Зарізали» - слово не підходяще. Справа в тому, що великі революційні генії, які, безперечно, не були безсердечними і були героями, вважали, що Андре Шеньє трохи заважав їм, і тому вони його гільйотинув... тобто ці великі мужі сьомого термідора, в інтересах громадської безпечності, попросили Андре Шеньє ласкаво зійти...

Власна фраза схопила пана Жільнормана за горло. Неспроможний ні закінчити її, ні взяти назад, розстроєний такою силою хвилювань, старий - поки дочка його поправляла подушки за спиною Маріуса - кинувся з усією швидкістю, яку дозволяв йому вік, з кімнати, грюкнув дверима і червоний, задиханий, запінений, наткнувся на вірного Баска, що ваксував у передпокої чоботи. Він схопив його за комір і люто крикнув йому в обличчя..

- А, під сто тисяч чортів! Ці розбійники вбили його.

- Кого, пане?

- Андре Шеньє.

- Так, пане,- відповів наляканий Баск.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
МАДМУАЗЕЛЬ ЖІЛЬНОРМАН КІНЕЦЬ-КІНЦЕМ НЕ ВБАЧАЄ НІЧОГО ПОГАНОГО В ТОМУ, ЩО ПАН ФОШЛЕВАН ВХОДИТЬ, НЕСУЧИ ЩОСЬ ПІД ПАХВОЮ

Маріус і Козета побачились знову.

Ми відмовляємось описувати, як переживали вони це побачення. Є речі, що їх не можна змальовувати. До числа їх належить сонце.

В той момент, коли в кімнату Маріуса ввійшла Козета, там була вся родина, включаючи й Баска з Ніколетою.

Вона з’явилась на порозі, неначе в ореолі.

Саме в цю мить дід збирався висякатись, але раптом зупинився і, уткнувши носа в хусточку, задивився поверх неї на Козету.

- Розкіш! - скрикнув старий.

Після цього він з шумом висякався.

Козета була в захваті, в захопленні, налякана, почувала себе щасливою аж до неба. Вона була в замішанні, як то може бути від щастя. Вона лепетала щось, то блідла, то червоніла, хотіла кинутись в обійми Маріуса і не насмілювалась. Їй соромно було кохати в присутності всіх. Ми не жаліємо щасливих закоханих і не йдемо геть, коли вони найбільше бажають залишитися віч-на-віч. Їм же зовсім не потрібне товариство людей.

Разом з Козетою, слідом за нею, ввійшов сивий, статечний чоловік. Він усміхався, але усмішка його була сумна і невиразна. То був «пан Фошлеван»; то був Жан Вальжан.

Він, як казав раніше швейцар, був дуже добре вдягнений: в чорному новому костюмі і в білому галстуку.

Швейцарові й на думку не спадало, що цей коректний буржуа, схожий на нотаря, той самий носій трупів, який вночі 7 червня з’явився у нього в дверях, обшарпаний, брудний, огидний, страшний, з обличчям, вкритим кров’ю та гряззю, з непритомним Маріусом на руках. Швейцарський нюх, проте, не зрадив його. Коли пан Фошлеван приїхав тепер з Козетою, швейцар не міг утриматись, щоб не шепнути дружині:

- Не знаю чому, але, мені здається, я бачив уже десь цю фізіономію.

В кімнаті Маріуса пан Фошлеван став осторонь, біля дверей. Під пахвою в нього був досить великий пакунок, формою подібний до книги in octavo,²⁴⁰ загорненої в папір. Той папір мав зеленуватий відтінок, неначе його вкривала цвіль.

- Що цей пан завжди ходить отак з книгами під пахвою? - пошепки спитала в мадмуазель Жільнорман Ніколета, яка не любила книжок.

- Чого ж ти дивуєшся? - так само тихо відповів пан Жільнорман, що почув її.- Це - вчений. Хіба ж воно погано? Пан Блуар, мій знайомий, теж ніколи не виходив без книги і завжди притискував до серця якийсь здоровенний том.

Тут він схопився і голосно промовив:

- Пане Траншлеван...

Батько Жільнорман зробив це не навмисне: бути неуважним до власних імен було в нього аристократичною манерою.

- ...Пане Траншлеван, я маю за честь просити у вас для мого внука пана барона Маріуса Понмерсі руку мадмуазель.

«Пан Траншлеван» уклонився.

- Готово,- сказав дід.

І, повернувшись до Маріуса з Козетою і обома руками благословляючи їх, скрикнув:

- Вам дозволяється обожувати одне одного.

Вони не ждали повторної просьби. Ну, що ж. Почалось воркування. Розмовляли вони тихо. Маріус півлежав, спираючись ліктем на кушетку, Козета стояла біля нього.

- О, боже мій! - щебетала Козета.- Я знову бачу вас. Це ти! Це ви! Щоб піти отак битися! Навіщо? Це ж жахливо! Чотири місяці я не жила. О, як це нехороше було брати участь у тому бою! Що зробила я вам? Я вас прощаю, але більше ви не робитимете так. Коли оце до нас прийшли просити сюди, я гадала, що помру; тільки від радості. Мені ж було так сумно. Я не встигла навіть прибратися. На мене, певно, страшно дивитись. Що скажуть ваші родичі, побачивши, яка зібгана в мене косинка? Та говоріть же. Ви змушуєте мене говорити саму. Ми все ще живемо на вулиці Озброєної Людини. У вас, здається, жахливо постраждало плече! Мені казали, що в рану міг влізти кулак. А потім вам нібито ножицями відрізали м’ясо. Жах який! Я плакала так, що перестала бачити. Просто дивно, що можна так мучитись. У вашого діда дуже милий вигляд. Не ворушіться, не спирайтесь на лікоть, будьте обережні, вам буде боляче. О, яка я щаслива! Нещастя, значить, минулося? Я зовсім дурна. Хотіла сказати вам щось і забула. А ви й досі мене любите? Ми живемо на вулиці Озброєної Людини. Саду там нема. Я весь час скубла корпію. Ось дивіться, пане, через вас у мене мозолі на пальцях.

- Ангел! - сказав Маріус.

Ангел - єдине слово в мові, яке не може зноситися. Жодне інше не встояло б проти такого безжального вживання його закоханими.

Потім, зважаючи на присутніх, вони замовчали і, не кажучи нічого, тільки ніжно потискували одне одному руки.

Пан Жільнорман повернувся до всього товариства в кімнаті і гукнув:

- Та розмовляйте ж ви голосно! Знімайте галас, співайте! Давайте кричати, чорт візьми! Щоб діти могли наговоритися досхочу.

Потім він підійшов до Маріуса з Козетою й шепнув їм:

- Називайте одне одного на ти. Не соромтеся.

Тітка Жільнорман в остовпілому мовчанні дивилась, як в її будинок проникло світло. Але ця остовпіла мовчанка не мала в собі ніякої ворожості. В її погляді не було ні ображеної цнотливості, ні заздрості сови, яка дивиться на голуба з горлицею. То був розгублений погляд бідолашної невинної п’ятидесятисемирічної дівчини. То невдале життя дивилось на тріумф кохання.

- Мадмуазель Жільнорман старша,- казав їй батько.- Говорив же я тобі, що це могло б трапитися й з тобою.

Мить одну він помовчав, а тоді додав:

- Тепер дивись на щастя інших.

Після того він повернувся до Козети.

- Яка вона гарненька! Яка гарненька. Це - Грез.²⁴¹ І вона буде для тебе самого, шибенику! Щастя твоє, негіднику, що я не молодший на п’ятнадцять років. Ми з тобою побились би на шпагах за неї. А знаєте, я закоханий у вас, мадмуазель? І це - дуже просто. Це - ваше право. О, яке ж гарненьке буде в нас весіллячко! Хоч ми з парафії Сен-Дені, але я дістану вам дозвіл вінчатися в церкві святого Павла. Церква та краща. Будували її єзуіти. Вона - кокетніша. Це проти фонтану кардинала Бірагу. Але шедевр єзуїтської ахітектури - в Намюрі. Це зветься Сен-Лу. Коли одружитесь, треба вам буде туди поїхати. Воно варто подорожі. Я - цілком на вашому боці, мадмуазель: я хочу, щоб дівчата виходили заміж; на те вони й зроблені. Є така собі свята Катерина; так навіть її я хотів би бачити простоволосою. Залишитися дівчиною - це красиво, але холодно. Біблія каже: плодіться. Щоб урятувати народ, потрібна Жанна д’Арк, але щоб творити народ, потрібна матінка Жігонь.²⁴² Отож, одружуйтесь, красунечки! Я, їй-богу, не розумію, яка рація залишатись дівчиною. Я добре знаю, що у них окрема каплиця в церкві і що вони вступають до братства святої діви. Але, чорт візьми! гарний чоловік, бравий молодець, а через рік - біляве, здорове мале, що так браво ссе вас, має такі товстенькі ніжки і, сміючись мов зоря, термосить вам груди своїми рожевими лапками, це - куди краще, ніж стояти з свічкою на вечірні та співати Turris eburnea!²⁴³

Дід перекрутився на своїх дев’яносторічних ногах і продекламував:

Ох, скоро всім мріям твоїм одцвісти -

Альсіпп, незабаром одружишся ти…

- До речі.

- Що тату?

- У тебе, здається, був приятель?

- Так, Курфейрак.

- Що з ним сталося?

- Він помер.

- Ото добре!

Пан Жільнорман сів біля них, змусив сісти Козету й узяв в свої старі поморщені руки всі чотири їхні.

- Вона - чарівна, ця крихітка. Ця Козета - просто шедевр. Вона дуже маленька дівчина і дуже велика дама. Вона буде тільки баронесою. Це - неправильно: бо народилась вона маркізою. А які в неї вії! Затямте собі добре, діти мої, що ви - на вірному шляху. Кохайтесь! Дурійте з любові! Кохання - це дурість людська, але в ньому - дух божий. Обожуйте одне одного. Тільки,- додав він, раптом посмутнівши,- яке нещастя! Знаєте, що я думаю? Половина того, що я маю, належить мені довічно. Поки я живий, воно буде ще туди-сюди, але після моєї смерті, років так через двадцять, у вас, бідолашні мої, не буде й су. Вашим білим ручкам, мадам баронеса, доведеться тяжко працювати.

Тут поважний, спокійний голос промовив:

- У мадмуазель Ефразі Фошлеван шістсот тисяч франків капіталу.

Голос належав Жанові Вальжану.

Досі він не сказав ні слова; його навіть нібито не помічали, і стояв він нерухомо за спиною всіх цих щасливих людей.

- Що це за мадмуазель Ефразі Фошлеван? - спитав переляканий дід.

- Це - я,- відповіла Козета.

- Шістсот тисяч франків! - повторив пан Жільнорман.

- Може, на чотирнадцять - п’ятнадцять тисяч менше,- сказав Жан Вальжан.

І він поклав на стіл пакунок, який тітка Жільнорман вважала за книгу.

Жан Вальжан сам розгорнув його; в ньому були пачки банкових білетів. Їх перегорнули й перерахували. Там лежало п’ятсот білетів по тисячі франків і сто шістдесять вісім по п’ятсот. Разом це становило п’ятсот вісімдесят чотири тисячі франків.

- Оце так гарна книга! - сказав пан Жільнорман.

- П’ятсот вісімдесят чотири тисячі франків,- пробурмотіла тітка.

- Це добре залагоджує справу; правда, мадмуазель Жільнорман старша? - спитав дід.- Чортовий Маріус видер з гнізда на дереві мрій гризетку-міліонерку. Вірте ви коханню теперішніх молодих людей! Студенти знаходять собі студенток з шістьма стами тисяч франків! Херувим працює краще за Ротшільда.

- П’ятсот вісімдесят чотири тисячі франків,- півголосом повторювала тітка Жільнорман.- П’ятсот вісімдесят чотири тисячі. Однаково, що шістсот тисяч.

Маріус з Козетою тим часом дивились одне на одного і навряд чи звернули увагу на цю деталь.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
ЗБЕРІГАЙТЕ ГРОШІ КРАЩЕ В ЛІСІ, НІЖ У НОТАРЯ

Читач, певно, здогадався і не потребує пояснень, що під час втечі після процесу Шанматьє Жан Вальжан спромігся повернутись до Парижа і встиг узяти в Лафіта гроші, нажиті ним під ім’ям монтрейльського мера, пана Мадлена, а боячись бути заарештованим (як воно згодом і сталося), зарив їх в Монфермейль- ському лісі, в так званому урочищі Бларю. Гроші, шістсот тридцять тисяч франків банковими білетами, займали небагато місця і вмістилися всі в ящику, а щоб уберегти ящик від вогкості, він поставив його в дубову скриньку, повну тирси каштанового дерева. В ту ж таки скриньку сховав він і другий свій скарб: свічники епіскопа. Ми пам’ятаємо, що він забрав їх, тікаючи з Монтрейля. Людина, бачена в лісі Булатрюелем, був Жан Вальжан. Пізніше, кожен раз, коли йому потрібні були гроші, Жан Вальжан приходив по них на урочище Бларю. Цим і пояснюється його подорожі, про які ми говорили. В тайнику під кущами, відомому тільки йому, він переховував мотику. Довідавшись, що Маріус видужує, і передбачаючи наближення часу, коли ці гроші можуть стати в пригоді, він вирядився по них. То його ж таки знову бачив у лісі Булатрюель, тільки на цей раз не ввечері, а ранком. Булатрюель дістав у спадщину його мотику.

В ящику лежали тоді п’ятсот вісімдесят чотири тисячі п’ятсот франків. П’ятсот франків Жан Вальжан залишив собі. «Побачимо, як улаштуємось далі», подумав він.

Різниця між цією сумою і шістьмастами тридцятьма тисячами франків, взятими ним у Лафіта, дорівнювала його витратам за десять років: від 1823 до 1833 року. П’ять років перебування в монастирі коштували йому лише п’ять тисяч франків.

Срібні свічники Жан Вальжан поставив на камін, де вони блищали, викликаючи захоплення Тусен.

Жан Вальжан знав, що позбувся Жавера. В його присутності розповідали та він прочитав і в «Монітер», що тіло інспектора поліції Жавера знайшли під пральними містками між мостом Міняйл і Новим мостом і що записка, залишена цим бездоганним і високо поважаним своїми начальниками службовцем, дозволяє припустити раптове божевілля та самогубство Жавера.

«І правда,- подумав Жан Вальжан,- він, очевидно, збожеволів, коли, тримаючи мене в своїх руках, пустив на волю».

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
ДВОЄ СТАРИХ, КОЖЕН ПО-СВОЄМУ, РОБЛЯТЬ УСЕ, ЩОБ КОЗЕТА БУЛА ЩАСЛИВОЮ

Для весілля все було готове. Лікар, коли його спитали, сказав, що воно може відбутись у лютому. Минуло кілька чарівних тижнів цілковитого щастя.

Дід був щасливий не менше за інших. Він по чверть години підряд не спускав з Козети очей.

- Чудове, гарненьке дівча! - гукав він.- І в неї таке лагідне, добре обличчя. Це - найчарівніша жінка, яку я тільки бачив в своєму житті. Вона з усіма чеснотами збереже скромність фіалки. Мати її просто щастя. З таким створінням можна жити тільки якнайблагородніш. Маріус, дитино моя, ти - барон, ти - багатий, кинь ти адвокатство, благаю тебе.

Козета й Маріус враз перейшли з могили до раю. Зміна була несподівана і, якби вони звертали більше уваги на дійсність, то вона приголомшила б їх.

- Розумієш ти хоч щонебудь? - питав в Козети Маріус.

- Ні,- відповідала Козета,- але мені здається, що на нас дивиться бог.

Бувши колись мером, Жаті Вальжан зумів розв’язати одну делікатну проблему, секрет якої знав він сам: питання про походження Козети. Сказати все прямо... хто знає? чи не стане це на перешкоді шлюбові? Він урятував її з скрутного становища, заявивши, що всі родичі її померли - найкращий спосіб уникнути всяких претензій. З усієї родини залишилась тільки Козета. Вона була дочкою не його, а іншого Фошлевана. Двоє братів Фошлеванів служили колись садівниками у монастирі Малий Пікпюс. Пішли до монастиря, де дали найкращі свідчення. Милі черниці, мало здатні й мало схильні розбиратись у питаннях спорідненості, не підозрювали нічого поганого і самі гаразд не знали, дочкою котрого з Фошлеванів була Козета. Вони сказали те, що від них хотіли почути, і сказали від щирого серця. Склали нотаріальний запис. Козета стала й перед законом мадмуазель Ефразі Фошлеван. Потім її оголосили сиротою, і Жан Вальжан домігся, що його, під ім’ям Фошлевана, було визнано опікуном Козети, а пана Жільнормана - співопікуном.

П’ятсот вісімдесят чотири тисячі франків були залишені Козеті однією померлою вже особою, що не схотіла назвати свого імени. Спершу капітал становив п’ятсот дев’яносто чотири тисячі, але десять тисяч витрачено на виховання мадмуазель Фошлеван, в тому числі п’ять тисяч, сплачених монастиреві. Цей капітал, доручений третій особі, мав бути переданий Козеті в день її повноліття або перед шлюбом. Все це, як бачимо, було дуже правдоподібне, особливо зважаючи на підтримку півмільйона. Були, власне, деякі неясності, але їх не помітили. Одній з зацікавлених осіб затулило очі кохання, іншим - шістсот тисяч франків.

Козета довідалась, що вона - не дочка старика, якого так довго називала батьком. Це був - лише родич; справжній її батько - інший Фошлеван. Всякого іншого часу це завдало б їй страшного горя. Але тієї несказанної пори, яку вона переживала, така звістка була лише тінню, маленьким затемненням і недовго затьмарювала її радість. У неї був Маріус. З’явився молодий чоловік; старик відійшов на задній план. Таке життя.

Крім того за багато років Козета звикла бачити навколо себе загадки. Кожен, у кого в дитинстві були таємниці, завжди готовий до несподіванок.

А втім, вона продовжувала називати Жана Вальжана батьком.

Щаслива аж до неба, Козета була в захопленні від батька Жільнормана. Правда, він засипав її компліментами та подарунками. Поки Жан Вальжан влаштовував Козеті нормальне становище в суспільстві і забезпечував матеріально, пан Жільнорман клопотався про бучне весілля. Ніщо не тішило його так, як пишнота. Він подарував Козеті гіпюрове плаття, що належало колись його бабусі.

- Моди повертаються,- казав він.- Старовинні речі справляють фурор,²⁴⁴ і молоді жінки часів моєї старості вдягаються, як молоді жінки часів мого дитинства.

Він пустошив свої комоди з коромандельської камеді, які не відкривались уже десять років.

- Посповідаймо цих шановних бабусь,- говорив він.- Подивімось, що у них всередині,- і він з грюкотом витягав пузаті шухляди, повні туалетів всіх його жінок, всіх його коханок і всіх його предків. Він віддавав Козеті різні шовкові матерії, кольорові муари, червоний гродетур, індійські шалі, вишиті золотом, які можна мити, цілі штуки півдрагету, де спідка - така, як і лице, адансонські та генуезькі мережива, старовинні золоті прикраси, бомбоньєрки з слонової кості, прикрашені мініатюрними батальними картинами, всілякі убори, стрічки. Безтямно люблячи Маріуса, без краю вдячна панові Жільнорману, Козета мріяла про щасливе майбутнє, убрана в шовк та оксамит. І весільна корзина здавалась їй підтримуваною серафимами. Душа її ширяла в блакиті на крилах з малінського мережива.

Сп’янінню закоханих дорівнював своєю силою хіба екстаз діда. Ні вулиці Філь-дю-Кальвер неначе постійно сурмили фанфари.

Щоранку старий робив Козеті якийсь новий подарунок.

Одного дня Маріус, який і в щасті охоче говорив на серйозні теми, сказав з приводу чогось:

- Діячі нашої революції - такі великі, що вони й тепер уже мають віковий престиж Фокіона та Катона,²⁴⁵ і кожен з них здається античним пам’ятником.

- Муар-антик!²⁴⁶ - скрикнув старий.- Спасибі, Маріус. Саме про це я й думав.

І на другий день до весільних подарунків Козеті було додане ще розкішне плаття з муар-антику чайного кольору.

І з ганчірок дід ухитрявся робити мудрі висновки.

- Кохання - добра штука,- казав він,- але й до нього треба чогось. Для щастя потрібне те, з чого нема ніякої користі. Кохання - це тільки найнеобхідніше. Присмачуйте його скільки можна всім зайвим. Палац і її серце. Її серце і Лувр. Її серце й версальські фонтани. Дайте мені мою пастушку й спробуйте, щоб вона стала герцогинею. Приведіть до мене Філіс у вінку з волошок і додайте до неї сто тисяч ліврів ренти. Покажіть мені буколічну картину під мармуровою колонадою. Я згоден і на буколіку, і на феєрію з мармуру та золота. Сухе щастя подібне до сухого хліба. Його їдять, але ним не обідають. Я хочу зайвого, надмірного, екстравагантного, непотрібного ні для чого. У страсбурзькому соборі, згадую, я бачив годинник у триповерховий будинок заввишки. Він показував години, або вірніше - власкавлювався показувати години, але здавався зовсім не зробленим для цього. Пробивши північ, або полудень (полудень - пору сонця, північ - пору кохання), або всяку іншу годину, він показував місяць з зірками, і землю з морем, і пташок з рибами, і Феба з Фебеєю; і цілу низку різних штук, що виходили з ніші; і дванадцять апостолів, і імператора Карла П’ятого, і Епоніну з Сабіном, і купу маленьких позолочених добродіїв, які сурмили в сурми. Я не кажу вже про чудову гру дзвонів, якою він з усякої нагоди виповнює повітря. Хіба можна рівняти це із звичайним циферблатом, що показує тільки час? Щодо мене, то я - на боці страсбурзького годинника і віддаю йому перевагу над шварцвальдською кукушкою.

Особливо багато розводився пан Жільнорман про весілля, і в його дифірамбах, як у дзеркалі, відбивалося все вісімнадцяте сторіччя.

- Вам невідомо мистецтво святкувати. Ви тепер не вмієте влаштувати дня радості! - кричав він.- Ваше дев’ятнадцяте сторіччя - кволе. Йому бракує розмаху надмірності. Воно не знає ні благородства, ні розкоші. Воно завжди - поголене начисто. Ваш третій стан - безсмачний, безбарвний, без запаху й без форми. Мрії ваших буржуазок, коли він, як вони самі кажуть, влаштовуються, це - будуар, наново опоряджений палісандровим деревом та коленкором. Місця! Більше місця! Пан Скнара бере за себе мадмуазель Хапугу. Блиск і пишнота; на воскову свічку наліпили луїдор. Ось ваша епоха! Я волів би втекти до сарматів. А! Я казав давно, що все загине, ще в 1787 році, того дня, коли бачив, як герцог де Роган, князь де Леон, герцог де Шабо, герцог де Монбазон, маркіз де Субіз, віконт де Туар - пери Франції - їхали до Лоншана на якійсь чортопхайці.²⁴⁷ Це дало свої плоди. У вашому сторіччі люди справляють свої справи, грають на біржі, зароблюють гроші й трусяться над ними. Люди дбають тільки про свою зовнішність і полірують лише її. Зовні вони - причепурені, помиті, вишкребані, поголені, зачісані, навощені, почищені, бездоганні, виглянсовані, мов кругляк, скромні, охайні; і разом з тим всередині в них стільки гною й така клоака, що відсахнеться навіть корівниця, яка сякається в руку. Для теперішньої доби я дав би такий девіз: брудна чистота. Не сердься, Маріус; дозволь мені побалакати. Я ж не кажу нічого поганого про народ, навпаки, я висловлююсь дуже добре про твій народ, але погодься, що я маю право покартати трохи буржуазію. Я ж сам належу до неї. Хто дуже любить, той дуже й б’є. Тепер, скажу тобі прямо, люди одружуються, але вони не вміють уже одружуватися. Я жалію за старовинними звичаями. Я жалію за всіма ними. Ця елегантність, це рицарство, ці ввічливі, милі манери, той приємний шик, що його мав кожен; музика на весіллі: симфонія - нагорі, тамбурин - внизу; танці, веселі обличчя за столом, хитромудрі мадригали, пісні, бенгальські вогні, феєрверки, щирий сміх, диявол з своїм кортежем, банти і стрічки. Я жалію за підв’язкою нареченої. Підв’язка нареченої - це двоюрідна сестра пояса Венери.²⁴⁸ Через що розпочалась троянська війна? Через підв’язку Елени.²⁴⁹ Чого вони б’ються, чого це божественний Діомед трощить на голові Меріонея величезний мідний шолом з десятьма шишаками? Чого Гектор з Ахілом штрикають один одного списом? Тому що Елена дозволила Парісові взяти її підв’язку. Підв’язка Козети надихнула б Гомера скомпонувати Іліаду. Він ввів би у свою поему старого базікала, такого, як я, й назвав би його Нестором.²⁵⁰ За минулих часів, друзі мої, за любих минулих часів люди одружувалися розумно: складали добрий контракт, а потім влаштовували добрий бенкет. Як тільки виходив Кюжас, входив Камаш.²⁵¹ І це, звісно, тому, що шлунок - мила тварина, яка вимагає собі належного і хоче й собі мати весілля. Люди гарно вечеряли поруч з вродливою сусідкою без косинки, яка ховала свої груди досить помірно. О, як весело й щиро сміялись тоді! Молодь являла собою справжній букет. Кожен молодий чоловік прикрашав себе галузкою бузку або букетиком троянд. Військовий і той ставав пастухом, а якщо він, виявлялося, був драгунський капітан, то вмів улаштувати так, щоб називатися Флоріаном.²⁵² Всі хотіли бути гарними, прикрашали себе вишивками та багатими костюмами. Буржуа виглядав, як квітка, а маркіз, як самоцвіт. Тоді не носили ні штрипок, ні чобіт. Всі були блискучі, веселі, милі, кокетливі, але це не перешкоджало мати шпагу при боці. І в колібрі є дзьоб та пазурі. То були часи Галантної Індії.²⁵³ Наш вік з одного боку був делікатний, а з другого - величний, і люди веселилися. А тепер всі - серйозні. Буржуа - скупий, буржуазка - святенниця. Ваш вік нещасний. Грацій ви вигнали б геть, бо вони - занадто декольтовані. Тепер красу ховають, мов бридоту. Після революції всі вдягли панталони, навіть танцюристки. Ваші ригодони²⁵⁴ - доктринерські. Треба бути величним.

Вам було б досадно, коли б ви не могли сховати підборіддя в галстуку. Ідеал двадцятирічного хлопчиська, що одружується, це бути схожим на пана Роє-Колара. А знаєте, до чого призводить така величність? До нікчемності. Запам’ятайте собі, що радість не тільки звеселяє, а й підносить. То кохайтеся ж весело, чорт візьми! Коли вже ви одружуєтесь, то одружуйтесь з гамором та гарячкою щастя. В церкві треба бути серйозним, ви кажете? Гаразд. Але по закінченні меси нехай цілий вир мрій літає круг нареченої. Весілля повинно бути величним і химерним. Церемонія мусить початися в реймському соборі, а закінчитися в пагоді Шантелу.²⁵⁵ Мене жах бере, коли я тільки подумаю про нудне весілля. Будьте ж на Олімпі, хоча б на той день. Будьте богами. Можна бути сильфами, гратися, сміятися, але не бути нудними. Кожний одружений мусить бути принцем Альдобрандіні. Використовуйте цю єдину у вашому житті хвилину, щоб злетіти в емпіреї разом з орлами та лебедями, рискуючи завтра ж знову впасти в жаб’яче болото буржуазії. Не будьте економні на весіллі, не знищуйте його розкошів; не думайте про ліари в той день, коли ви сяєте щастям. Весілля - не господарювання. О! Якби я влаштував його на мій смак, це вийшло б прекрасно. Між дерев грали б скрипки. Ось моя програма: блакить і срібло. У ньому брали б участь сільські божества, я запросив би дріад і нереід.²⁵⁶ То було б весілля Амфітріди: рожева хмара, гарно зачісані і зовсім голі німфи; академік, який підносить богині вірші, колісниця, яку везуть морські чудища.

Triton trottait devant et tirait de sa conque

De sons si ravissants qu’il ravissait quiconque.²⁵⁷

Ось моя програма свята, або ж я зовсім не розуміюсь на цьому.

І поки дід у ліричному запалі слухав самого себе, Маріус з Козетою мали змогу досхочу дивитись одне на одного.

Тітка Жільнорман до всього цього ставилась із звичайним своїм непохитним спокоєм. За останні шість місяців їй довелось стільки пережити: Маріус повернувся, Маріуса принесли всього скривавленого, Маріуса принесли з барикади, Маріус помирає, Маріус оживає, Маріус збирається одружитися, Маріус одружується з біднячкою, Маріус одружується з міліонеркою. Останньою несподіванкою були шістсот тисяч франків. А потім до неї повернулась байдужість дівчини, що вперше причащається. Вона акуратно відвідувала церковні відправи, перебирала чотки, читала молитовник і бурмотіла десь у себе в кутку Ave,²⁵⁸ тоді як в іншому шептала слова кохання. Маріус і Козета здавались їй якимись тінями, а насправді тінню була сама вона.

Аскетизм буває іноді таким інертним, що заціпеніла душа, байдужа до всякого, сказати б, вияву життя, не сприймає жодних людських вражень, ні тяжких, ні приємних, і реагує хіба тільки на землетрус або якусь катастрофу.

- Така побожність,- казав своїй дочці пан Жільнорман,- подібна до нежитю. Ти не почуваєш життя; ні гарних, ні поганих запахів його.

А втім, шістсот тисяч франків вплинули й на тітку. Батько звик так мало вважати на неї, що навіть не порадився з нею, даючи згоду на одруження Маріуса. Він, своїм звичаєм, діяв поривчасто і, ставши з деспота рабом, дбав лише про те, як догодити Маріусові. Про те, що існує тітка і що в неї можуть бути власні погляди, він не подумав, і таке ставлення, не зважаючи на всю її овечу вдачу, образило мадмуазель Жільнорман. Обурена цим у глибині душі, але зовні байдужа, вона сказала собі:

- Питання про шлюб Маріуса батько розв’язав без мене, а я розв’яжу без нього питання про спадщину.

Вона ж була багата, а батько - ні. Але цю ухвалу не було реалізовано. Можливо, якби подружжя було бідне, то вона й залишила б його бідним. Тим, мовляв, гірше для мого племінника. Бере злидарку - хай і буде злидарем. Але півміліона Козети припали тітці до серця й змінили її внутрішнє ставлення до закоханої парочки. На шістсот тисяч франків треба вважати, і мадмуазель Жільнорман, очевидно, мусила залишити свої статки молодим людям, бо вони тепер могли обійтися й без них.

Було вирішено, що молоді житимуть у діда. Пан Жільнорман побажав неодмінно віддати їм свою кімнату, найкращу в будинку.

- Тоді я помолодшаю,- заявляв він.- Це - мій давній проект. Мені завжди хотілось справити весілля в моїй кімнаті.

Він прикрасив її силою старовинних дрібничок. Стіни й стелю він звелів укрити незвичайною матерією, якої в нього була ціла штука і яку він вважав за справжню утрехтську.

- Цією матерією,- казав він,- було задраповане ліжко герцогині д’Анвіль у Рош-Гюйоні.

На каміні він поставив статуетку з саксонського фарфору з муфтою на голому череві.

Бібліотека пана Жільнормапа зробилася адвокатським кабінетом, потрібним Маріусові, бо того кабінету, як ми пам’ятаємо, вимагала рада колегії.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ.
ЯК МРІЇ ВПЛИВАЮТЬ НА ЩАСТЯ

Закохані бачились щодня. Козета приходила в товаристві пана Фошлевана.

- Все тепер робиться навиворіт,- казала мадмуазель Жіль- норман.- Наречена сама приїздить до нареченого, щоб він упадав там за нею.

І звичка ця зміцніла, бо Маріус усе ще одужував, та й крісла на вулиці Філь-дю-Кальвер для розмов віч-на-віч були зручніші, ніж плетені стільці на вулиці Озброєної Людини. Маріус з паном Фошлеваном бачилися теж, але не розмовляли. Здавалось, так було умовлено. Кожна дівчина мусить мати провожатого. Козета не могла приходити без пана Фошлевана. Для Маріуса пан Фошлеван був необхідним додатком до Козети. Він мирився з цим. Розмовляючи на політичні теми взагалі, вони мали нагоду казати один одному тільки трохи більше, ніж «так» і «ні». Але одного разу, коли Маріус висловив бажання, щоб освіта була безплатною та обов’язковою, найрізноманітнішою щодо форм і приступною для всіх, як повітря та сонце, словом - всенародною, вони виявились однодумцями і майже розмовляли. Тут Маріус помітив, що пан Фошлеван говорить добре і навіть трохи з пафосом, хоч чогось йому нібито й бракує. Пан Фошлеван був водночас і трохи вищий, і трохи нижчий за людину світу.

Маріус мислено ставив собі силу запитань, зв’язаних з паном Фошлеваном, який ставився до нього приязно, але холодно. Іноді в нього викликали сумнів навіть власні згадки. В його пам’яті утворилася яма, провалля, якесь чорне місце, безодня, вирита чотирма місяцями агонії. Багато чого загубилося в ній. Він дійшов до того, що питав себе, чи й дійсно він бачив на барикаді серйозного й спокійного пана Фошлевана.

Правда, в спогадах його не тільки це було неясним і дивним. Не треба думати, ніби він зовсім не мав тих тяжких моментів, коли пам’ять змушує нас, щасливих і задоволених теперішнім, з сумом озиратися на минуле. Той, хто не обертається назад, не здатний ні мислити, ні кохати. Іноді Маріус ховав обличчя між долонями, і тоді в тумані його спогадів поставало перед ним безладне й невиразне минуле. Він знову бачив, як пав Мабеф; чув, як Гаврош співає під градом картечі; він відчував, як губи його доторкаються до холодного чола Епоніни. Анжольрас, Курфейрак, Жан Прувер, Боссюе, Комбфер, Грантер - всі його друзі - з’являлися перед очима Маріуса й зникали знову. Чи не мрією були всі ці дорогі, милі, хоробрі, чарівні, трагічні особи? Чи й дійсно вони існували? Все затягло димом повстання. Такі гарячкові події спричиняються до марення. Маріус ставив собі запитання, обмацував себе; вся ця зникла дійсність паморочила йому голову. Де ж вони всі? Чи й справді вони померли? Падіння в морок затягло все, за винятком його. Все, здавалось йому, зникло немов за завісою в театрі. Бувають такі завіси, що опускаються і в житті. Бог переходить до дальшого акту.

Та й сам він... Хіба він був та сама людина? Бідняк, він став багатим; самотній, він знайшов родину; втративши всі надії, він одружується з Козетою. Маріусові здавалось, ніби він пройшов через могилу: туди ввійшов темним і вийшов світлим, а інші так у ній і залишилися. Подеколи всі ці істоти минулого повертались, оточували Маріуса й навіювали на нього сумний настрій. Тоді він починав думати про Козету, і йому ставало легше. Тільки ця ясна думка й проганяла спогади про ту катастрофу.

Пан Фошлеван майже належав до цих зниклих істот. Маріус не був певний, чи й справді одна й та ж особа Фошлеван барикади і цей Фошлеван з м’яса та кісток, що з таким серйозним виглядом сидить біля Козети. Перший, імовірно, був одним з тих кошмарів, які повертались до нього в години марення. А втім, при їхніх твердих вдачах, Маріус і не міг поставити будьякого запитання панові Фошлевану. Таке не спадало навіть йому на думку. Ми вказували вже на цю характерну особливість.

Люди, які зв’язані спільною таємницею і в наслідок якоїсь мовчазної згоди не обмінюються й словом про неї,- не таке вже рідке явище, як ми думаємо.

Тільки раз Маріус зробив спробу. В розмові він згадав про вулицю Шанврері і, повернувшись до пана Фошлевана, спитав:

- Ви не знаєте цієї вулиці?

- Якої вулиці?

- Вулиці Шанврері.

- Не маю жодного уявлення про її назву,- сказав пан Фошлеван найприроднішим у світі тоном.

Відповідь, що мала на увазі лише назву, а не саму вулицю, здалась Маріусові більш переконливою, ніж вона на те заслуговувала.

- То мені, очевидно, примріялось,- подумав він.- Просто - галюцинація. Там був хтось дуже схожий на нього, а не пан Фошлеван.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ.
ДВОЄ ЛЮДЕЙ, ЯКИХ НЕ МОЖНА ЗНАЙТИ

Хоч в якому чарівному захопленні жив Маріус, але воно не викреслило з його пам’яті деяких турбот.

Поки готувались до весілля, він, чекаючи призначеного дня, провадив сумнівні та важкі розшуки.

Він був вдячний та зобов’язаний і за себе самого, і за свого батька.

Існував Тенардьє, існував незнайомий, що приніс його, Маріуса, до пана Жільнормана.

Маріусові хотілось розшукати цих двох людей і, збираючись одружитися та жити щасливим, він не хотів і боявся, щоб неспла- чений борг затьмарював його променисте майбутнє. Це здавалося йому неможливим.

Те, що Тенардьє був негідник, ані трохи не змінювало факту врятування ним полковника Понмерсі. Тенардьє був бандитом для всіх, крім Маріуса.

Маріус, не обізнаний з справжніми подіями на полі бою під Ватерлоо, не знав, що між його батьком і Тенардьє існували незвичайні взаємини: полковник був врятований Тенардьє, але нічим не був йому зобов’язаний.

Жодному з найнятих Маріусом агентів не пощастило натрапити на слід Тенардьє. Він, здавалося, зник остаточно. Дружина Тенардьє вмерла в тюрмі під час слідства. Сам Тенардьє і їхня дочка Азельма, єдині, хто залишилися живими з усієї нещасної родини, знову пірнули в пітьму. Безодня соціальної невідомості мовчки поглинула їх. На поверхні її не видно було хвиль, які вказують на падіння чогось і на те місце, де можна проводити розшуки.

Тенардьє вмерла, Булатрюеля було звільнено, Клаксу зник, головні обвинувачені втекли з тюрми, і справа з пасткою в хатині Торбо майже заглухла й залишилась нез’ясованою. Суд мусив задовольнитися двома другорядними персонажами: Паншо, він же Прентаньє, він же Бігренайль, і Півліардом, або Дваміліардом, засудженими на десять років галер кожний. Їхніх зниклих спільників заочно засудили на довічну каторгу. Тенардьє ж, їхнього ватажка, заочно таки засудили на страту. Цей присуд був єдиним, що лишилося від Тенардьє, і він кидав на це поховане ім’я своє зловісне світло, немов свічка біля труни.

Присуд цей, змушуючи Тенардьє ховатись якнайдальше, вкрив його ще більшим мороком.

Щодо другої людини - того, хто врятував Маріуса, то тут розшуки дали спершу деякі наслідки, а потім раптом нитка увірвалась. Пощастило знайти фіакр, в якому ввечері 6 червня Маріуса привезли на вулицю Філь-дю-Кальвер. Візник заявив, що 6 червня він, з наказу якогось агента поліції, вартував від третьої години дня до вечора на набережній Єлісейських полів, трохи вище виходу з головного стічного каналу; що коло дев’ятої вечора грати того виходу на березі Сени розчинилися; що звідти вийшов якийсь чоловік, несучи на спині другого, нібито мертвого; що агент, який стояв там, заарештував живого й захопив мертвого; що з наказу агента він, візник, прийняв до себе у фіакр «всю цю компанію»; що спершу поїхали на вулицю Філь-дю-Кальвер; що мертвого відвезли туди; що цей мертвий був пан Маріус, якого візник впізнав відразу, дармащо «тепер він - живий»; що двоє знову сіли в екіпаж, він погнав коні, і за кілька кроків від дверей Архіву йому звеліли зупинитись, заплатили йому й відпустили, а агент повів з собою заарештованого; що більше він не знає нічого, і що ніч була дуже темна.

Маріус, як ми казали, не пам’ятав нічого. Він згадував тільки, що, коли падав навзнак на барикаді, чиясь дужа рука підхопила його ззаду, а потім усе для нього зникло. Опритомнів він лише в квартирі пана Жільнормана.

Він губився в догадках.

Він не міг мати сумніву щодо власної своєї особистості. Але як могло статись, що, впавши на вулиці Шанврері, він був знайдений агентом поліції на березі Сени, біля моста Інвалідів? Хтось, значить, приніс його з кварталу Ринку до Єлісейських полію. Яким шляхом? Стічними трубами. Якась просто неймовірна самовідданість.

Хтось. А хто саме?

Цю людину й шукав Маріус.

І жодних слідів її, ні найменшої вказівки на його рятівника!

Хоч він і мусив бути особливо обережним з цього боку, але Маріус довів свої розшуки аж дополіцейської префектури. Проте, відомості, які дістав він там, дали не більші наслідки. Поліція знала менше, ніж візник. Про заарештування будького біля грат Головного каналу 6 червня не було відомо нічого. З приводу цього поліція не мала жодної доповіді від свого агента й вважала всю історію за казку, вигадану візником. Візник, що хоче заробити на чай, здатний до всього, навіть до фантазування. А факт, проте, був беззаперечний, і, не сумніваючись у своїй особистості, Маріус не міг брати під сумнів і його.

Все в цій дивній загадці було нез’ясовним.

Що сталося з тим таємничим чоловіком, який перед очима візника вийшов з головного каналу з зомлілим Маріусом на спині і якого підстерігав агент поліції, бо він рятував повстанця? Що сталося з самим агентом? Чому мовчить цей агент? Може, чоловік той утік? Може, йому вдалось підкупити агента? Чому не дає він про себе жодних відомостей Маріусові, який зобов’язаний йому всім? Безкорисливість його була не менш дивовижна, ніж його відданість. Чому цей чоловік не з’являється? Може, він не хоче нагороди; але ніхто не може ухилятися від подяки. Чи не вмер він? Хто він? Як виглядає? Цього ніхто не міг сказати. Ніч була дуже темна. Збентежені Баск і Ніколета дивились тільки на їхнього молодого, всього закривавленого, пана. Бачив цю людину лише швейцар, свічка якого освітлювала трагічну картину прибуття Маріуса додому, але він схарактеризував його так: «Той чоловік був страшний».

Надіючись полегшити цим собі розшуки, Маріус зберіг закривавлений костюм, що був на ньому, коли його принесли до діда. Розглядаючи фрак, він помітив, що одна пола на ньому якось чудно розірвана. Їй бракувало клаптя матерії.

Одного вечора, в присутності Козети й Жана Вальжана, Маріус розповідав про всю цю незвичайну пригоду, про безліч довідок, які він зібрав, і про марність усіх його спроб. Байдуже обличчя «пана Фошлеаана» дратувало молодого чоловіка, і він майже гнівно, тремтячим голосом, скрикнув:

- Але ж цей чоловік, хоч хто він був, зробив подвиг! Чи знаєте ви, що він зробив, пане? Він з’явився, як архангел. Йому треба було кинутись у гущу бою, забрати мене звідти, відкрити стічні труби, втягти мене туди, пронести. З трупом на спині, зігнутий, скарлючений, в мороку, він мусив пройти понад півтора льє жахливими підземними галереями. І з якою метою? З єдиною метою врятувати цей труп. А труп той був я. Він сказав собі: «В ньому мигтить ще, може, вогник життя, і я рискуватиму моїм життям заради цієї іскри». І життям своїм він рискував не раз і не два, а двадцять разів. І кожен його крок загрожував йому небезпекою. Його ж заарештували, як тільки він вийшов з труби. І знаєте, пане, ця людина зробила все це. Не чекаючи жодної нагороди. Хто такий був я? Повстанець. Переможений. О, якби шістсот тисяч франків Козети належали мені!..

- Вони - ваші,- перебив його Жан Вальжан.

- Ну, то я віддам їх, щоб знайти того чоловіка.

Жан Вальжан промовчав.

КНИГА ШОСТА.
БЕЗСОННА НІЧ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
16 ЛЮТОГО 1833 РОКУ

Ніч проти 17 лютого 1833 року була благословенна ніч. Над її мороком розкривалось небо. То була ніч шлюбу Маріуса з Козе- тою.

День був чарівний.

То не було голубе свято, про яке мріяв дід: феєрія з хмарами купідонів та серафимів над головами молодожонів; шлюб, гідний зображення його над дверима. Але все на тому святі сяяло ніжністю та всміхалось.

Шлюбні звичаї 1833 року відрізнялися від теперішніх. Франція не запозичила ще тоді в Англії надзвичайно делікатної манери умикати собі дружину, тікати з нею зараз же по виході з церкви; соромлячись, ховатись з своїм щастям і поводитися немов збанкрутований банкір, в той час як душа твоя співає гімни. Тоді не розуміли, яка то пристойна, чиста й сором’язлива річ - розтрушувати свій рай у поштовій кареті, переривати свої таємниці брязкотом бубонців, заміняти шлюбне ложе ліжком у готелі, залишати в алькові його найсвятішу з згадок, перемішуючи її із спогадами про кондуктора диліжанса та служницю заїзду.

Тепер, у другій половині дев’ятнадцятого сторіччя, нас не задовольняють уже мер з його шарфом, священик в його ризі, закон і бог. Треба доповнити їх форейтором у синій куртці з червоними відворотами та з балабончиками замість гудзиків, з бляшкою на рукаві, в зелених шкіряних штанах, з лайками на адресу нормандських коней з підв’язаними хвостами, з фальшивими галунами, у лиснючому капелюху, з буйним напудреним волоссям, з колосальним бичем і в ботфортах. Елегантність у Франції не дійшла ще до того, щоб, на зразок англійської аристократії, обсипати поштову коляску молодожонів градом стоптаних туфель та старих черевиків, роблячи це на спогад про Черчіля - згодом Марлборо або Мальбрука - якому в день шлюбу довелось зазнати на собі гнів тітки, що потім приніс йому щастя. Старі черевики та туфлі не становлять ще обов’язкового атрибуту нашого весілля. Але заждімо: гарний тон продовжує ширитися і дійде й до нас.

У 1833 році весілля не гнали галопом.

І, дивна річ, в ту добу казали, що весілля - це інтимне й громадське свято; що патріархальний бенкет не псує хатньої врочистості, що й надмірна - аби вона була пристойна - веселість зовсім не шкодить щастю; що злиття двох доль, з якого має вийти родина, повинно починатися в рідному будинку; і що свідком подружнього щастя мусить бути віднині шлюбна кімната.

І люди безсоромно справляли весілля вдома.

Отож, ідучи за застарілою тепер модою, весілля відбувалося в квартирі пана Жільнормана.

Хоч яка звичайна та природна справа - шлюб, але оголошення, укладання шлюбного контракту, відвідування мерії та церкви завжди її ускладнюють. Раніше як 16 лютого вінчатись було не можна.

Того року 16 лютого припадало на вівторок на масниці, і ми відзначаємо цю деталь тільки для того, щоб не пропустити нічого. Такий збіг викликав вагання та сумніви, особливо з боку тітки Жільнормана.

- Вівторок на масниці,- гукнув дід.- Тим краще. Є прислів’я:

Mariage un mardi gras

N’aura point d’enfants ingrats.²⁵⁹

Але нехай буде шістнадцятого. Може, ти хочеш відкласти шлюб, Маріус?

- Звичайно, ні,- відповів закоханий молодий чоловік.

Отож, вінчались 16-го, не зважаючи на карнавал. Вдень падав дощ, але до послуг щастю на небі завжди є клапоть блакиті, що його бачать закохані навіть тоді, коли всі інші ходять під зонтиками.

Напередодні Жан Вальжан передав Маріусові, в присутності пана Жільнормана, п’ятсот вісімдесят чотири тисячі франків.

Контракт складено з умовою спільного володіння майном, і тому формальності були нескладні.

Тусен була тепер непотрібна Жанові Вальжану. Її одержала в спадщину Козета й підвищила її до рангу покоївки.

В будинку Жільнорманів була гарна кімната, яку вмеблювали спеціально для Жана Вальжана, і Козета так наполегливо казала «Я прошу вас, тату», що майже дістала від нього згоду переїхати до них.

За кілька днів перед призначеною для шлюбу датою з Жаном Вальжаном трапився неприємний випадок: він десь порізав собі великий палець правої руки. Рана була несерйозна, і він не показав її нікому, навіть Козеті. Він сам забинтував руку й носив її на перев’язі, що не дозволяло йому підписуватися. Пан Жільнорман, як другий опікун Козети, підписувався замість нього.

Ми не поведемо читача ні в мерію, ні до церкви. Закоханих туди звичайно не проводжають і повертаються до них спиною, як тільки встромлять собі в бутоньєрку квітку з букета молодої. Відзначимо тільки випадок, непомічений, правда, присутніми, який трапився, коли поїзд з вулиці Філь-дю-Кальвер їхав до церкви св. Павла.

В той час перебруковували північний кінець вулиці Сен-Луі, перегородили її від вулиці Парк-Рояль, і карети не могли проїхати до церкви. Довелося змінити маршрут, а найближчим напрямком була путь через бульвар. Один з запрошених зауважив при цьому, що сьогодні вівторок масниці і що там важко буде проїхати.

- Чому? - спитав пан Жільнорман.

- А через замаскованих.

- Чудово,- сказав дід.- Там і поїдемо. Молоді люди розпочинають серйозне життя; хай готуються до нього, подивившись трохи на маскарад.

Поїхали бульваром. В першому екіпажі сиділи Козета, тітка Жільнорман, пан Жільнорман і Жан Вальжан. Маріус, розлучений ще, як того вимагає звичай, з своєю нареченою, їхав у другому. Виїхавши з вулиці Філь-дю-Кальвер, весільний поїзд вступив у довгу низку екіпажів, що утворювали безконечне коло від Мадлен до Бастілії і від Бастілії до Мадлен.

На бульварі була сила масок. Даремно то падав, то вщухав дощ: Паяц, Панталон і Жіль уперто залишались на вулиці. М’якої зими 1833 року Париж перебрався Венецією. Таких карнавалів не бачать більше. Тепер - скрізь і завжди карнавал, і карнавал на масницю - непотрібний.

На бокових алеях юрмилися прохожі, а з вікон дивилися цікаві. Тераси над перистилями театрів були повні глядачів. Дивились не тільки на маски, а й на різноманітні екіпажі, властиві масничному вівторкові, як і Лоншану: фіакри, наймані карети, фургони, бідки, кабріолети їхали в суворому, встановленому поліцією порядку, немов котились по рейках. Кожен, хто сидить в одному з цих екіпажів, буває водночас і глядачем, і об’єктом уваги інших глядачів. Поліція підтримувала порядок в двох нескінченних паралельних рядах екіпажів, що їхали по зовнішніх проїздах бульвару в протилежних напрямках, стежачи за тим, щоб ніщо не перепиняло течії цих двох потоків, один з яких прямував до Шосе д’Антен, а другий - до Сент-Антуанського передмістя. Прикрашені гербами карети перів Франції та послів іноземних держав трималися середини шосе і мали право вільного руху. Такий же привілей мали й деякі веселі та пишні маскарадні процесії, наприклад, кортеж з масничним биком. Серед цих паризьких веселощів ляскала бичем Англія: то з великим шумом проїздив у поштовій колясці лорд Сеймур, супроводжуваний глузливими вигуками з натовпу.

В подвійному ряді екіпажів, вздовж якого, немов чабанські собаки, галопували муніципальні гвардійці, у великих фамільних берлінах, напханих тітками та бабусями, виднілися біля віконець свіжі групи переодягненої дітвори - семирічних П’єро та шестирічних П’єрет - чарівних маленьких створінь, які були в захопленні від того, що беруть участь у загальних веселощах, і з серйозністю та гідністю урядовців виконували свої обов’язки.

Часом в процесії екіпажів помічалось якесь замішання, один з рядів їх зупинявся й навіть розстроювався, а для цього досить було, щоб зупинилася хоч одна карета. Потім порядок відновлювався, і всі рушали знову.

Весільний поїзд потрапив у потік, що котився до Бастілії правою стороною бульвару, і на розі вулиці Понтошу зупинився. Майже зараз же зупинився й другий потік на протилежному боці. Навпроти поїзда стояла коляска з замаскованими.

Парижани добре знають такі коляски, вірніше - фури. Якщо їх не буває на карнавалі, то починають шукати причин і кажуть: «Щось тут є. Певно, буде зміна міністерства». Ціла купа Касандр, Арлекінів та Коломбін, які штовхають одне одного над головами публіки; різні кумедні постаті, починаючи від турка й кінчаючи дикуном; геркулеси, які підтримують маркіз; перекупки, які змусили б затулити вуха Рабле, і вакханки, перед якими спустив би очі Арістофан; парики з кужеля, рожеві трико, капелюхи фаро, трикутні шапки Жано,²⁶⁰ зачіпання прохожих, обличчя під масками, зухвалі пози, голі плечі, розгнуздана невимушеність; цілий хаос безсоромності, що його везе кучер, прикрашений головним убором з квітів,- ось що являють собою ці екіпажі.

Греції потрібна була колісниця Теспіса, а Франції - фіакр Ваде.²⁶¹

Все можна пародувати, навіть саму пародію. Сатурналія, ця гримаса античної краси, дедалі збільшуючись, доходить останнього дня нашого карнавалу; а вакханалія, яку вкороновували колись виноградні грона, заливало сонце і де показувалась божественна півголість мармурових грудей, здрібніла під мокрим північним лахміттям і стала нарешті називатись масничною маскою.

Традиція маскарадних колісниць зародилася в найдавніші часи монархії. Цивільний лист Луі XI передбачав видачу палацовому дворецькому «двадцяти турських су на три маскарадні колісниці». За наших днів цей галасливий натовп наймає звичайно якийсь старовинний диліжанс, куди він злазить на імперіал, або ж виповнює ландо із спущеним верхом. Напихується їх по двадцятеро в екіпаж, призначений для шістьох. Влаштовуються вони на передку, на передній лаві, на верху, на дишлі; іноді навіть на ліхтарях екіпажа. Хто стоїть, хто лежить, хто сидить, підібгавши або звісивши ноги. Жінки вмощуються на коліна до чоловіків. Ці навіжені піраміди здаля видно над морем голів. Такі екіпажі - гори веселощів посеред метушні. З них чути Колле, Панара та Пірона,²⁶² збагачених арго. Вони згори випльовують на народ увесь катехізис перекупок.²⁶³ Такий фіакр, величезний через свій багаж, має переможний вигляд. Гамір спереду, метушня - ззаду. Там посилають прокльони, співають, виють, сміються, корчаться від щастя. Там рикає радість, палає сарказм, пурпуром простилається веселість. Дві пікапи через силу тягнуть цей фарс, що розвинувся в апофеоз.²⁶⁴ Це - тріумфальна колісниця Сміху.

Сміху, занадто цинічного, щоб бути щирим. І справді, він - підозрілий. Цей сміх має свою місію: йому доручено довести парижанам, що сьогодні - карнавал.

Ці екіпажі, де почувається якась темрява, змушують замислитись філософа. Там - є щось від уряду. Там доторкаєшся до таємничої спорідненості між публічними чоловіками й публічними жінками.

Сумно те, що нагромаджені одне на одне мерзенства дають у цілому веселість; що народ частують сумішшю підлого з ганебним; що шпигунство, на яке, немов на каріатиду, спирається проституція, розважає натовп, ображаючий його; що юрба любить дивитись на цю потворну живу купу, наполовину - грязь, наполовину блиск, яка їде на чотирьох колесах фіакра, сяючи лахміттям, виючи та співаючи; що люди плескають у долоні цій славі, зробленій з сорому; що для маси народу не буває свята, якщо поліція не пускає розважати їх ці двадцятиголові гідри. Але що ж робити? Сміх натовпу ображає ці багнища в стрічках та квітках і разом з тим амністує їх. Загальний сміх - спільник загального занепаду. Кілька нездорових голів розкладають народ і повертають його на чернь; а черні, як і тиранам, потрібні блазні. У короля - Роклор, а в народу - паяц. Париж буває великим божевільним містом кожен раз, коли він - не велике величне місто. Карнавал там - частина політики. Париж, признаємось у цьому, охоче дозволяє підлості виставляти перед ним п’єси. У своїх панів - коли в нього є пани - він просить одного: загримуйте мене гряззю. Такий був і Рим. Він любив Нерона. Нерон був титанічним дебардером.²⁶⁵

Випадково, сказали ми, одне з таких грон замаскованих чоловіків та жінок на величезній колясці зупинилось на лівому боці бульвару саме тоді, коли весільний поїзд зупинився на правому. З екіпажа, де були маски, помітили карету.

- А, весілля! - зауважила одна з масок.

- Тільки не справжнє,- відповіла друга.- Справжнє - то ми.

І не маючи змоги, через відстань, окликнути поїзд і боячись до того ж привернути увагу поліцаїв, обидві маски почали дивитися в інший бік.

Через хвилину в усієї компанії замаскованих було багато роботи: з них стали глузувати в натовпі, що в той же час свідчить про ласкаву увагу юрби, і обом цим маскам разом з товаришами довелось повернутися обличчям до публіки й снарядами з репертуару ринку відповідати на брутальні жарти. Маски і натовп почали перестрілюватись жахливими метафорами.

Тим часом весільний поїзд помітили ще дві маски на тому ж екіпажі: літній іспанець з неприродно великим носом та величезними вусами і худорлява перекупка, зовсім молода дівчина, під чорною півмаскою, поки їхні компаньйони перекидались лайками з прохожими, тихо розмовляли між собою.

Їхні слова губилися в гаморі натовпу. Дощ мочив екіпаж з піднятим верхом; лютневий вітер - не гарячий; відповідаючи іспанцеві, декольтована перекупка тремтіла, сміялася і кашляла.

Ось їхній діалог.

- Слухай.

- Чого, батьку?

- Бачиш цього старого?

- Якого старого?

- Он у першій кареті в поїзді з нашого боку.

- У якого рука висить на чорній перев’язі?

- Так.

- Ну?

- Я певний, що знаю його.

- Ага!

- Нехай мені переріжуть горлянку і хай відніме мені мову, коли я не знаю цього дядю. А наречену ти бачиш?

- Ні.

- А нареченого?

- В цій кареті його нема.

- А!

- Принаймні, якщо наречений не другий старик.

- Спробуй побачити наречену, добре перехилившися.

- Не можу.

- Ну, та однаково. Я певний, що знаю старого з пошкодженою лапою.

- А яка тобі користь з цього?

- Хто знає. Колись, може, і згодиться.

- А я плювати хотіла на старих.

- Я знаю його.

- То й знай собі на здоров’я.

- Якого біса він у цьому поїзді?

- Ми ж з тобою теж у кортежі.

- Звідки він, той поїзд?

- Хіба я знаю.

- Послухай.

- Ну?

- Мусиш зробити одну штуку.

- Яку?

- Злізти з нашого екіпажа й простежити за тим поїздом.

- Навіщо?

- Щоб довідатися, звідки він і хто вони такі. Поспішай, доню; біжи; ти ж молода.

- Я не можу покинути екіпажа.

- Чому?

- Мене найняли.

- А, чорт!

- То ж префектура зробила мене на сьогодні перекупкою.

- Правда твоя.

- І ти знаєш, що коли я злізу з екіпажа, то мене заарештує перший же поліцейський інспектор.

- Знаю.

- На сьогодні мене купив уряд.

- Однаково. Той старий дратує мене.

- Тебе взагалі дратують старі. А ти ж не юна дівчина.

- Він у першій кареті.

- Ну, і що?

- Там, де й наречена.

- Ну?

- Значить, він - батько.

- А мені що?

- Він - батько, кажу я тобі.

- Ну і нехай.

- Слухай.

- Чого?

- Я можу виходити з дому тільки під маскою. Тут я ховаюсь під нею, і ніхто мене не впізнає. Але завтра масок уже не буде, і мене можуть заарештувати. Я мушу повертатись до себе в лігво. А ти - вільна.

- Не занадто.

- В усякому разі більше, ніж я.

- А потім?

- Тобі треба розвідати, куди поїде цей поїзд.

- Куди він їде?

- Так.

- Я й так знаю.

- Куди ж?

- До «Голубого Циферблату».

- Поперше, він зовсім не в тих краях.

- Ну, тоді - до «Рапе».²⁶⁶

- Або кудись в інше місце.

- Він може їхати, куди схоче. Весільні поїзди всі вільні.

- Не в тому справа. Ти, кажу, мусиш постаратися довідатись для мене, що то за поїзд, в якому бере участь цей старий, і де вони мешкають.

- Ще краще! Ото кумедія! Легко знайти через тиждень поїзд, який проїхав Парижем у вівторок на масниці. Це - те саме, що розшукати голку в сараї з сіном. Хіба воно можливо?

- Маловажно; треба спробувати. Розумієш, Азельмо?

Обидва ряди екіпажів знову рушили в протилежних напрямках, екіпаж з масками спустив з очей карету нареченої.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
У ЖАНА ВАЛЬЖАНА РУКА ВСЕ ЩЕ НА ПЕРЕВ’ЯЗІ

Здійснити свою мрію. Кому це дано? Для цього повинні відбуватися якісь вибори на небі. Всі ми, самі того не знаючи, виступаємо там, як кандидати. Голосують ангели. Маріуса з Козетою обрали.

Козета і в мерії, і в церкві мала блискучий і зворушливий вигляд. Одягала її Тусен з допомогою Ніколети.

На Козеті було плаття з гіпюру Бенш на білому шовковому чехлі, вишита англійська вуаль, намисто з дорогих перлин, вінок з флер д’оранжу; все біле. І в цій білості вона аж сяяла. То була прекрасна непорочність, що преобразилася в ясність. Якась чиста діва, що ставала богинею.

Гарне волосся Маріуса було напомажене і напахчене. Під густими кучерями виднілися подекуди білі смужки - шрами, що залишила барикада.

Дід, препишний, з високо піднесеною головою, скупчуючи більше ніж будьколи в своєму туалеті та в своїх манерах усю елегантність часів Барраса,²⁶⁷ вів Козету. Він заступав Жана Валь- жана, який через те, що його рука була ще на перев’язі, не міг сам вести наречену.

Жаи Вальжан у чорному костюмі йшов слідом за ними і всміхався.

- Пане Фошлеван,- казав йому дід,- чудовий сьогодні день. Я голосую за скасування всяких прикростей і смутку. Віднині горя не повинно бути ніде. Чорт візьми! Я видаю декрет, щоб панувала веселість. Погане не має права існувати. Небесній блакиті мусить бути соромно, що є нещасні люди. Зло йде не від людини, яка суттю своєю - добра. Столиця всіх нещасть людських і місце перебування їх уряду - пекло, це Тюільрі диявола. Ну, тепер і я виголошую демагогічні промови. Але в мене нема жодних політичних поглядів; я обмежуюсь єдиним бажанням - щоб усі люди були багаті, тобто щасливі.

По закінченні всіх церемоній, промовивши перед мером і перед священиком усі можливі «так», підписавшися в книгах муніципальних та церковних, обмінявшись обручками, пліч-о-пліч постоявши навколюшки під муаровим балдахіном і в димі кадильниці, Маріус і Козета, тримаючись за руки - він у чорному, вона в білому - викликаючи в усіх захоплення та заздрість, ідучи за швейцаром у полковницьких еполетах і з алебардою, що стукала по плитах підлоги, пройшли між двома рядами зачудованих присутніх до навстіж відчинених дверей, щоб сісти в карету. Козета не вірила своїм очам. Вона дивилась на Маріуса, дивилась на натовп, дивилась на небо. Здавалось, їй страшно було прокинутись. Її здивований і збентежений вигляд робив її ще чарівнішою. Повертаючись додому, вони сіли вже в одну карету. Пан Жільнорман і Жан Вальжан зайняли місця навпроти. Тітка Жільнорман відступила на задній план і їхала в другій кареті.

- Діти мої,- промовив дід,- ось тепер ви - барон і баронеса з тридцятьма тисячами ренти.

А Козета, нахилившись до Маріуса, ангельським голоском прошептала йому на вухо:

- Це, значить, правда. Я звусь тепер твоїм ім’ям. Я - мадам Ти.

Обоє вони сяяли щастям. Вони переживали неповторну хвилину, в якій сходяться молодість та радість. Вони були втіленням вірша Жана Прувера: вдвох не мали й сорока років. То був прекрасний шлюб; ці двоє дітей були як дві лілії. Вони не дивились, а споглядали одне одного. Козету Маріус бачив в ореолі слави, Маріуса Козета бачила в ореолі святості. А в глибині, за хмарою, що обгортала Козету, і за блиском, що оточував Маріуса, виднівся апофеоз - з’єднання реального з ідеальним, зустріч поцілунку з мрією: подушка на шлюбному ложі.

Все пережите горе здавалося їм тепер чимось чарівним. Їм здавалось, що всі прикрості, безсонні ночі, сльози, туга, страхи, відчай, ставши ласкою та радістю, робили ще прекраснішою прекрасну годину, яка наближалась; і що всі гіркоти були немов служницями, які прибирали радість. Як це добре - перестраждати! Їхні нещастя правили за ореол їхнього щастя. Довготривала агонія їхнього кохання закінчувалася вшестям на небо.

Обидві душі були в захопленні; тільки у Маріуса забарвленому пристрастю, а у Козети - сором’язливістю. Вони перешіптувались.

- Ми підемо глянути ще раз на наш садок на вулиці Плюме.

Складки плаття Козети лежали на колінах Маріуса.

Такий день являє собою неописанну суміш мрії з реальністю. Володієш і передбачаєш іще щось. Є ще час гадати. Невимовно хвилює в такий день те, що ополудні думаєш про північ. Щастя цих двох сердець виливалося з них на натовп і звеселяло прохожих.

На Сент-Антуанській вулиці, перед церквою св. Павла, прохожі зупинялися, щоб через шибки карети подивитись, як тремтить флер д’оранж на голові Козети.

Потім вони повернулися до себе, на вулицю Філь-дю-Кальвер. Маріус поруч з Козетою, тріумфуючи і сяючи, підіймався сходами, по яких нещодавно його несли вмираючого. Жебраки товпилися біля дверей і благословляли їх за подану милостиню. Скрізь стояли квіти. Аромату в будинку було не менше, ніж у церкві; після ладану - троянди. Вони, здавалося їм, чули голоси, що співали в безкраї; в серцях у них був бог. Майбутнє уявлялося їм небом, усіяним зорями; над головами своїми вони бачили сонце на сході. Раптом продзвонив годинник. Маріус глянув на чарівну голу руку Козети, і Козета, помітивши погляд Маріуса, почервоніла до білка очей.

Серед запрошених було багато давніх друзів родини Жільнор- манів. Всі оточили Козету. Кожному хотілось назвати її баронесою.

Офіцер Теодюль Жільнорман, тепер уже капітан, приїхав з Шартра, де стояв його полк, щоб бути присутнім на весіллі свого кузена Понмерсі. Козета його не впізнала.

Звиклий до поклоніння з боку жінок, він теж пам’ятав Козету не більше, ніж якусь іншу.

- Який правий я був, що не вірив цим уланським історіям,- думав пан Жільнорман.

Козета ще ніколи не була такою ніжною з Жаном Вальжаном. Вона діяла в одне з батьком Жільнорманом; тільки той висловлював свою радість афоризмами та максимами, а вона випромінювала аромат любові та ласки. Щасливий хоче всіх бачити щасливими.

Розмовляючи з Жаном Вальжаном, вона спромоглася знайти в своєму голосі модуляції, які мала, бувши дівчинкою. Вона пестила його усмішкою.

В їдальні було влаштовано бенкет.

Освітлення як удень - необхідний аксесуар кожного величного свята. Щасливці не люблять туману та темряви. Вони не хочуть здаватися чорними. Ніч - нехай! Пітьма - ні! Якщо сонця нема, його треба зробити.

Їдальня мала надзвичайно веселий вигляд. Посередині, над білим блискучим столом, висіла венеціанська люстра з плоскими підвісками та найрізноманітнішими барвистими птахами, що сиділи між свічок: синіми, фіолетовими, червоними, зеленими; навколо люстри - жирандолі; по стінах - скляні бра на три і п’ять свічок; скло, кришталь, обідній посуд, фарфор, фаянс, череп’яний посуд, золотий, срібний - все блищало й тішило зір. Проміжки між канделябрами виповнювали букети, і там, де не було світляної точки, була квітка.

В передпокої три скрипки й флейта грали під сурдину квартети Гайдна.²⁶⁸

Жан Вальжан сів на стілець у вітальні, за дверима, що майже зовсім закривали його. За кілька секунд перед тим, як іти до столу, Козета несподівано наблизилась до нього, віддала йому глибокий реверанс, обома руками притримуючи своє вінчальне плаття, і з ніжним лукавством у погляді спитала:

- Ви вдоволені, батьку?

- Вдоволений,- відповів Жан Вальжан.

- Тоді засмійтесь.

Жан Вальжан зайшовся сміхом.

Через кілька секунд Баск сповістив, що обід подано.

Гості, на чолі з паном Жільнорманом, який вів під руку Ко- зету, ввійшли в їдальню й сіли круг столу, хто де хотів.

Праворуч і ліворуч від молодої стояли два великі крісла: одне для пана Жільнормана, друге - для Жана Вальжана. Пан Жільнорман сів. Друге крісло залишилось порожнє.

Почали шукати очима «пана Фошлевана».

Його не було.

Пан Жільнорман запитав Баска:

- Ти не знаєш, де пан Фошлеван?

- Знаю, пане. Пан Фошлеван звелів мені переказати панові, що в нього трохи болить рука і що він не зможе обідати з паном бароном і пані баронесою. Він просив вибачити йому. Він, казав, прийде завтра. Він щойно вийшов.

Це порожнє крісло на момент охолодило веселий настрій весільного обіду. Але хоч пана Фошлевана й не було, але зате був дід, який бурхливо радів за двох. Він заявив, що пан Фошлеван добре робить, що, почуваючи себе погано, лягає рано, але хвороба його - несерйозна. Такої заяви було досить. Та, зрештою, що важить одна темна цяточка, раз усе залито світлом радості? Козета з Маріусом переживали егоїстичні блаженні хвилини, коли людина здатна бачити саме щастя. А потім панові Жільнорманові спала на думку ідея:

- Крісло - порожнє. Сідай у нього, Маріус. Тітка твоя, хоч і має право на тебе, але напевне дозволить це. Крісло - для тебе. Це буде й законно, і мило. Щасливець біля щасливиці.

Всі за столом зааплодували. Маріус сів біля Козети на місце Жана Вальжана, і Козета, спершу сумна через відсутність Жана Вальжана, нарешті була навіть вдоволена з цього. Відтоді як Маріус зайняв його місце, Козета не могла нарікати на бога. Свою ніжку в отласному черевику вона поставила на ногу Маріуса.

Коли крісло зайняли, про пана Фошлевана забули; тепер уже не бракувало нічого. І через п’ять хвилин увесь стіл, від краю до краю, сміявся із запалом забуття.

За десертом пан Жільнорман устав і, тримаючи в руці склянку з шампанським, налиту до половини, щоб його дев’яносто два роки не розхлюпали її, випив за здоров’я молодих.

- Вам не уникнути сьогодні двох проповідей! - скрикнув він.- Вранці ви слухали кюре, ввечері вислухайте діда. Я дам вам одну пораду: обожуйте одне одного. Я не стану розводитись і скажу прямо: будьте щасливі. Нема в світі мудреців, більших, ніж голуби. Філософи кажуть: умірюйте ваші радості, а я кажу: дайте волю вашим радостям. Будьте закохані, як чорти. Будьте навіжені. Філософи - дурні базікали. Я охоче заткнув би їм пельку їхньою філософією. Хіба ж може бути забагато аромату, забагато розквітлих троянд, забагато солов’їв, забагато зеленого листя або забагато ранішньої зорі? Будь обережна, Естелло: ти - занадто гарна. Будь обережний, Неморен:²⁶⁹ ти - занадто вродливий. Яка нісенітниця! Хіба можна занадто захоплюватись, занадто кохатись, занадто бути зачарованим? Хіба можна бути занадто живим або занадто щасливим? Умірюйте ваші радості! Авжеж. Геть філософів! Насолоджуватись життям - ось мудрість. Насолоджуйтесь життям. Насолоджуйтесь ним. Чому ми щасливі: тому, що ми добрі? Або добрі ми тому, що щасливі? Чому Сансі зветься Сансі? Тому що він належав Гарлей Сансі, або тому, що важить він шістсот каратів? Я не знаю. В житті повно таких проблем. Головне - мати Сансі і бути щасливим. Будьмо щасливі, не бувши причепливі до цього слова. Будьмо сліпо коритись сонцеві. А що таке сонце? Це - кохання. А хто каже: кохання, каже: жінка. Спитайте но в цього демагога Маріуса: хіба не раб він цієї маленької тиранки Козети? І цілком з власної волі, негідник! Жінка! Нема ніяких Робесп’єрів - королює жінка. Я рояліст, але я тільки за таке королювання. Що таке Адам? Це є королівство Єви. Для Єви нема ніякого вісімдесят дев’ятого року. Існував королівський скіпетр, прикрашений лілією; існував королівський скіпетр, прикрашений земною кулею; існував залізний скіпетр Карла Великого, існував золотий скіпетр Луі Великого. Революція зламала їх, мов соломинки, не варті й двох ліарів. Скінчено. Поламано. Кинуто на землю. Нема більше скіпетрів. А ось зніміть ви мені революцію проти вишитої хусточки, напахченої пачулі! Хотів би я бачити, як ви це зробите. Спробуйте. А чому вона така тривка? Тому, що це - ганчірка. Ага! Ви - люди дев’ятнадцятого сторіччя? Ну і що ж з того? А ми - люди вісімнадцятого. А були ми такі ж дурні, як і ви. Не думайте, ніби ви вигадали багато чого нового, бо ви назвали холерою те, що ми називали іншим ім’ям, а ваше бурре зветься качуча.²⁷⁰ Головне: треба завжди любити жінок. Ану, спробуйте робити інакше. Ці дияволиці - наші ангели. Так. Кохання, жінка, поцілунок утворюють коло, з якого я не рекомендую вам виходити і куди я особисто хотів би увійти знову. Хто з вас бачив, як у безкраї, все втихомирюючи, дивлячись у хвилі, як жінка, сходить зоря Венера - велика кокетка безодні, Селімена океану? Океан! Ось брутальний Альцест. Але даремно бурчить він. З’являється Венера, і він мусить усміхатися. Ця дика тварина підкоряється. І всі ми такі. Гніву, бурі, блискавок, шуму аж до стелі. На сцену виходить жінка, сходить зоря - падайте ниць! Шість місяців тому Маріус бився, а сьогодні він одружився. І добре зробив. Так, Маріус. Так, Козето. Правильно. Сміливо живіть одне для одного, кохайтеся. Нехай ми лопнемо від заздрощів, що не можемо наслідувати вас. Будьте ідолами одне для одного. Забирайте в свої дзьоби кожну соломинку щастя, яку знайдете на землі, та звивайте собі кубелечко на ціле життя. Яке то гарне диво: кохати й бути коханим, коли людина молода! Тільки не думайте, ніби то ви це вигадали. Колись мріяв та зітхав і я; любив і я місячне світло. Кохання - це дитя, якому шість тисяч років. Кохання має право на довжелезну сиву бороду. Мафусаіл - хлопчисько проти Купідона. Ось уже шістдесят сторіч, як чоловік з жінкою в коханні шукають виходу з скрути. Хитрющий диявол став ненавидіти чоловіка, а чоловік, ще більше хитрий, ніж диявол, став кохати жінку. І цим він зробив собі більше добра, ніж диявол йому зла. Цю хитрість уживається відтоді, як існує земний рай. Винахід, друзі мої, давній, але він - зовсім новий. Користайтеся з нього. Будьте Дафнісом і Хлоєю, перше ніж станете Філемоном і Бавкідою.²⁷¹ Робіть так, щоб тоді, коли ви вкупі, вам не бракувало нічого; щоб Козета була сонцем для Маріуса, а Маріус - всесвітом для Козети. Нехай усмішка вашого чоловіка буде для вас сонцем, Козето; а для тебе, Маріус, нехай будуть дощем сльози Козети. І нехай у вас ніколи не буде дощу. Ви витягли щасливий білет у лотереї: кохання в шлюбі. Вам припав головний виграш. Бережіть же його, сховайте під ключем, не загубіть його, кохайтесь і плюйте на все інше. Вірте тому, що я вам кажу. Моїми устами промовляє здоровий розум, а здоровий розум не може брехати. Будьте релігією одне для одного. Кожен обожує бога по-своєму. І найкращий спосіб обожувати бога - це кохати свою жінку. Я тебе кохаю! Ось - мій катехізис. Той, хто кохає, має правильну віру. Друзі мої, нехай живе жінка! Я, кажуть, нібито старий, але просто дивно, яким молодим я себе почуваю. Я хотів би послухати, як грають на козі в лісі. Коли я бачу цих дітей, вродливих і вдоволених, я п’янію. Я з охотою одружився б ще й тепер, якби хтонебудь пішов за мене. Неможливо уявити собі, що бог сотворив нас не для того, щоб ми кохалися, воркували, милувалися один одним, були голубом, були півнем, цілувалися з ранку до вечора, дивились на свою дружину, пишалися нею, почували себе тріумфатором та раділи. У цьому полягає мета життя. Ось, не ображаючи слух ваш, про що думали ми, коли були молодими людьми. А скільки було тоді чарівних жінок, гарненьких личок, ніжних сердець! Я пустошив їх. Отож, кохайтеся! Коли не кохатися, то навіщо ж весна? Я, принаймні, просив би тоді бога, щоб він забрав кудись усі прекрасні речі, які він нам показує, і заховав від нас квіти, і птахів, і гарних дівчат. Діти мої, прийміть благословення від старика.

Вечірка проходила весело, жваво і приємно. Чудовий настрій діда давав тон усьому святові, і кожен намагався наслідувати милого майже сторічного старого. Прегарне то було весілля. На нього можна було б запросити й добродія Колишні Часи. А втім, він і так був там присутній в особі батька Жільнормана.

Після гамору настала тиша.

Молоді пішли.

По півночі будинок Жільнормана став храмом.

Тут ми зупиняємось. На порозі весільної кімнати зупиняється, посміхаючись і притискаючи до губ палець, ангел.

Душа споглядає храм, де відбувається свято кохання.

Над такими будинками повинні блимати вогники. Радість, яка в них, повинна ясністю проточуватись крізь камені мурів і трохи освітлювати пітьму. Не може бути, щоб це священне й фатальне свято не посилало небесного проміння в безкрай. Кохання, це чудове горно, де стоплюють чоловіка з жінкою; звідти виходить єдина істота, потрійна істота, істота кінцева, трійця людська. Це народження нової душі мусить хвилювати пітьму. Коханець - жрець, зачудована чиста дівчина лякається. Щось від цієї радості йде до бога. Там, де справді є шлюб; тобто, де є кохання, є ідеал. Весільне ліжко - це зоря в темряві. Якби тілесне око могло бачити страшні і чарівні видіння найвищого життя, то ми, можливо, побачили б, як нічні тіні, крилаті, незнайомі, голубі прохожі в невидимому, вдоволено нахиляються над таким променистим будинком, благословляють, дещо налякані показують один одному невинну ще молоду, а на їхніх божественних обличчях відбивається щастя людське. Якби в таку годину засліплені пристрастю молоді, що вважають себе на самоті, прислухалися, вони почули б невиразне лопотіння крил. В абсолютному щасті неодмінно беруть участь і ангели. За стелю над цим маленьким темним альковом править небозвід. Коли два освячені коханням рота зближаються, творячи нове життя, не може бути, шоб якийсь трепет не перебігав над цим несказанним поцілунком, в безкраїй таємниці зір.

Таке щастя - щастя справжнє. Поза цими радостями нема інших радостей. Кохання - це єдиний екстаз.

Кохати або бути коханим - цього досить. Не вимагайте нічого більше. В похмурих складках життя інших перлин не знайти. Кохати - це довершеність.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
НЕРОЗЛУЧНІ

А що сталося з Жаном Вальжаном?

Засміявшись на миле запрошення Козети, він, ніким не помічений, підвівся з стільця і вийшов у передпокій. В цю кімнату, чорний від грязі, крові та пороху, вісім місяців тому він увійшов, принісши дідові внука. Старі дерев’яні панелі були вкриті гірляндами з листя та квітів; музиканти сиділи на тому самому дивані, куди поклали тоді Маріуса. Баск у чорному фраку, коротеньких штанях, у білих панчохах та рукавичках прикрашав вінками з троянд кожне подаване до столу блюдо. Жан Вальжан показав йому свою руку на перев’язі доручив пояснити причину своєї відсутності і пішов.

Вікна їдальні виходили на вулицю. Жан Вальжан на кілька хвилин зупинився в темряві перед цими блискучими вікнами. Він прислухався. До нього долинав невиразний гамір бенкету. Він чув голосну повчальну промову діда, чув скрипки, бряжчання тарілок та склянок, вибухи сміху, і в цьому шумі відрізняв ніжний, веселий голос Козети.

Потім він покинув вулицю Філь-дю-Кальвер і подався додому.

Пішов він туди вулицями Сен-Луі, Кюльтюр Сент-Катрін і Блан-Манто. Так іти було трохи далі, але цим шляхом він, уникаючи натовпу та руху екіпажів на Старій Тампльській вулиці, протягом трьох місяців ходив з Козетою з вулиці Озброєної Людини на вулицю Філь-дю-Кальвер.

Путь, якою ходила Козета, виключала для нього всяку іншу дорогу.

Жан Вальжан повернувся додому. Він запалив свічку й піднявся сходами. Помешкання було порожнє. Не було в ньому навіть Тусен. Кроки Жана Вальжана лунали по кімнаті гучніше, ніж звичайно. Всі шафи були відчинені. Він зайшов у кімнату Козети. Ліжко було незастелене. Демікотонова подушка без наволочки і без мережива лежала на ковдрах, складених у ногах матраца, на якому ніхто вже не спатиме. Всі маленькі жіночі дрібнички, що їх любила Козета, були віднесені, залишались тільки великі меблі та чотири стіни. Нічого не лежало на ліжку Тусен. Єдине застелене ліжко, яке нібито дожидало когось, було ліжко Жана Вальжана.

Жан Вальжан глянув на стіни, зачинив кілька шаф і пройшов по кімнатах.

Спинившися в своїй кімнаті, він поставив свічку на стіл.

Він вийняв праву руку з перев’язі і користувався нею так, неначе вона в нього й не боліла.

Потім він підійшов до ліжка, і погляд його - свідомо чи випадково? - зупинився на чемоданчику, до якого ревнувала його Козета і з яким він ніколи не розлучався. Переїхавши 4 червня на вулицю Озброєної Людини, Жан Вальжан поставив його на столик біля ліжка. Він з якоюсь особливою жвавістю підійшов до цього столика, дістав з кишені ключ і відчинив чемоданчик.

Звідти Жан Вальжан повільно витяг одяг, в якому десять років тому Козета покинула Монфермейль. Спершу чорне платтячко, потім чорну косинку; потім дитячі черевики, які Козета майже могла взути й тепер, така маленька була в неї ніжка; потім кофточку з товстої бумазеї, потім трикову спідничку, потім фартушок з кишеньками, потім вовняні панчохи. Ці панчохи, які й досі зберегли форму гарненькоі ніжки, були не довші за руку Жана Вальжана. Все це - чорного кольору. То він приніс увесь цей одяг у Монфермейль. Витягаючи з чемоданчика ці речі, Жан Вальжан клав їх на ліжко. Він думав. Він згадував. То було взимку, в дуже холодному грудні. Півгола, вона тремтіла в своєму лахмітті, на її бідних червоних ніжках були дерев’яні черевики. Він, Жан Вальжан, сказав, щоб вона скинула лахміття й одягла цей траурний костюм. Мати в могилі була б удоволена, якби побачила свою дочку в траурі, а головне тепло вдягнену. Він згадував Монфермейльський ліс. Вони пройшли ним удвох, Козета і він. Він згадував про тодішню погоду, про голі дерева, про ліс без птахів, про небо без сонця. І все ж таки як тоді було прекрасно! Він порозкладав ці речі на ліжку: косинку біля спіднички, панчохи біля черевиків, кофту біля плаття - і глянув на всі їх по черзі. Вона була така малесенька, вона сміялась; ідучи, вони трималися за руки. Крім нього вона не. мала в світі нікого.

І тоді його сива голова впала на ліжко; стоїчне²⁷² старе серце не витримало, обличчя його занурилось, сказати б, в одяг Козети, і якби в той час сходами йшов хтонебудь, то він почув би жахливе ридання.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
IMMORTALE JECUR²⁷³

Розпочалась стара боротьба, різні фази якої ми вже бачили.

Іаков боровся з ангелом одну тільки ніч. А скільки разів бачили ми, як Жан Вальжан боровся в мороку з своїм сумлінням, напружуючи всі сили.

Неймовірна боротьба. Моментами послизається нога, моментами завалюється грунт під ногами. Скільки разів це сумління, підкоряючись добру, стискувало та душило його! Скільки разів невблаганна істина притискувала йому коліном груди! Скільки разів, скинутий на землю світлом, просив він пощади в нього! Скільки разів невимовне світло, запалене в ньому епіскопом, силоміць світило йому, тоді як він хотів бути сліпим! Скільки разів під час бою випростовувався він, чіплявся за скелі, спиною притулившись до софізму, борсався в грязі, то підбиваючи під себе свою совість, то сам падаючи під неї! Скільки разів, вигадавши якийсь лукавий егоїстичний довід, чув він, як розлючена совість кричала йому: «Це ж шахрайство, негіднику!» Скільки разів його неслухняна совість хрипіла в агонії, під вагою обов’язку! Опір богові. Він умивався холодним потом. Скільки було в нього прихованих ран, і тільки він знав, що вони - кровотічні! Скільки виразок на його жалюгідному сумлінні! Скільки разів підводився він, увесь закривавлений, понівечений, розбитий, але просвічений; з розпачем у серці, але з ясністю в душі, і, переможений, почував себе переможцем! А совість, помучивши, покатувавши та пошматувавши його, стояла над ним, страшна, промениста, спокійна, і казала йому: «Тепер іди з миром»,

І по виході з цієї жахливої боротьби - який тяжкий мир!

Тієї ночі, проте, Жан Вальжан почував, що цей бій буде останнім.

Поставало одне надзвичайно болюче питання.

Призначені нам від долі шляхи не всі прямі, як бульвари; є і на них тупики, темні повороти, небезпечні перехрестя кількох дорог. Жан Вальжан стояв тепер на найнебезпечнішому з таких перехресть.

Він дійшов до того місця, де схрещуються добро і зло. Перед його очима було це загадкове роздоріжжя. Як і в попередніх випадках, перед ним слалися два шляхи: один - привабливий, другий - страшний. Котрий вибрати?

Ступити на страшну путь радив йому таємничий вказівний палець, який всі ми помічаємо кожен раз, коли вдивляємося в морок.

Жанові Вальжану знову доводилось вибирати між жахливим, тихим пристановищем і сміючою пасткою.

Чи правда, що душа може виправитись, а доля - ні? Жахлива це річ! Невиправна доля!

Питання поставало таке:

Як мусить Жан Вальжан поставитися до щастя Маріуса та Козети? Він сам бажав того щастя, він сам створив його, він сам встромив його собі в серце і, дивлячись на нього тепер, міг відчувати задоволення, якого зазнає зброяр, побачивши своє тавро на ножі, встромленому йому в груди.

Козета мала Маріуса; Маріус володів Козетою. У них було все, навіть багатство. І то було ділом його рук.

Але коли це щастя існувало, що робитиме з ним Жан Вальжан? Чи буде він нав’язувати себе йому? Чи поводитиметься з ним так, немов воно йому належить? Безсумнівно, Козета належала тепер іншому, але чи братиме він, Жан Вальжан, від неї все, на що має право? Чи залишиться він і надалі батьком, якого бачать не часто, але поважають? Чи оселиться він у будинку Козети? Чи приєднає він своє минуле до їхнього майбутнього? Чи приходитиме він до них і, похмурий, сідатиме до їхнього веселого сімейного вогнища? Чи братиме він, усміхаючись до них, руки цих невинних істот у свої трагічні руки? Чи ставитиме на мирні грати каміна в салоні Жільнорманів свої ноги, слідом за якими стільки років тяглася ганебна тінь закону? Чи поділятиме він щастя Маріуса і Козети? Чи не згустить він тим мороку на своєму чолі і хмарки на їхніх? Чи з’єднає він свою катастрофу з їхнім блаженством? Чи продовжуватиме він мовчати? Одним словом, чи житиме він біля цих двох щасливців, як німа зловісна жертва долі?

Треба дуже звикнути до фатальності і випадкових зустрічей, щоб наважуватись зводити очі, коли перед нами, в усій їхній наготі, постають певні питання. За цим суворим знаком запитання - добро або зло. Що ти робитимеш? - запитує сфінкс.

Звиклий до таких спроб, Жан Вальжан подивився сфінксові просто в очі.

Він обміркував жорстоку проблему під усіма поглядами.

Чарівна Козета була немов пліт у цій катастрофі. Що робити? Чіплятись за нього або пустити?

Якщо він ухопиться за нього, він урятується, вийде знову під сонце, з його волосся та одягу стече гірка морська вода; він житиме.

- Може, пустити?

Тоді його чекає безодня.

І він почав сумну нараду з своїм сумлінням. А вірніше - він змагався, люто боровся то з своєю волею, то з своїми переконаннями.

Для Жана Вальжана було щастям, що він міг заплакати. Сльози просвітили, може, його. Але початок був жахливий. В ньому скаженіла буря, несамовитіша за ту, яка штовхала його до Арраса. Минуле з’явилося перед ним поруч з теперішнім. Він порівнював їх і ридав. А коли шлюзи сліз розкрилися, він почав ламати собі руки.

Він почував себе в тупику.

У цій відчайдушній боротьбі між нашим егоїзмом і нашим обов’язком, коли ми крок по кроку відступаємо перед нашим беззаперечним ідеалом; несамовито, завзято, в розпачі від своїх поступок, змагаємось за кожен клапоть землі, надіємось на можливу втечу й шукаємо виходу,- яким горем буває зловісний, несподіваний опір муру за нашою спиною!

На перешкоді стає святий привид!

Якась мару - ця невидима невблаганність!

Отож, боротьба з сумлінням не закінчується ніколи. Візьми це на увагу, Брут, візьми це на увагу, Катон. Вона - безмежна, бо в ній - бог. У цей колодязь кидають працю всього свого життя, кидають туди свої достатки, кидають туди своє багатство, кидають туди свій добробут, кидають туди свій відпочинок, кидають туди свою радість. Ще! ще! ще! Випорожнюйте посудину. Нахиляйте урну. Нарешті треба кинути туди й своє серце.

В тумані старовинного пекла є десь подібна бочка.

Чи не проста це річ - кінець-кінцем відмовитись? Хіба невичерпне може мати якісь права? Хіба безконечні кайдани не понад силу людську? Хто ж буде дорікати Сізіфові або Жанові Вальжану, вони скажуть: «Годі»?

Покірливість матерії обмежена тертям. Хіба нема меж покірливості душі? Якщо вічний рух - неможливий, то хіба можна вимагати вічної відданості?

Перший крок - ще нічого; важкий - останній крок. Чим була справа Шанматьє для шлюбу Козети та його наслідків? Що таке повернення на каторгу в порівнянні з вступом у небуття?

О, який сумний перший східець, коли спускаєшся вниз! О, який похмурий другий східець!

Як його не відвернути на цей раз голови?

Катування - це сублімація, їдка сублімація. Тортури роблять людину святою. Спершу на них згоджуєшся. Сідаєш на трон з розпеченого заліза, на лоб накладають корону з розпеченого заліза, береш в одну руку державу з розпеченого заліза, в другу - скіпетр з розпеченого заліза. Але треба вдягти ще мантію з полум’я. І хіба не настає момент, коли наше жалюгідне тіло повстає і ти відмовляєшся піддавати себе катуванню?

Нарешті Жана Вальжана опанував спокій пригнобленості.

Він зважив, обміркував таємничі зміни світла і тіні.

Або нав’язати свою каторгу цим двом сліпучим дітям, або безповоротно зануритись у безодню самому. В одному випадку жертвуєш Козетою; в другому - самим собою.

На якому ж вирішенні він зупинився? Яку ухвалив для себе постанову? Яку остаточну відповідь дав на запитання непідкупної долі? Які двері вирішив відчинити? Яку частину свого життя ухвалив він закрити та засудити? Яку стромовину з тих, що оточували його, він вибрав? На якій крайності зупинився? Которій з безодень кивнув головою?

Цілу ніч голова його паморочилась від думок.

До самого ранку перебував він в одному й тому ж положенні, зігнувшись над ліжком під страшним тиском долі, майже роздавлений ним. Стуливши кулаки, простягти під прямим кутом руки, він нагадував зняту з хреста й кинуту ниць людину. Дванадцять годин, дванадцять годин довгої зимової ночі, пролежав він, не підводячи голови, не кажучи ані слова. Він був нерухомий, як труп, а думка його то повзла по землі, мов гідра, то злітала вгору, мов орел. Побачивши таку нерухому постать, можна було подумати, що це мертвий; але раптом він конвульсійно здригався, припадав до одягу Козети устами і цілував його. Тоді видно було, що він живий.

Хто ж міг його бачити? Адже Жан Вальжан був сам.

Той, хто в мороку.

КНИГА СЬОМА.
ОСТАННІЙ КОВТОК З ЧАШІ СТРАЖДАНЬ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
СЬОМЕ КОЛО І ВОСЬМЕ НЕБО

Перші дні після весілля проводять самотньо. Люди з пошаною ставляться до спокою щасливців і почасти до того, що вони пізно засипають. Гамір та метушня візитів і поздоровлень починаються згодом. Ранком 17 лютого, трохи по півдні, коли Баск з рушником та мітелкою під пахвою прибирав передпокій, почувся легенький стукіт у двері. Відвідувач не дзвонив, це було розумно в такий день. Баск відчинив, побачив пана Фошлевана і провів його до вітальні, де й досі було безладдя і яка нагадувала поле бою.

- Що поробиш пане,- зауважив Баск,- ми сьогодні пізно прокинулись.

- А пан ваш устав? - спитав Жан Вальжан.

- Як ваша рука, пане? - відповів Баск.

- Краще. Ваш пан устав?

- Котрий? Старий чи новий?

- Пан Понмерсі.

- Барон Понмерсі? - і Баск випростався.

Бароном буваєш насамперед для своїх слуг. Вони бачать у титулі щось незвичайне. Філософ сказав би, що титул обляпує їх, але це їм лестить. Маріус, зазначимо мимохідь - войовничий республіканець, став бароном усупереч свому бажанню. В цьому питанні в родині відбулась справжня революція: тепер цьому титулові складав велику ціну пан Жільнорман, а Маріус ставився до нього байдуже. Але полковник Понмерсі написав: «Мій син носитиме мій титул», і Маріус скорився. До того ж Козета, в якій починалася прокидатись жінка, була в захваті від того, що вона - баронеса.

- Барон Понмерсі? - повторив Баск.- Подивлюся. Я скажу йому, що ви - тут.

- Ні; не кажіть йому, що це - я. Перекажіть, що хтось хоче поговорити з ним віч-на-віч, і не називайте йому імени.

- А! - здивувався Баск.

- Я хочу зробити йому сюрприз.

- А! - ще раз протяг Басй, немов пояснюючи другим «а!» свій перший вигук.

І він вийшов.

Жан Вальжан залишився сам.

У вітальні, сказали ми, був розгардіяш. Здавалось, ніби, прислухаючись, можна було б почути ще невиразний шум весілля. На підлозі валялись квіти з гірлянд і з зачісок. Сталактити з воску згорілих свічок висіли на кришталі люстр. Жодні меблі не стояли на своєму місці. По кутках три-чотири присунуті одне до одного крісла нібито продовжували розмову. Загальний вигляд кімнати був веселий. І в закінченому святі є якась милість. Тут були щасливі. На цих безладно розставлених стільцях, серед цих побляклих квітів, під цими погаслими люстрами - люди думали про радісне. Сонце замінило люстри і весело входило у вітальню.

Минуло кілька хвилин. Жан Вальжан нерухомо стояв там, де залишив його Баск. Він був дуже блідий. Його очі запали від безсоння так глибоко, що майже зникали в орбітах. Його фрак був такий пом’ятий, ніби в ньому провели ніч. Лікті побіліли, як то буває з сукном, що треться об білизну. Жан Вальжан дивився на відбиток віконної рами, змальований сонцем на паркеті.

Біля дверей почувся шум, і він підвів очі.

Маріус увійшов з високо піднесеною головою, з усмішкою на устах, з якимось особливо ясним обличчям і з поглядом тріумфатора. Він теж не спав.

- А, це ви, батьку! - скрикнув він, побачивши Жана Валь- жана.- В того дурного Баска такий таємничий вигляд. Але ви прийшли занадто рано. Тепер тільки пів на першу. Козета спить.

Слово «батько», сказане панові Фошлевану, означало, що Маріус безмірно щасливий. Між ними, ми знаємо, завжди лежала якась прірва, існувала певна холодність, якийсь лід, що мав розтанути або зламатися. Тепер Маріус був у стані сп’яніння, коли лід тане, прірви стають менш глибокими, і пан Фошлеван був для нього батьком, як і для Козети.

Він продовжував говорити, і слова потоком лилися з нього, що так характерно для цих божественних пароксизмів радості.

- Який я радий бачити вас! Якби ви знали, як бракувало вас нам учора! Добридень, батьку! Як ваша рука? Краще, правда?

І, задоволений з ним же самим даної сприятливої відповіді, Маріус, не спиняючись, провадив далі:

- Ми обоє багато говорили про вас. Козета так вас любить! Не забувайте ж, що тут у вас є ваша кімната. Ми не хочемо вулиці Озброєної Людини. Ми зовсім не хочемо її. Як могли ви оселитись на такій нездоровій, поганій вулиці, що закінчується заставою, де холодно і куди не можна ввійти? Ви влаштуєтеся тут. І сьогодні ж. Або вам доведеться мати справу з Козетою. Вона, попереджаю вас, збирається всіх нас водити за ніс. Ви бачили вашу кімнату? Вона зовсім близько від нашої і виходить у сад. Замок у дверях її полагодили, ліжко приготували, все готово, вам треба тільки переїхати. Козета поставила біля вашого ліжка велике старе крісло, вкрите утрехтським оксамитом, і сказала йому: простягни до нього руки! Навпроти ваших вікон - група акацій, і туди щовесни прилітає соловей. Через два місяці матимете його. Його кубельце буде ліворуч від вас, а наше - праворуч. Вночі він співатиме, а вдень буде щебетати Козета. Кімната ваша виходить якраз на південь. Козета поставить у ній ваші книги: вашу подорож капітана Кука, подорож Ванкувера і всі ваші речі. У вас, здається, є маленький, дорогий вам чемодан; я приготував для нього почесний куток. Ви зачарували мого діда. Ви йому подобаєтесь. Ми будемо жити вкупі. У віст ви грати вмієте? Ви остаточно полоните мого діда, якщо вмієте грати у віст. Коли я буду в суді, ви будете гуляти під руку з Козетою, як колись у Люксембурзькому саду; знаєте? Ми твердо вирішили бути дуже щасливими. А нашим щастям будете щасливі й ви; правда, батьку? Ага! Ви ж снідаєте сьогодні з нами?

- Мені треба сказати вам дещо,- перебив його Жан Вальжан.- Я - колишній каторжник.

Сила звуків, сприйманих нами, має границі як для нашого розуму, так і для слуху. Слова: «Я колишній каторжник», які вийшли з уст пана Фошлевана й увійшли у вуха Маріуса, переступали ту границю. Маріус не почув їх. Йому нібито сказали щось, але він не знав, що саме. Він стояв розгублений.

Раптом Маріус помітив, що його співбесідник має страшний вигляд. Його дивувало, що досі він не звернув уваги на цю жахливу блідість.

Жан Вальжан розв’язав чорну перев’язь, яка підтримувала йому праву руку, розкутав її й показав Маріусові великий палець.

- Рука в мене здорова,- сказав він.

Маріус глянув на палець.

- І ніколи з нею нічого не траплялось.

Справді, жодних слідів рани не було.

- Я не повинен був бути присутнім при вашому шлюбі. І я уникав цього, скільки міг. Я вигадав цю рану, щоб не зробити недійсним шлюбний акт, щоб не підписуватись.

- Що це означає? - пробелькотів Маріус.

- Це означає, що я був на галерах.

- Ви доводите мене до розпачу! - скрикнув наляканий Маріус.

- Пане Понмерсі,- сказав Жан Вальжан,- я був на галерах дев’ятнадцять років. За крадіжку. Потім мене було засуджено на вічну каторгу. За крадіжку. За рецидив. Тепер я - збіглий каторжник.

Даремно намагався Маріус не вірити фактам, опиратись очевидності; йому довелось здатись. Він почав розуміти і, як завжди буває в подібних випадках, перебільшив у своїх гадках. Жахлива думка, як блискавка, майнула в його голові і викликала в ньому трепет. Власне майбутнє уявлялось йому страшним.

- Скажіть! Скажіть усе! - закричав він.- Ви - батько Козети?

І рухом невимовного жаху він відступив на два кроки.

Жан Вальжан підвів голову й прибрав такої величної пози, що, здалося, досяг головою стелі.

- Ви повинні вірити мені, пане. І хоч правосуддя й не визнає нашої присяги...

Він спинився, а потім якимось владним, похмурим тоном додав, вимовляючи дуже повільно й натискуючи на кожен склад;

- Ви й повірите мені. Клянусь перед богом, я не батько Козети. Я - селянин з Фавроллі, пане барон Понмерсі. Заробляв я собі на життя, підрізаючи дерева. І звати мене не Фошлеван, а Жан Вальжан. Я - ніщо для Козети. Заспокойтеся.

- А хто доведе мені...- пробурмотів Маріус.

- Я. Бо я кажу це.

Маріус глянув на нього. Він був сумний і спокійний. Така спокійна людина не могла брехати. Холодне, мов крига, завжди правдиве. У цьому могильному холоді почувалась істина.

- Я вірю вам,- сказав Маріус.

Жан Вальжан нахилив голову, немов стверджував цим якийсь акт, і провадив далі.

- Що таке я для Козети? Випадковий стрічний. Десять років тому я й не знав про її існування. Я люблю її, це - правда, як старі люблять дітей, що їх вони бачили ще малими. Постарівши, почуваєш себе дідом всіх малих дітей. Ви, сподіваюсь, можете уявити собі, що у мене є щось подібне до серця. Вона була сиротою. Не мала ні батька, ні матері. Я був їй потрібний. Ось чому я полюбив її. Вони такі безпорадні, ці малі, що кожен, навіть такий як я, може захищати їх. Я взяв на себе цей обов’язок відносно Козети. Я власне не думаю, щоб таку дрібницю варто було називати добрим вчинком; але коли це добрий вчинок, то вважайте, що я його зробив. Занотуйте його, як обставину, що зменшує мої провини. Тепер Козета виходить з мого життя; наші шляхи розбігаються. Віднині я - ніщо для неї. Вона - мадам Понмерсі. Провидіння в неї тепер інше. І Козета виграла від заміни. Все йдеться на краще. Щодо шестисот тисяч франків, про які ви мені не говорите, то я випереджаю ваше запитання. Це - внесок на її ім’я. Як опинився він у моїх руках - то маловажно. Я повертаю його їй. Більшого від мене вимагати не можна. На додаток я відкриваю вам моє справжнє ім’я. То вже стосується лише мене. Я хочу, щоб ви знали, хто я.

І Жан Вальжан глянув Маріусовї прямо в обличчя.

Переживання Маріуса були бурхливі і плутані. Навальні подуви долі здіймають у нашій душі такі хвилі.

Кожний з нас переживає такі хвилини, коли ми почуваємо себе зовсім розгубленими. Ми кажемо тоді перше, що спадає на думку, але не завжди це те, що треба було б сказати. Бувають несподівані відкриття, які не можна знести і які сп’яняють, неначе шкідливе вино. Нове становище, в якому він опинився, вразило Маріуса настільки, що він заговорив з Жаном Вальжаном як з людиною, на яку сердишся за її признання.

- Та навіщо ж кажете ви мені все це? - скрикнув він.- Що спонукає вас до цього? Ви могли б берегти цей секрет. Вас ніхто не викриває і не переслідує, за вами не стежать. У вас є якась причина, що дозволяє вам з легким серцем робити це признання? З яких мотивів?

- З яких мотивів? - повторив Жан Вальжан так тихо, що можна було подумати, ніби він говорить до себе, а не відповідає Маріусові.- І справді, з яких мотивів цей каторжник щойно сказав: «Я каторжник»? Ну, мотив - чудернацький. Чесність! Нещастя, знаєте, в тому, що є у мене в серці струна, до якої я прив’язаний. І такі струни особливо міцніють, коли людина стає старою. Все навкруги руйнується, а вона залишається. Якби я міг розірвати її, розв’язати або розрізати вузол, поїхати кудись далеко, я був би врятований. На вулиці Булуа є контора диліжансів; ви - щасливі, я іду геть. Я пробував розірвати ту струну, тягнув її - вона витримувала, не обірвалася; разом з нею я рвав і своє серце. Тоді я сказав собі: я можу жити тільки там. Треба залишатись. Ну що ж, ви маєте рацію: я - дурень; чого було б мені не лишитися? Ви пропонуєте мені кімнату у вашому будинку; мадам Понмерсі дуже любить мене; ваш дід хоче, щоб я тут жив; ми жили б усі вкупі; я ходив би під руку з Козетою... мадам Понмерсі... вибачте, я звик звати її так... У нас був би спільний дах, спільний стіл, спільне сімейне вогнище, спільне місце перед каміном узимку, ми разом гуляли б улітку. Це ж - радість, це - щастя. Ми жили б, як одна родина. Родина!

При цьому слові Жан Вальжан став страшний. Він схрестив на грудях руки, подивився на підлогу під ногами, немов хотів вирити в ній поглядом бездонну яму, і голос його раптом загуркотів:

- Родина! Ні. Я не належу до жодної родини. Не належу я до вашої. Не належу я і до родини людей. В тих будинках, де є сімейне вогнище, я - зайвий. Родини існують, але це не для мене. Я - нещасний, я - поза ними. Чи були в мене батько та мати? Я майже сумніваюсь. Той день, коли я віддав заміж це дитя, все було скінчено для мене. Я бачив її щасливою; бачив людину, яку вона любить; милого старого; подружжя ангелів; бачив, що всі радості живуть у цьому домі, і сказав собі: «А ти не увіходь». Правда, я міг брехати, обманювати вас усіх, залишатися паном Фошлеваном. Поки це було для неї, я міг брехати; але тепер це для мене, і я не повинен брехати. Правда, мені досить було мовчати, і все йшло б так, як і раніше. Ви питаєте, що змушує мене говорити? Смішно сказати: моє сумління. А мовчати було б так легко! Цілу ніч я намагався переконати себе. Ви сповідуєте мене, і розповідаю я вам такі незвичайні речі, що ви маєте право на це. Отож, цілу ніч я переконував себе, наводив найпереконливіші міркування, зробив, повірте, все, що міг. Але мені не пощастило в двох пунктах: обірвати струну, яка міцно тримає мене за серце, і змусити мовчати того, чий голос шепче мені, коли я буваю сам. Ось чому прийшов я признатись вам у всьому. В усьому, або майже в усьому. Бо нема рації говорити про те, що стосується тільки до мене і що я залишаю для себе. Основне ви знаєте. Я взяв і приніс вам мою таємницю. Я розкрив мій секрет перед вами. Не легко було ухвалити таку постанову. Я боровся цілу ніч. Будьте певні, я говорив собі, що це - зовсім не справа Шанматьє; що, ховаючи своє ім’я, я не роблю шкоди нікому; що ім’я Фошлевана дав мені сам Фошлеван на подяку за вчинену йому послугу; що я маю право зберегти його; що я був би дуже щасливий у кімнаті, яку ви мені пропонуєте; що я не перешкоджав би нікому, що жив би я в своєму куточку; і що тоді як ви милуватиметесь Козетою, я радітиму, думаючи про те, що живу в одному будинку з нею. Кожен був би щасливий по-своєму. Залишатись паном Фошлеваном влаштувало б усе. Так, усе; крім моєї душі. Зовні я був би щасливий, а в глибині моєї душі була б темрява. Щастя мало; треба ще бути вдоволеним. Нехай я залишався б паном Фошлеваном; нехай я сховав би від вас справжнє моє обличчя; нехай ви блаженствували б, а я носив би в собі загадку і серед вашого ясного дня жив би в мороку; нехай я привів би в будинок до вас каторгу, не сказавши про це ні слова. Я сидів би за вашим столом і думав, що якби ви знали, хто я, ви б мене вигнали, і прислуговували б мені слуги, які, довідавшись про це, закричали: «Жах який!» Я доторкався б до вас ліктем, а цього ви маєте право зовсім не бажати. Я облудно змушував би вас потискувати мені руку. У вашому домі оточували б пошаною гідне його сиве волосся і сиве волосся зганьблене. В найінтимніші хвилини, коли серця всіх бувають відкриті одне для одного; коли нас було б четверо - двоє вас, ваш дід і я - там був би ще й п’ятий: незнайомий. Я жив би поруч з вами, з єдиною метою: ніколи не викрити своєї жахливої таємниці. І мертвий, нав’язував би себе вам - живим. Цим я засудив би на вічні муки і її. Ви, Козета і я, всі ми троє носили б зелений ковпак. Хіба ви не здригаєтесь? Тепер я найбільш пригноблений з людей, а тоді я був би найпотворнішим. І цей злочин я чинив би щодня. І брехав би я щодня. І цю темну маску я носив би щодня. І ганьбу свою я поділяв би з вами щодня. Щодня! З вами - моїми коханими, моїми дітьми, ні в чому не винними. Мовчати - не важко? Ховатися з чимсь - просто? Ні, не просто. Буває й мовчання, що бреше. І я випив би крапля по краплі і мою брехню, і мій обман, і мою нечесність, і мою підлість, і мою зраду; випльовував би усе це, а потім пив знову. Я кінчав би опівночі, а розпочинав - опівдні. Брехнею були б мої «доброго ранку» та «на добраніч». І я засипав би з цим; і їв би це з хлібом, і дивився б на Козету, і відповідав би усмішкою грішника на усмішку ангела. І був би огидним шахраєм. Навіщо? Щоб бути щасливим. Щоб щасливим був я! Я! Та хіба ж маю я право бути щасливим? Я - викинутий поза життя, пане!

Жан Вальжан спинився. Маріус слухав. Такої низки думок і такої туги перебивати не можна. Жан Вальжан знову стишив голос, але казав не приглушеним, а зловісним тоном.

- Ви питаєте, чому я говорю? Мене, кажете ви, не викрили, не переслідують і не стежать за мною. Ні; мене викрито. Ні; мене переслідують. Ні; за мною стежать. Хто? Я сам. Я сам перегородив собі дорогу; я сам тягнусь по ній, то підштовхуючи себе, то зупиняючись. Я сам караю себе, а коли держиш себе сам, то держиш міцно.

І, схопивши себе за комір, він підійшов до Маріуса.

- Ось гляньте на цей кулак. Хіба, по-вашому, він не тримає коміра так, що ніколи не випустить його? Ну, так совість тримає ще міцніше. Коли хочеш бути щасливим, пане, ніколи не треба розуміти, що таке обов’язок; бо обов’язок, як тільки його зрозуміють, стає невблаганним. Можна подумати, він карає за те, що його розуміють, а насправді він нагороджує вас, бо він приводить до пекла, де поруч з собою почуваєш бога. З самим собою примиряєшся тоді, як пошматуєш себе всього.

І тоном, який краяв серце, він додав:

- Це здається безглуздям, пане Понмерсі; але я - чесна людина. Падаючи перед вашими очима, я піднімаюсь переди моїми власними. Таке траплялось уже мені раз; але тоді це було не так боляче, то було пусте. Так; чесна людина. Я не був би нею, якби ви через мою провину продовжували б поважати мене. А тепер, коли ви мене зневажаєте, я - чесний. Надо мною тяжить тяжка доля: я можу користуватись тільки краденою пошаною, але така пошана мене внутрішньо принижує і гнітить. Щоб я сам поважав себе, інші мусять мене зневажати. Тоді я знову випростуюсь. Я - каторжник, який кориться своїй совісті. Я знаю, це - неправдоподібне. Але що ж робити? Так воно є. Я взяв на себе певні обов’язки і виконую їх. Бувають зустрічі, що зв’язують нас; бувають випадки, які накладають на нас обов’язки. Я, бачте, пережив багато, пане Понмерсі.

Жан Вальжан знову зробив паузу і, через силу проковтнувши слину, неначе слова його мали гіркий присмак, провадив далі.

- Коли над людиною тяжить такий жах, вона не має права поділяти його з іншими без їхнього відома; не має права заражати чумою інших; не має права затягати їх, непомітно для них, у безодню, куди падає сама; не має права вдягати на них свою червону куртку; не має права нишком затьмарювати своїм горем щастя інших. Наближатись до здорових і в темряві доторкатись до них своєю невидимою виразкою. Це - огидно. Фошлеван даремно позичив мені своє ім’я: я не маю права користуватися ним. Він міг дати його мені, а я не повинен був брати. Ім’я - це людина. Я, пане, трохи міркував, трохи читав і, хоч я й селянин, але розумію дещо. Як бачите, висловлюю я свої думки пристойно. Я виховав себе сам. Так ось, вкрасти ім’я і назватися ним - нечесно. Привласнення чужих літер абетки - така сама крадіжка, як крадіжка годинника або гаманця. Бути живим підробленим підписом, бути живим підробленим ключем, приходити до порядних людей, відмикаючи їхні замки, ніколи не дивитись прямо, бути підлим на свою власну думку... ні, ні і ні! Краще страждати, сходити кров’ю, плакати, нігтями віддирати собі клапті шкіри, тужно звиватись уночі, краяти собі тіло і душу. Ось чому розповів я вам усе це. З легким серцем, як ви кажете.

Він важко зітхнув і кинув наостанці:

- Щоб мати змогу жити, я вкрав колись хлібину. Тепер я не хочу красти чуже ім’я, щоб жити.

- Щоб жити! - повторив Маріус.- Це ім’я не потрібне вам, щоб жити.

- А! Я знаю, що говорю,- відповів Жан Вальжан і кілька разів повільно схилив і знову підвів голову.

Настала тиша. Обоє мовчали, кожен занурений в безодню своїх думок. Маріус сів до столу й сперся на руку підборіддям, Жан Вальжан ходив по кімнаті. По дорозі він спинився біля дзеркала і, немов відповідаючи на якісь внутрішні свої доводи, сказав, дивлячись на дзеркало, в якому не бачив себе:

- Зате тепер мені легше.

Жан Вальжан почав ходити знову. Повертаючись назад, у протилежному кінці кімнати, він помітив, що Маріус придивляється до його ходи, і невіддаваним тоном сказав:

- Я трохи волочу ногу. Тепер ви знаєте, чому.

Потім, стоячи вже обличчям до Маріуса, він додав:

- А тепер уявіть собі таке: я не сказав нічого, залишився паном Фошлеваном, оселився у вас, став членом вашої родини. Живу я в своїй кімнаті, ранком виходжу в туфлях до сніданку, ввечері ми втрьох буваємо в театрі, я проводжаю мадам Понмерсі до Тюільрі, на Королівський майдан, ми завжди вкупі, ви вважаєте мене за подібного до себе. І ось одного дня ви чуєте голос, який гукає: «Жан Вальжан!», з мороку висувається страшна рука поліції і раптом зриває з мене маску.

Він знову замовчав. Маріус, тремтячи, устав з стільця.

- Що скажете ви відносно цього? - спитав Жан Вальжан.

Мовчанка Маріуса була відповіддю.

- Ви добре бачите, що я маю підстави не замовчувати нічого,- продовжував Жан Вальжан.- Ну, то будьте ж щасливі, блаженствуйте, будьте ангелом-охоронцем ангела, насолоджуйтесь сонцем. Нехай це задовольняє вас, і не турбуйтесь ви за нещасного грішника, який, виконуючи свій обов’язок, роздирає собі груди. Перед вами негідна людина, пане.

Маріус, не кваплячись, перетяв вітальню і, підійшовши до Жана Вальжана, простяг йому руку.

Але Маріусові довелось самому взяти руку, якої не подав йому Жан Вальжан, і вона здалась йому зробленою з мармуру.

- У мого діда є друзі,- сказав Маріус.- Я доб’юсь вашого помилування.

- Це - ні до чого,- відповів Жан Вальжан.- Мене вважають за мертвого. Цього досить. За мертвими не стежать. Їм дозволено спокійно гнити. Смерть - те саме, що й помилування.

І звільняючи з руки Маріуса свою, він з якоюсь суворою гідністю додав:

- А до того ж, виконання обов’язку - ось друг, до якого я сам звертаюся, і жду помилування тільки від мого сумління.

Цю хвилину нечутно відчинились двері в протилежному кінці кімнати, і показалась голівка Козети. Видно було тільки її миле личко, зачіска її була в чарівному безладді; повіки попухли від сну. Рухом пташки, що визирає з гнізда, глянула вона спершу на свого чоловіка, потім - на Жана Вальжана і з усмішкою розквітлої троянди крикнула:

- Закладаюсь, що ви говорили про політику. Як це нерозумно! Замість того, щоб бути зі мною.

Жан Вальжан здригнувся.

- Козето...- пробелькотів Маріус і спинився.

Обоє вони мали такий винуватий вигляд.

Козета, сяячи, дивилась на них. В очах її були відблиски раю.

- Я впіймала вас,- продовжувала Козета.- Я крізь двері чула, як мій батько казав: сумління... виконувати обов’язки. Це ж - політика. Я не хочу. Не треба говорити про політику на другий день після шлюбу. Це - нехороше.

- Ти помиляєшся, Козето,- відповів Маріус.- Ми говорили про наші справи: про те, куди найкраще примістити твої шістсот тисяч франків.

- Зовсім не в тому справа,- перебила Козета.- Я прийшла. Раді ви мені?

І рішучим жестом штовхнувши двері, вона ввійшла в кімнату. На ній був широкий білий пеньюар з тисячею складок і широкими рукавами від плечей до самих ніг. В золотих небесах старих готичних картин можна бачити такі чарівні ангельські вбрання.

Козета з голови до ніг оглянула себе у трюмо і в невимовному захваті скрикнула:

- Жили колись король з королевою! О, яка я вдоволена!

Сказавши це, вона зробила реверанс Маріусові і Жанові Вальжану.

- О!-сказала вона.- Я сідаю в крісло біля вас; через півгодини ми будемо снідати; ви говоритимете все, що буде вам завгодно. Я знаю, чоловіки повинні говорити. Я буду розумниця.

Маріус узяв її за руку й ніжно промовив:

- Ми говоримо про справи.

- До речі,- відповіла Козета.- Я щойно відкрила у себе вікна. У сад прилетіла сила горобців. Сьогодні піст, тільки не для птахів.

- Кажу ж тобі, у нас серйозні справи; залиш нас на хвилину самих, Козеточко. Ідеться про цифри. Це надокучить тобі.

- А ти вдяг сьогодні чудовий галстук, Маріус. Ви - дуже ко- кетні, монсеньйор. Ні, це мені не надокучить.

- Запевняю тебе, що надокучить.

- Ні. Бо розмовляєте ви. Я не розумітиму вас, але буду вас слухати. Коли чуєш голоси, які любиш, то слів розуміти не треба. Бути всім укупі - ось чого я хочу. Я залишаюся з вами.

- Це неможливо, Козето кохана.

- Неможливо?

- Неможливо.

- Ну гаразд. А я розповіла б вам багато цікавого. Розповіла б, що мій дідусь ще спить, що ваша тітка в церкві, що камін у кімнаті мого батька димить, що Ніколета покликала сажотруса, що Тусен з Ніколетою вже посварилися, що Ніколета глузує з заїкуватості Тусен. А тепер ви нічого не будете знати. Неможливо! Ну, пане, побачите: я й собі казатиму - неможливо. Кому ж буде гірше? Дозволь мені залишитися з вами, Маріусику.

- Клянусь тобі, ми мусимо бути самі.

- А хіба я хтонебудь?

Жан Вальжан не казав ні слова. Козета звернулась до нього.

- Поперше, я хочу, щоб ви поцілували мене, батьку. Чому це ви мовчите, а не стаєте на мій бік? Ото так батько в мене! Ви бачите, я дуже нещаслива в подружньому житті. Мій чоловік б’є мене. Ну, цілуйте зараз же.

Жан Вальжан підійшов ближче.

Козета повернулась у бік Маріуса.

- А вас я й знати не хочу.

Потім вона підставила чоло Жакові Вальжану.

Жан Вальжан зробив ще крок до неї.

Козета відступила.

- Батьку! Ви блідий. Хіба ваша рука так болить?

- Не болить уже зовсім.

- Може, ви погано спали?

- Ні.

- Може, ви сумуєте?

- Ні.

- Цілуйте мене. Якщо ви здорові, якщо ви добре спите, якщо ви вдоволені, то я не буду картати вас.

І вона знову підставила йому своє чоло.

Жан Вальжан поцілував цей лоб, де грала небесна усмішка.

- Посміхніться.

Жан Вальжан скорився. То була посмішка привида.

- А тепер захищайте мене від мого чоловіка.

- Козето! - почав було Маріус.

- Розсердіться, батьку! Скажіть йому, що я мушу залишитись. В моїй присутності можна чудово розмовляти. Значить, по-вашому, я - дуже дурна? Хіба воно таке важливе, те, про що ви говорите? Справи... гроші... ото велике діло! Чоловіки роблять таємниці з дрібниць. Я хочу залишитись. Я дуже гарненька сьогодні. Подивись на мене, Маріус.

І з чарівним рухом плечей та чудовою невдоволеною гримасою вона подивилась на Маріуса. Між ними немов перебігла блискавка. Вони звертали мало уваги на те, що в кімнаті був третій.

- Я тебе кохаю! - сказав Маріус.

- Я обожую тебе! - сказала Козета.

І вони кинулися в обійми одне одному.

- А тепер,- з переможною гримаскою, розпрямляючи складки пеньюара, сказала Козета,- я залишаюсь.

- Тільки не це,- благальним тоном заперечив Маріус.- Нам треба закінчити одну справу.

- Знову не можна?

Маріус надав своєму голосові урочистості:

- Запевняю тебе, це - неможливо, Козето.

- А ви починаєте говорити тоном чоловіка, пане. Добре. Ми підемо. Ви не підтримали мене, батьку. Пане чоловік мій, пане мій батьку, ви - тирани. Я скажу про це дідусеві. Може, ви думаєте, що я повернуся і буду підлещуватись? Помиляєтесь. Я - горда. Тепер я дожидаю вас. Побачите, що ви скучите без мене. Гаразд, я йду.

І Козета вийшла.

Через дві секунди двері відчинились знову, з них знову виткнулась її свіжа рожева голівка, і вона крикнула їм:

- Я дуже серджуся!

Двері зачинились, і знову впала темрява.

Вона, немов сонячний промінь, сама того не підозрюючи, пронизала морок, Маріус пересвідчився, що двері зачинені щільно.

- Бідолашна Козета,- прошептав він.- Коли вона довідається...

При цих словах Жан Вальжан затремтів усім тілом і втупив у Маріуса безтямний погляд.

- Козета... А, правда... ви ж скажете це Козеті. Правильно. А я й не подумав. Вистачає сили на одне і нема її на друге. Пане, я прошу вас, я вас благаю, дайте мені слово нічого не казати їй. Хіба не досить, що знаєте ви? Я міг признатись у цьому без усякого примусу; я розповів би це кожному, всесвітові... мені байдуже. Але вона не повинна знати... вона злякається. Каторжник же! Доведеться пояснити їй; сказати: це - людина, що була на галерах. Вона бачила одного разу їх. О, боже, боже!

Він упав у крісло й сховав обличчя в долоні. Цього не було чути, але з того, як трусились його плечі, видно було, що він плаче. Мовчазні сльози - сльози жахливі.

Ридання душать. Жана Вальжана неначе взяли конвульсії; він відкинувся назад, на спинку крісла, немов щоб звести дух; руки його повисли, мов неживі; Маріус побачив його залите сльозами обличчя і почув голос, який говорив так тихо, що, здавалося, виходив з бездонного провалля: «О, я хотів би вмерти!»

- Заспокойтеся,- сказав Маріус,- ваш секрет знатиму лише я.

Розгублений менше, мабуть, ніж годилося б йому бути; звиклий вже за останню годину до страшної несподіванки, Маріус бачив, як постать каторжника поступово заступає перед його очима постать пана Фошлевана. Він поволі призвичаювався до жахливої дійсності і, природно відчуваючи прірву, що утворилася між ним і цією людиною, додав:

- Я не можу не сказати кількох слів з приводу грошей, які ви так самовіддано й чемно передали за призначенням. Це - вчинок порядної людини, і справедливість вимагає, щоб вас було нагороджено. Назвіть суму самі; ви її одержите. Не бійтесь високої цифри.

- Дякую вам, пане,- лагідно відповів Жан Вальжан.

Хвилинку він замисленно мовчав, машинально тручи вказівним пальцем ніготь на великому пальці, а потім промовив:

- Скінчено майже все. Залишається одне...

- Що саме?

Жан Вальжан завагався, а тоді тихо, швидше прошепотів, ніж сказав:

- Тепер, коли ви знаєте все, і коли ви - голова родини, чи не думаєте ви, що я не мушу більш бачитися з Козетою?

- Думаю, так було б краще,- холодно відповів Маріус.

- Я вже не побачу її,- шепнув Жан Вальжан і пішов до дверей.

Він узявся за ручку, двері прочинились настільки, що Жан Вальжан міг пройти, але він секунду постояв нерухомо, а потім знову зачинив двері й обернувся до Маріуса.

Він був уже не блідий, а мертвотно-синій. На очах його не було більше сліз, але вони горіли якимось трагічним полум’ям. Голос його знову став надзвичайно спокійним.

- Послухайте, пане,- сказав він,- якщо ви дозволите, я буду приходити дивитись на неї. Я дуже бажаю цього, запевняю вас. Якби не потреба бачити Козету, я не робив вам мого признання, а просто поїхав звідси. Але бажаючи жити там, де і Козета, і продовжувати бачитися з нею, я мусив розповісти вам все. Ви стежите за перебігом моїх думок? Це ж - легко зрозуміти. Дев’ять років я мав її біля себе. Ми жили спершу в тій халупчині на бульварі, потім - у монастирі, потім - поблизу Люксембурзького саду. Там ви побачили її вперше. Ви пам’ятаєте її голубий плюшевий капелюшок? Потім ми жили в кварталі Дому Інвалідів, де в нас був сад за гратами. На вулиці Плюме. Я мав флігель на задньому дворі, звідки чув, як вона грає на роялі. Ось моє життя. Ми не розлучались. Так тривало дев’ять років і ще кілька місяців. Я був їй як батько, вона була моєю дитиною. Не знаю, чи спроможні ви зрозуміти мене, пане Понмерсі; але піти зовсім, не бачити її більше, не говорити з нею, не мати нічого,- було б тепер занадто важким для мене. Якщо, по-вашому, це не буде погано, я час від часу приходитиму подивитись на Козету. Приходитиму я не часто. І залишатимусь недовго. Ви накажете приймати мене в маленькій вітальні внизу. На першому поверсі. Я міг би приходити й чорним ходом, яким ходять слуги, але це може здатися дивним. Краще, гадаю, щоб я користувався дверима, як і всі ви. Мені, пане, дуже хочеться бачити хоч трохи Козету; нехай тоді, коли ви дозволятимете. Уявіть себе на моєму місці: у мене ж нема нічого більше. А потім треба ж бути обережним. Якщо я не приходитиму більше, це могло б справити прикре враження, здатись дивним. Але я можу приходити, наприклад, ввечері, коли починає смеркати.

- Ви будете приходити щовечора, і Козета дожидатиме вас,- сказав Маріус.

- Ви дуже ласкаві, пане,- відповів Жан Вальжан.

Маріус уклонився йому, щасливець провів до дверей нещасливця, і вони розлучилися.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
МОРОК, В ЯКОМУ МОЖЕ БУТИ ВІДКРИТТЯ

Маріус був украй збуджений.

Відчуженість, що її він завжди відчував до людини, в товаристві якої бачив Козету, ставала тепер зрозумілою для нього. В цьому суб’єкті була якась загадковість, і проти неї застерігав його інстинкт. Цією загадкою була найогидніша і найганебніша річ - каторга. Пан Фошлеван виявився каторжником Жаном Вальжаном.

Раптом викрити такий секрет, коли почуваєш себе цілком щасливим,- однаково, як знайти скорпіона в гнізді горлиці.

Невже щастя Маріуса й Козети засуджено віднині на таке сусідство? Невже це беззаперечний і незмінний факт? Невже однією з умов їхнього одруження було прийняття цього чоловіка до себе в родину? Невже не можна вже зробити нічого?

Невже Маріус одружився і з каторжником?

Мало бути вкоронованим світлом та радістю і мати найбільше щастя у житті - поділене кохання. Такі потрусіння примусили б здригнутися навіть зануреного в екстаз архангела, навіть уквітчаного славою півбога.

Як завжди буває при несподіваних, раптових змінах такого роду, Маріус запитував, чи не має він закинути чогось собі самому? Чи був він досить завбачливим? Чи був він досить обережним? Чи не допустився мимоволі якоїсь легковажності? Маленької, може. Чи досить уважно роздивився він навколо, розпочинаючи любовну пригоду, яка закінчилася шлюбом з Козетою? Він установив - такими аналізуваннями нами самими нас самих життя поступово поліпшує нас - він установив, отож, химерну й мрійливу природу своєї вдачі: своєрідну, властиву багатьом натурам, внутрішню хмару, яка при пароксизмах пристрасті та горя, коли температура душі змінюється, шириться й охоплює всю людину так, що та робиться тільки совістю, оповитою туманом. Ми не раз указували на цю характерну властивість вдачі Маріуса. Він пригадував що, сп’янілий від кохання, він на вулиці Плюме, за шість чи сім екстатичних тижнів, не говорив з Козетою про загадкову драму в хатині Горбо, коли жертва так таємничо та вперто мовчала і під час боротьби, і під час втечі. Як сталося, що він не сказав про це ні слова Козеті? А воно ж було таке жахливе і таке тоді недавнє!.. Як сталося, ще він не назвав їй імени Тенардьє, навіть у той день, коли зустрів Епоніну? Тепер йому важко було пояснити собі тодішнє своє мовчання. Він згадував своє засліплення, своє сп’яніння Козетою, це могутнє кохання, це ідеальне захоплення одного одним. А може, до цього чарівного, бурхливого душевного настрою домішувалась непомітна частка розуму, невиразне приглушене інстинктивне бажання сховати й знищити в своїй пам’яті цю страшну пригоду, де він не хотів відогравати жодної ролі, в якій не міг бути ні оповідачем, ні свідком, не будучи разом з тим обвинувачем. Правда, ці кілька тижнів промайнули, мов блискавка. У них був час тільки на те, щоб кохати одне одного. Нарешті,- думав він, усе зваживши, все переглянувши, все обміркувавши,- чи змінило б це його, чи змінило б це Козету, якби він розповів їй про засідку в Тенардьє, назвав ім’я Тенардьє, навіть з’ясував би, що Жан Вальжан - каторжник? Чи відступив би він? Чи менше обожував би її? Чи вагався б одружитися з нею? Ні. Чи змінило б це хоч щонебудь в його вчинках? Ні. Значить, нема чого шкодувати, нема чого дорікати собі. Все було добре. Є бог для п’яниць, що їх звуть закоханими. Сліпий, Маріус ішов шляхом, який він обрав би й будучи зрячим. Куди вело його кохання, зав’язавши йому очі? До раю.

А тепер у раї таке пекельне сусідство.

До давньої неприязні до Фошлевана, що став Жаном Вальжа- ном, домішувалось почуття жаху.

Але в тому жаху, треба сказати, було трохи жалю і навіть трохи подиву.

Цей злодій, злодій-рецидивіст, повернув передані йому гроші. І які гроші? Шістсот тисяч франків. Тільки він знав про них. Виходить, він міг узяти їх всі; але він їх повернув.

Крім того, він розповів про себе з власної волі. Ніщо не спонукало його до цього. Якщо тепер і знали, хто він, то лише завдяки йому самому. В цьому признанні було більше ніж готовність до приниження; в ньому була готовність до небезпеки. Для засудженого маска - не маска, а захист. Він відмовився від цього захисту. Чуже ім’я - це безпека. Він відкинув геть чуже ім’я. Бувши галерником, він міг назавжди сховатися в порядній родині. Він устояв проти такої спокуси. І з якої причини? Щоб не мати мук сумління. Він пояснив це так, що не вірити було не можна. В усякому разі, хоч хто був той Жан Вальжан, а сумління в ньому прокидалося. Тут починалося якесь таємниче відродження, і, судячи з усього, совість віддавна вже панувала над цим чоловіком. Такі приступи праведності та добра не властиві звичайним натурам. Пробудження совісті - це велич душі.

Жан Вальжан був щирий. Ця щирість, видима, відчутна, беззаперечна, очевидна, вже через горе, якого вона йому завдавала, робила зайвими будьякі додаткові інформації і надавала вірогідності всьому, що казав Жан Вальжан. Тут Маріус стояв перед парадоксальним явищем. Яке почуття викликав пан Фошлеван? Почуття недовір’я. Яке почуття викликав Жан Вальжан? Почуття довір’я.

Мислено підводячи баланс Жана Вальжана, установлюючи в ньому актив і пасив, Маріус намагався вивести сальдо. Але у нього паморочилася голова. Намагаючись скласти собі вірне уявлення про цю людину і, сказати б, ганяючись у думках за Жаном Вальжаном, Маріус губив його, а потім знаходив знову, але образ його був у якомусь фатальному тумані.

Чесно повернуті гроші, благородство признання справляли добре враження. То був немов просвіток у хмарах, а потім хмари чорнішали знову.

Хоч які невиразні були спогади Маріуса, але дещо він пам’ятав.

Що таке та пригода у вертепі Жондретів? Чому цей чоловік, коли з’явились поліцаї, втік, замість складати скаргу? Тут Маріус знаходив і відповідь. Бо він був збіглий каторжник, і його шукало правосуддя.

Друге питання. Чому прийшов він на барикаду? Тепер Маріус ясно бачив його там. Образ Жана Вальжана з’явився перед ним, як симпатичеське чорнило навпроти вогню. Цей чоловік був на барикаді. Там він не бився. Чого ж з’явився він туди? Це питання викликало привид, що був відповіддю. Привид Жавера. Маріус ясно уявляв собі й тепер зловісну постать Жана Вальжана, який вів за барикаду зв’язаного Жавера, і досі чув жахливий пістолетний постріл за рогом вулички Мондетур. То, імовірно, була ненависть галерника до шпигуна. Один з них заважав другому. Жан Вальжан пішов на барикаду помститися. Прийшов він туди пізно.

Він, можливо, знав, що Жавера взято в полон. Корсиканська вендета²⁷⁴ проникла й у низи суспільства і становить там закон. Вона - така проста, що не дивує серця, які наполовину повернулись до добра. А серця ці - такі, що розкаяний злочинець може завагатися перед крадіжкою і не завагається перед помстою. Жан Вальжан убив Жавера. Принаймні, це здавалося очевидним.

Нарешті, останнє питання, але відповіді на нього Маріус не знаходив, і воно катувало його немов лещатами. Як сталось, що Жан Вальжан так довго жив поруч з Козетою? Що за загадкова доля з’єднала цю дитину з цим чоловіком? Невже там, нагорі, теж є кайдани для двох людей, і богові схотілось з’єднати ангела з демоном? Є, значить, така таємнича каторга лиха, де злочин і невинність можуть бути товаришами по кімнаті? В процесії засуджених, що зветься долею людською, можуть, значить, іти в безпосередній близькості двоє людей, і один з них - наївний, а другий - страшний; чоло одного - осяяне божественною білістю зорі, а другого - освітлене синьо-блідим мигтінням блискавки? Як могла утворитись така незвичайна пара? Яким способом, яким дивом могли жити спільним життям це небесне створіння і цей старий грішник? Хто міг з’єднати ягня з вовком і - явище ще більш незрозуміле - прив’язати вовка до ягняти? Бо вовк любив ягня, жорстока істота обожувала істоту безсилу, протягом дев’яти років ангел мав за охоронця чудище. Дитинство і юність Козети, дівочий її потяг до життя та світла перебували під захистом цієї потворної самовідданості. Тут питання розпадались на незчисленні загадки, в глибині безодень відкривались нові безодні, і Маріус не міг схилитися над Жаном Вальжаном без того, щоб у нього не паморочилось у голові. Хто ж такий цей чоловік-безодня?

Старі космогонічні принципи - вічні. В теперішньому людському суспільстві, поки його не замінить більше просвітлення, завжди будуть дві людини: одна - наземна, друга - підземна; одна - представниця добра: Авель; друга - представниця зла - Каін. Хто ж був цей ніжний Каїн? Хто був цей бандит, що обожував невинну дівчину, охороняв її, виховував, беріг і, нечестивець сам, огортав її чистотою? Що то за клоака, яка так побожно ставиться до невинності й не допускає жодної плями на ній? Хто такий цей Жан Вальжан, що давав освіту Козеті? Що то за темна постать, яка дбає лише за те, щоб уберегти від найменшої хмари, від найменшої тіні схід зорі?

То був секрет Жана Вальжана. То був секрет і бога.

Маріус відступав перед цим подвійним секретом. Один з тих, хто брав участь у цій таємниці, був для нього гарантією для другого. В цій пригоді бога було видно так само, як і Жана Вальжана. У бога є свої знаряддя. Він користується тим, яким хоче. Він не відповідає перед людиною. Чи знаємо ми, як бог береться до справ? Жан Вальжан працював над Козетою. Він до певної міри створив її душу. Це було безперечно. Ну, а далі? Робітник був страшний, але робота була чудова. Бог робить дива тим способом, який вибирає сам. Він створив чарівну Козету і використав для цього Жана Вальжана. Йому схотілося взяти собі такого незвичайного співробітника. Чи маємо ми право вимагати від нього звіту? Хіба це вперше, що гній допомагає весні створити троянду?

Маріус давав собі такі відповіді й уважав їх за задовільні. По жодному з щойно вказаних нами пунктів він не насмілився розпитувати Жана Вальжана і розумів, що не наважується на це. Він обожував Козету, він володів нею; Козета була блискуче чиста. Цього було йому досить. Якого пояснення треба йому ще? Козета була світло. А хіба світло потребує освітлювання? Маріус мав усе; чого ж міг він ще бажати? Все! Хіба цього не досить? Особисті справи Жана Вальжана його не обходили. Нахиляючись над загадковою тінню цієї людини, він чіплявся за урочисту заяву знедоленого: «Я - ніщо для Козети. Десять років тому я навіть не знав про її існування».

Жаи Вальжан був випадковий стрічний. Він сам казав це. Ну, ото він пройшов повз. Хто б він не був, а тепер роль його скінчена. Віднині провидінням для Козети буде Маріус. В блакиті Козета знайшла собі пару, свого друга, свого коханця, свого небесного чоловіка. І відлітаючи туди, Козета, окрилена та преобра- жена, залишала позад себе, на порожній, бридкій землі, свою ляльку - Жана Вальжана.

В колі думок, де обертався Маріус, він завжди відчував якийсь жах перед Жаном Вальжаном. Жах, мабуть, і священний, бо в цій людині, казали ми, він почував щось божественне. Та хоч які знаходив він обставини, що зменшували його провину, але кінець-кінцем приходив усе ж таки до одного: то був каторжник, тобто істота, яка не має навіть місця на соціальній драбині, бо лежить під останнім щаблем. Після найостаннішої людини йде каторжник. Каторжник, сказати б, не має подоби серед живих. Закон позбавив його всього людського, що він може відібрати в людини. В карних питаннях Маріус, дармащо демократ, був за невблаганність, і відносно тих, кого карає закон, додержувався думки закону. Він, повторюємо, не дійшов ще до верху прогресу. Він не відрізняв ще написаного людьми від написаного богом, закону від права. Він не розглядав і не зважував права людини розпоряджатися невідмінним та непоправним. Його не обурювали слова кара, накладена людьми. Він уважав за природне, що деякі порушення писаного закону спричинялись до вічних мук, і засудження суспільством він приймав, як один з виявів цивілізації. Він думав ще так, але неминуче мусив піти наперед згодом, бо з природи був добрий і суттю готовий до схованого ще в ньому прогресу.

Під впливом таких ідей Жан Вальжан здавався йому огидним і відразливим. Він був проклятий. Він був каторжник. Це слово звучало для нього, як сурма на страшному суді, і, довго вдивляючись у Жана Вальжана, він нарешті відвернувся від нього. Vade retro.²⁷⁵

Маріус - треба зазначити і навіть підкреслити - розпитуючи Жана Вальжана так, що той сказав: «Ви сповідуєте мене», не наважився, проте, поставити йому два чи три вирішні питання. І не тому, що вони не спали йому на думку, а просто йому не вистачило сміливості. Вертеп Жондретів? Барикада? Жавер? Хто знає, до чого могли дійти признання. Жан Вальжан, здавалося, не любив відступати, і чи не довелося б Маріусові, спершу підштовхнувши, схотіти потім зупинити його? Чи не траплялося нам усім в скрутному становищі затуляти вуха, аби не чути відповіді? Такої підлоти допускаються найбільше тоді, коли кохають. Нерозумно допитуватись за всяку ціну про трагічні деталі, особливо, коли там фатально замішане й наше власне життя. З повних одчаю пояснень Жана Вальжана могло вийти якесь страшне світло, і ця огидна ясність відбилася б, може, і на Козеті? І хто знає, чи не лишились би якісь пекельні відблиски на чолі цього ангела? Бризка грязі від блискавки - все таки грязь. І найчистіші образи можуть назавжди зберегти відблиск жахливого сусідства. Були підстави чи ні, а Маріус боявся. Він і так знав забагато. Він волів краще бути приголомшеним, ніж обізнаним з усім. Він у нестямі уносив на руках Козету і заплющував очі на Жана Вальжана.

Та людина вийшла з мороку, з мороку живого і жахливого. Як насмілитися шукати дна цієї безодні? Страшна річ - розпитувати пітьму. Хто його знає, що вона відповість? Може, і зоря тоді потьмариться назавжди.

У такому настрої Маріусові боляче було думати, що цей чоловік і в дальшому матиме якесь відношення до Козети. Тепер він майже дорікав собі за те, що не поставив Жанові Вальжану цих страшних запитань, перед якими він відступив раніше і які, може, спричинились би до суворої й рішучої ухвали. Самому собі він здавався занадто добрим, занадто м’яким і - вимовимо це слово - занадто слабодухим. Ця слабодухість і призвела до нерозважливих поступок. Він дозволив собі розчулитись. Йому треба було просто і цілком позбутися Жана Вальжана. Жан Вальжан був заразою, і він мусив звільнити свій дім від такої людини. Маріус сердився на себе за той вихор переживань, який оглушив його, засліпив і потяг за собою. Він був незадоволений з себе.

Що тепер робити? Візити Жана Вальжана викликали в нього глибоку огиду. Навіщо буватиме в нього цей чоловік? Що йому тут робити? Він не хотів заглибитися в ці питання, він старався уникнути їх, не хотів перевірити себе самого. Він дозволив, він дав переконати себе, він обіцяв Жанові Вальжану; а обіцянки, навіть даної каторжникові, треба додержувати. А втім, насамперед він мусить думати про Козету. Кінець-кінцем, над усіма іншими почуттями запанувала в ньому огида.

Всі ці думки роїлись в голові у Маріуса й хвилювали його. Звідси - глибока його стурбованість. Йому не легко було сховати її від Козети, але кохання надає талановитості, і Маріус спромігся не виявити свого хвилювання.

Правда, він, нібито ненавмисне, поставив кілька запитань чистій і наівній, мов горлиця, Козеті, яка нічого не підозрювала. Він говорив з нею про її дитинство та юність і дедалі більше переконувався, що цей каторжник був для Козети настільки добрим, наскільки може бути ним гідний усякої пошани батько. Все, що гадав і передбачав Маріус, було дійсністю. Ця зловісна кропива кохала й охороняла цю лілію.

КНИГА ВОСЬМА.
ПРИСМЕРКОВИЙ ЗАНЕПАД

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
КІМНАТА НА НИЖНЬОМУ ПОВЕРСІ

Смерком наступного дня Жан Вальжан стукав у ворота будинку Жільнормана. Зустрів його Баск, який на той час був саме на дворі, неначе так йому було наказано. Слугам же кажуть іноді: «Ви чекатимете приходу такого от пана».

Не дожидаючи, коли Жан Вальжан звернеться до нього, Баск заговорив перший.

- Пан барон доручив мені спитати, завгодно вам буде лишитися внизу чи ви підніметесь нагору?

- Я залишусь унизу,- відповів Жан Вальжан.

Баск дуже почтиво відчинив двері у залу на нижньому поверсі й промовив:

- Я зараз повідомлю мадам.

Кімната, куди ступив Жан Вальжан, була склепінчаста і вогка. Іноді вона правила за винний льох. Кімната виходила на вулицю, погано освітлювалась одним вікном з залізними гратами, а підлога в неї була з червоної цегли.

Ця кімната не належала до тих, які дуже турбують віником, щіткою та мітлою. Порох лежав там спокійно. Павуків там не переслідували. На одній з шибок вікна широко розкинулась розкішна чорна павутина, прикрашена мертвими мухами. Невеличка низенька кімната була вмебльована купою порожніх пляшок, що валялись у кутку. З пофарбованої вохрою стіни звисали куски штукатурки. В глибині був камін, пофарбований у чорне. В ньому горів огонь, і це вказувало, що відповідь Жана Вальжана «Я залишусь унизу» передбачали.

По обидва боки каміна стояли два крісла. Між ними, замість килима, лежала стара постілка, де було більше вірьовок, ніж вовни.

Кімнату освітлювали вогонь з каміна і присмерк з вікна.

Жан Вальжан був утомлений. Вже кілька днів він не їв і не спав. Він просто впав на одне з крісел.

Баск увійшов у кімнату, поставив на камін горящу свічку й ретирувався. Жан Вальжан, який сидів, повісивши голову на груди, не помітив ні Баска, ні свічки.

Раптом він випростався. Ззаду нього стояла Козета.

Він не бачив, але відчув, як вона ввійшла.

Жан Вальжан обернувся й глянув на неї. Вона була напрочуд гарна. Але дивився він не на вроду, а на душу.

- Ну що то за ідея! - скрикнула Козета.- Я знала, що ви чудак, батьку, але такого ніколи не сподівалась. Маріус казав, що ви самі хочете, щоб я приймала вас тут.

- Так, хочу.

- Я й чекала цієї відповіді. Ну, держіться! Попереджаю, що зараз я вчиню вам сцену. Почнемо з початку. Поцілуйте мене.

І вона підставила йому щоку.

Жан Вальжан не поворухнувся.

- Ви не рухаєтесь. Занотовую це. Так тримаються винні. Але однаково - я прощаю вас. Ісус Христос сказав: підстав другу щоку. Маєте.

І вона підставила другу щоку.

Жан Вальжан сидів нерухомо. Здавалось, його ноги були прибиті гвіздками до підлоги.

- Це стає серйозним,- сказала Козета.- Ну, що я вам зробила? Я серджусь, заявляю вам. Мусите піддобритись до мене. Ви обідаєте з нами.

- Я пообідав.

- Неправда. Я пожаліюся панові Жільнорману. Діди існують для того, щоб вичитувати батькам. Уставайте. Ходімо разом до вітальні. Зараз же!

- Ніяк не можу.

Козета трохи розгубилась. Вона перестала наказувати й перейшла до запитань.

- Але чому? І для побачень зі мною ви вибираєте найгидкішу кімнату в будинку. Тут просто жахливо.

- Ти ж знаєш... ви знаєте, мадам,- поправився Жан Вальжан,- що в мене є примхи.

Козета сплеснула своїми маленькими ручками.

- Мадам... ви знаєте... Ото ще новини! Що це означає?

Жан Вальжан глянув на неї з болісною усмішкою, яка іноді бувала в нього.

- Ви самі побажали бути дамою.

- Але не для вас, батьку.

- Не називайте мене батьком.

- А як же?

- Звіть мене пан Жан. Жан, прошу вас.

- Ви, виходить, не батько більше? А я вже не Козета? Пан Жан? Що воно за знак? Та це ж революція! Що сталось? Ану, подивіться мені в обличчя! І ви не хочете жити вкупі з нами. Ви не хочете моєї кімнати. Що я вам зробила? Що я вам зробила? Щось таке, значить, було?

- Нічого.

- Що ж тоді?

- Все - так, як було й завжди.

- Чого ж міняєте ви ім’я?

- Ви ж змінили своє.

Він знову всміхнувся тією посмішкою і додав:

- Коли ви - мадам Понмерсі, то і я можу бути паном Жаном.

- Нічого я тут не розумію. Все це - якась дурниця. Я спитаю в мого чоловіка, чи можна мені називати вас паном Жаном. Надіюсь, він не дозволить цього. Ви завдаєте мені великого суму. Можна мати примхи, але не слід чинити прикрості своїй маленькій Козеті. Це - погано. Ви, такий добрий, не маєте права бути злим.

Жан Вальжан не відповів нічого.

Вона взяла його за обидві руки, невідпорним рухом піднесла їх до свого лиця й притисла їх собі до шиї під підборіддям. Цей жест виявляє глибоку ніжність.

- О, будьте ж добрі! - сказала Козета.- І ось що, по-моєму, значить бути добрим,- продовжувала вона.- Це значить переїхати сюди, поновити наші прогулянки; тут є пташки, як і на вулиці Плюме; ви будете жити з нами, кинете ваш барліг на вулиці Озброєної Людини, не даватимете нам розгадувати ніяких шарад, будете таким, як усі, будете обідати вкупі з нами, снідати вкупі з нами, будете моїм батьком.

Жан Вальжан звільнив свої руки.

- Вам не потрібний більш батько. У вас є чоловік.

Козета спалахнула.

- Мені не потрібний більше батько! У ваших словах нема глузду. Просто не знаєш, що сказати.

- Якби тут була Тусен,- провадив далі Жан Вальжан тоном людини, яка шукає авторитетної підтримки й хапається за соломинку,- якби Тусен була тут, вона перша згодилась би, що я завжди мав свої примхи. В цьому нема нічого нового. Я завжди любив моє лігво.

- Але тут холодно. Тут темно. Це - огидно: бажати стати паном Жаном. Я не хочу, щоб ви казали мені ви.

- Тільки но,- відповів Жан Вальжан - на вулиці Сен-Луі я бачив меблі. У одного столяра. Якби я був красивою жінкою, я купив би їх. Дуже милий туалет у теперішньому стилі. Те, що ви називаєте, здається, рожевого дерева. З інкрустаціями. Досить велике дзеркало. З шухлядами. Гарна річ.

- У, поганий ведмідь! - відповіла Козета.

І надзвичайно мило зціпивши зуби та випнувши губи, вона засичала на Жана Вальжана. То була Грація, що наслідує кішку.

- Я розлючена! - вигукнула вона.- Від учора всі ви сердите мене. Я дуже серджуся. Я нічого не розумію. Ви не захищаєте мене від Маріуса. Маріус не підтримує мене проти вас. Я - зовсім одна. Я гарно опоряджаю кімнату. Якби я могла, я примістила б там господа бога. Моєю кімнатою гребують. Мій пожилець робить з мене банкрута. Я замовляю Ніколеті гарний обід. Ваш обід - непотрібний, мадам. Мій батько хоче, щоб я називала його паном Жаном, щоб я приймала його в якомусь гидкому зацвілому льоху, де на стінах - мох, де замість кришталю порожні пляшки, а замість завісок - павутиння. Ви - чудак, я згодна; але коли люди одружуються, їм дають перепочинок. Вам не слід було знову показувати ваші примхи зараз же. Ви, значить, будете дуже вдоволені на вашій брудній вулиці Озброєної Людини. Я була дуже нещасна на ній. Що маєте ви проти мене? Ви робите мені багато прикростей. Фі!

Вона раптом стала серйозною, пильно глянула на Жана Вальжана й додала:

- Ви, може, сердитесь на мене за те, що я щаслива?

Наївність іноді, несвідомо для себе самої, проникає дуже глибоко. Це питання, звичайне для Козети, було дуже змістовне для Жана Вальжана. Козета хотіла тільки подряпати, але вона роздирала.

Жан Вальжан пополотнів. Якийсь момент він мовчав, а потілі, невіддаваним тоном і немов говорячи до себе, прошепотів:

- Її щастя. То була мета мого життя. Тепер бог може відпустити мене. Ти - щаслива, Козето. Мені нема чого жити.

- А! Ви сказали мені ти! - скрикнула Козета й кинулась йому на шию.

Жан Вальжан, не тямлячись, притиснув її до своїх грудей. Йому майже здавалось, що вона знову стала його Козетою.

- Спасибі, батьку,- сказала Козета.

Цей порив починав завдавати болю Жанові Вальжану. Він ніжно визволився з обіймів Козети й узяв свій капелюх.

- Ну? - спитала Козета.

- Я покидаю вас, мадам,- відповів він.- Вас дожидають.

І з порога вже додав:

- Я назвав вас на ти. Скажіть вашому чоловікові, що цього більше не буде. Вибачте мені.

І він вийшов, залишивши Козегу здивованою вкрай таким загадковим прощанням.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ЩЕ КІЛЬКА КРОКІВ НАЗАД

Наступного дня, тієї ж пори, Жан Вальжан прийшов знову.

Козета не ставила йому ніяких запитань, не дивувалась, не казала, що їй холодно, не говорила вже про вітальню; вона уникала називати його і батьком, і паном Жаном. Вона дозволяла казати їй ви. Вона дозволяла називати себе мадам. Тільки вона не була вже така радісна. Вона була б сумна, якби це було можливо для неї.

Вона, імовірно, мала з Маріусом розмову, під час якої коханий чоловік каже те, що хоче; нічого не пояснює, але задовольняє кохану жінку. Цікавість закоханих не заходить дуже далеко поза межі їхньої любові.

Зала внизу трохи причепурилась. Баск забрав пляшки, а Ніколета павуків.

Жан Вальжан приходив щодня і тієї самої години. Він приходив щодня, бо не мав сили зрозуміти слова Маріуса інакше як буквально. Маріус влаштувався так, щоб у той час, коли приходив Жан Вальжан, не бувати вдома. Всі в домі звикли до нової манери поводитись пана Фошлевана. Тусен допомагала йому в цьому, повторюючи: «Пан завжди був такий». «Це оригінал», вирік дід. І цим усе було сказано. А втім, у дев’яносто років не може бути нових приятельських відносин. Все здається зайвим. Кожен новий знайомий перешкоджає. Для нього нема вже місця. Всі звички вже усталились. Батько Жільнорман був дуже радий позбутися пана Фошлевана чи Траншлевана і казав:

- Нема нічого нуднішого за цих оригіналів. Вони химерують, але без будьякої причини. Маркіз де Кананль робив ще гірше. Він купив палац, щоб жити на горищі. У них просто якісь фантастичні примхи.

Ніхто не здогадувався про трагічну підкладку. Та й хто міг би вгадати щось подібне? В Індії є такі болота; вода в них якась незвичайна: по ній перебігають жмури, коли нема вітру; вона хвилюється там, де мусила б бути спокійною. Дивишся на цю безпричинно киплячу поверхню і не помічаєш гідри, що повзе на дні.

В багатьох людях є така невидима потвора: біль, який вони плекають, дракон, що гризе їх, розпач, що охоплює їх вночі. Така людина - подібна до інших: приходить, виходить. Ніхто не знає, що в ній живе страшний біль - тисячозубий паразит, від якого помирає нещасний. Ніхто не знає, що ця людина - бездонне озеро. Вода в ньому стояча, але глибока. Час від часу поверхня його хвилюється, але ніхто не знає причин того хвилювання. На ній з’являється якась таємнича брижа, потім зникає, потім з’являється знову. Знизу підіймається бульбашка і лопається. Це - дрібниця, але це - жахливо. То подих незнаного звіря.

Деякі незвичайні звички: приходити тоді, коли інші йдуть; стушовуватись, коли інші виставляють себе напоказ, завжди кутатися в якийсь темний плащ, шукати безлюдних алей, віддавати перевагу безлюдним вулицям, не втручатись у розмови, уникати натовпу та святкувань, здаватися вдоволеним і жити нужденно; носити, будучи багатим, ключ від квартири з собою, а свічку тримати в швейцара, входити з чорного ходу, ходити потайними сходами - всі ці незначні особливості, брижі, бульбашки, скороминущі хвилі на поверхні, часто підіймаються з страшної глибини.

Так минуло кілька тижнів. Козету поволі захопило нове життя: нові знайомства, візити, господарювання, розваги - всі ці серйозні справи. Розваги Козети коштували недорого. Полягали вони в одному: бути з Маріусом. Виходити з ним, залишатися з ним - ось що турбувало її найбільше. Для них завжди було новою радістю виходити з дому під руку, іти так, не ховаючись, перед усіма, і разом з тим тільки вдвох. Мала Козета і неприємності. Тусен не мирилася з Ніколетою - примирити цих двох старих дів було неможливо - і пішла. Дід почував себе добре. У Маріуса бували адвокатські справи. Тітка Жільнорман жила біля молодого подружжя спокійним життям, яке її задовольняло. Жан Вальжан приходив щодня.

Слово «ти» вже зникло. «Ви», «мадам», «пан Жан» - все це робило його іншим для Козети. Його намагання віддалити її від себе дали бажані йому наслідки. Вона ставала веселішою і менш ніжною. Проте, вона все ще любила його, і Жан Вальжан почував це. Одного дня Козета зненацька сказала йому:

- Ви були моїм батьком, тепер ви вже не мій батько. Ви були моїм дядьком, тепер ви не дядько мені. Ви - пан Фошлеван, ви - Жан. Хто ви такий? Не люблю я всього цього. Якби не знала я, що ви - такий добрий, я боялась би вас.

Жан Вальжан все ще жив на вулиці Озброєної Людини, неспроможний жити далеко від Козети.

Перший час він залишався з нею лише кілька хвилин.

Потім візити його поволі стали тривалішими. Можна було подумати, ніби він користується з того, що довшими ставали й дні: раніше приходив і пізніше йшов додому.

Раз у Козети в розмові з ним вихопилось слово «батько». Промінь радості осяяв старе похмуре обличчя Жана Вальжана.

- Кажіть Жан - виправив він.

- А, правда,- засміялась Козета.- Пан Жан.

- Отак добре,- сказав Жан Вальжан і одвернувся, щоб вона не побачила, як він утирає собі очі.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
ВОНИ ЗГАДУЮТЬ ПРО САДОК НА ВУЛИЦІ ПЛЮМЕ

То був останній раз. Після цього останнього просвітку запанувала цілковита темрява. Не було вже ні колишньої невимушеності, ні привітальних поцілунків, ні глибоко ніжного слова «тату!» На його прохання і при його власній участі Жана Вальжана поступово позбавили всього, що становило його щастя. Він зазнав страшного горя: втративши Козету всю і враз, губити її потім частинами.

Око призвичаюється до освітлення в льоху. Кінець-кінцем і Жана Вальжана стало задовольняти щоденне побачення з Козетою. Все життя його зосереджувалось у цій годині. Він сідав біля Козети, мовчки дивився на неї або розповідав їй про минулі роки: про її дитинство, про монастир, про тодішніх її приятельок.

Був початок квітня, вже теплого, але ще свіжого; сонце світило особливо радісно, сади під вікнами Маріуса та Козети хвилювались, прокидаючись від зимового сну, глід мав от-от розквітнути, старі мури почали прикрашатись убором з жолтофіолі, в розколинах каменів позіхали рожеві ротики, у траві з’являлись уже стокротки та козельці; у повітрі починали літати білі метелики; вітер - цей музикант одвічного весілля видавав у деревах перші ноти великої ранкової симфонії, що її старовинні поети називали весняним відродженням. Одного з таких днів Маріус сказав Козеті:

- Ми вирішили колись подивитися ще раз на наш садок на вулиці Плюме. Ходім. Не треба бути невдячними.

І вони полетіли, мов ті ластівки на поклик весни.

Сад на вулиці Плюме справив на них враження ранішньої зорі. За своєю спиною, в житті, вони мали вже дещо: весну їхнього кохання. Будинок на вулиці Плюме був ще й досі заарештований і належав Козеті. Вони відвідали і сад, і будинок. Вони згадали там минуле й забули про сучасне. Ввечері, звичайного часу, Жан Вальжан прийшов на вулицю Філь-дю-Кальвер.

- Мадам з бароном вийшла і досі ще не повернулась,- сказав Баск.

Жан Вальжан мовчки сів і прождав цілу годину. Козета не повернулась. Тоді він опустив голову й пішов до себе.

Прогулянка в «їхньому саду» і радість від того, що вона прожила «цілий день у своєму минулому», так сп’янили Козету, що на другий день вона тільки про це і говорила. Вона не звернула уваги, що напередодні не бачилася з Жаном Вальжаном.

- А як ви туди добралися? - спитав Жан Вальжан.

- Пішки.

- А повернулись?

- У фіакрі.

Останній час Жан Вальжан став помічати, що молоде подружися живе дуже скромно. Це було йому неприємно. В питаннях економії Маріус був суворим, і зовсім вже суворо ставився він до Жана Вальжана. Нарешті Жан Вальжан наважився спитати:

- Чому нема у вас екіпажа? Адже гарненьке купе коштувало б вам якінебудь п’ятсот франків на місяць. Ви - багаті.

- Не знаю,- відповіла Козета.

- Так само і з Тусен,- вів далі Жан Вальжан.- Вона пішла від вас, і ви не взяли нікого на її місце. Чому?

- Досить і Ніколети.

- Але вам потрібна покоївка.

- Хіба нема в мене Маріуса?

- Ви мусили б мати власний будинок, власних слуг, екіпаж, ложу в театрі. Ніщо не може бути надто великою розкішшю для вас. Чому не користуватися своїм багатством? Багатство - не зайве при щасті.

Козета нічого не відповіла.

Візити Жана Вальжана не ставали коротшими. Навпаки. Коли серце зслизає вниз, воно не зупиняється на схилі.

Коли Жан Вальжан хотів подовжити свій візит і змусити забути про час, він починав вихваляти Маріуса, називаючи його гарним, благородним, сміливим, розумним, красномовним, добрим. Козета додавала похвал від себе. Жан Вальжан починав знову. Цю тему не можна було вичерпати: шість літер слова Маріус давали матеріалу на шість томів. Таким способом Жан Вальжан міг сидіти довше. Бачити Козету, забувати все біля неї було так приємно для нього! Неначе перев’язували йому рани. Не раз траплялося, що Баск двічі приходив і казав:

- Пан Жільнорман послав мене нагадати мадам баронесі, що обід подано.

В ті дні Жан Вальжан повертався додому дуже замислений.

Чи була правда в порівнянні з лялькою, яке спало на думку Маріусові? Чи й дійсно Жан Вальжан був лялькою, що вперто відвідувала метелика, який вийшов з неї?

Одного разу він просидів у Козети більше ніж звичайно, а на другий день помітив, що в каміні не горів огонь.

- Гм! - подумав Жан Вальжан,- нема вогню,- і пояснив це собі тим, що надворі вже квітень і холоди скінчилися.

- Боже! Як тут холодно! - скрикнула, увіходячи в кімнату, Козета.

- Зовсім ні,- запротестував Жан Вальжан.

- Це, значить, ви наказали Баскові не опалювати більше?

- Я. У нас же майже травень надворі.

- Але опалюють завжди до червня, а цей льох треба опалювати цілий рік.

- Мені воно здалося зайвим.

- Ще одна ваша фантазія,- зауважила Козета.

Наступного дня вогонь у каміні горів знову, але обидва крісла стояли в протилежному кінці кімнати біля дверей.

- Що воно таке? - подумав Жан Вальжан і пересунув крісла на їх завждішнє місце.

Проте, вогонь у кімнаті підбадьорив його, і розмова затяглася на довший, ніж звичайно, час. Коли він уставав, щоб іти, Козета зупинила його:

- Вчора чоловік сказав мені одну чудну річ.

- Яку?

Він сказав: «У нас тридцять тисяч ліврів ренти, Козето; двадцять сім - твої, три тисячі дає мені дід». «А разом тридцять»,- сказала я. «Чи вистачило б у тебе відваги жити на три тисячі?» - спитав Маріус. А я кажу: «Я ладна жити й без грошей, аби з тобою». А потім спитала: «Чого ти кажеш мені таке?» «Щоб знати».

Жан Вальжан не міг підшукати жодного слова у відповідь. Козета, імовірно, чекала від нього якогось пояснення. Він вислухав її в похмурій мовчанці й повернувся на вулицю Озброєної Людини такий задуманий, що помилився дверима й увійшов у сусідній будинок. Тільки піднявшись на третій поверх, Жан Вальжан помітив свою помилку й спустився вниз.

Його хвилювали важкі думки. У Маріуса, очевидно, виникли якісь сумніви щодо походження цих шестисот тисяч франків. Може, він боявся, що джерело їх - нечисте; може, навіть довідався, що належать вони йому - Жанові Вальжану, вагався перед цими підозрілими достатками і волів краще жити з Козетою в бідності, аніж користуватися темними грошима.

Крім того, Жан Вальжан почував, що його починають випроваджувати.

Увійшовши на другий день в залу на нижньому поверсі, він здригнувся, немов від удару. Крісла зникли. Не було навіть стільця.

- А! - скрикнула, побачивши це Козета.- Нема крісел. Де ж вони заподілися?

- Тут їх нема більше,- відповів Жан Вальжан.

- Ото так.

- То я сказав Баскові забрати їх,- пробелькотів Жан Вальжан.

- З якої причини?

- Сьогодні я буду тут лише кілька хвилин.

- Залишатись на недовгий час - це не достатня причина, щоб стояти.

- Баскові, здається, потрібні були крісла для вітальні.

- Навіщо?

- У вас же сьогодні ввечері гості.

- Нікого.

Жан Вальжан не спромігся промовити більше ні слова.

Козета знизала плечима.

- Наказати забрати крісла! Перед тим ви наказали не запалювати вогню в каміні. Який ви чудний.

- Прощайте! - прошептав Жан Вальжан.

Він не сказав: «Прощайте, Козето». Але йому забракло сили сказати: «Прощайте, мадам».

Вийшов він пригнічений.

На цей раз він зрозумів.

Наступного дня він не прийшов. Козета помітила це тільки ввечері.

- А сьогодні пана Жана не було,- зауважила вона.

У неї нібито трохи стиснулось серце, але поцілунок Маріуса відвернув її увагу від цього.

На другий день Жан Вальжан не прийшов знову.

Козета не помітила його відсутності, добре провела вечір, спала, як і завжди, і згадала про нього, тільки прокинувшись. Вона була така щаслива. Правда, вона зараз же послала до пана Жана Ніколету довідатись, чи не хворий він і чому не приходив учора. Ніколета принесла відповідь. Пан Жан здоровий, тільки зайнятий. Він прийде незабаром. Як тільки матиме змогу. Крім того, він збирається відбути маленьку подорож. Мадам мусить пам’ятати, що в нього є звичка подорожувати час від часу. Нехай за нього не турбуються і не думають.

Ніколета, прийшовши до пана Жана, повторила точно слова баронеси. Мадам послала її довідатись, «чому пан Жан не був напередодні».

- Я не був у вас уже два дні,- лагідно відповів Жан Вальжан.

Але Ніколета не звернула уваги на його слова і не переказала їх Козеті.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
ПРИТЯГАННЯ І ЗГАСАННЯ

Останніми весняними й першими літніми місяцями 1833 року рідкі в кварталі Маре прохожі, крамарі й гулящі люди, що ловили гав біля дверей своїх будинків, бачили вдягненого в чорне охайного старика, який щовечора, в одну й ту ж годину, виходив з вулиці Озброєної Людини, де вона перехрещується з вулицею Сент-Круа де ла Бретонрі, проминав вулицю Блан-Манто, ішов вулицею Кюльтюр Сент-Катрін, а біля вулиці Ешарп повертав ліворуч на вулицю Сен-Луі.

Там він ішов повільно, витягши наперед голову, нічого не чуючи, втопивши очі завжди в одну точку, яка здавалась йому зоряною і була нічим іншим, як рогом вулиці Філь-дю-Кальвер. Що більше наближався він до того рогу, то більше блищав його погляд; якась радість, немов унутрішня зоря, освітлювала його зіниці; вигляд у нього ставав зачарований і розчулений; губи його ворушилися, немов він розмовляв з кимсь невидимим, він дивно якось усміхався і якомога уповільнював ходу. Здавалось, що прагнучи дійти до чогось, він разом з тим боявся бути зовсім близько від своєї мети. Коли між ним і вулицею, яка притягала його до себе, залишалося кілька будинків, він ішов так повільно, що моментами нібито не рухався зовсім. Похитування голови й втоплений в одну точку погляд нагадували магнітну стрілку, що шукає полюса. Та хоч як відтягав він момент прибуття, а підійти до вулиці Філь-дю-Кальвер таки було треба. І тут він зупинявся, починав тремтіти, якось полохливо вистромляв голову зза рогу останнього будинку, дивився на цю вулицю, і в його трагічному погляді виблискувала свідомість неможливості й відбиток зачиненого для нього раю. Потім під повіками в нього набиралась сльоза, котилась по щоці, іноді зупинялась у кутку рота. Старик почував її гіркоту. Кілька хвилин стояв він так, немов закам’янівши, а тоді тією ж ходою йшов назад тим самим шляхом, і що більше віддалявся він від рогу, то більше тьмарився його погляд.

Поступово старик перестав доходити до рогу вулиці Філь-дю- Кальвер, а зупинявся на півдорозі: на вулиці Сен-Луі, іноді трохи ближче, іноді трохи далі від нього. Одного дня він зупинився на розі вулиці Кюльтюр Сент-Катрін й дивився на вулицю Філь-дю- Кальвер здаля. Потім він мовчки похитав головою, неначе відмовляв у чомусь собі самому, і пішов назад.

Незабаром він не доходив уже й до вулиці Сен-Луі, а доходив тільки до вулиці Паве, нахиляв голову й повертав додому. Потім він доходив лише до вулиці Труа Павільйон, потім тільки до Блан-Манто. Старик нагадував маятник незаведеного годинника, розмах якого вкорочується, поки не припиниться зовсім.

Щодня, в одну й ту ж годину, виходив він з дому, ішов тим же шляхом, але не доходив до кінця і, може несвідомо, раз-у-раз скорочував свою путь. Обличчя його виражало одну лише думку: навіщо? Очі згасали й не блищали більше. Не стало й сліз; вони не набирались уже під повіками; замислене око висохло. Голова старика завжди була витягнута вперед; часом підборіддя його тремтіло; на складки на його худій шиї боляче було дивитись. Іноді, в негоду, під пахвою у нього був зонтик, але він ніколи не відкривав його. Добрі жінки того кварталу називали його юродивим. Діти бігали за ним слідом і сміялися з нього.

КНИГА ДЕВ’ЯТА.
ПІСЛЯ ЦІЛКОВИТОГО МОРОКУ ПРЕКРАСНА ЗОРЯ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ.
ПОЖАЛІЙМО НЕЩАСНИХ, АЛЕ БУДЬМО ПОБЛАЖЛИВІ ДО ЩАСЛИВЦІВ

Жахлива річ - бути щасливим! Як цим задовольняються! Здається, що більше не треба нічого! Як, володіючи облудною метою життя - щастям, забувають про істинну мету його - виконання обов’язку!

Зазначимо, проте, що обвинувачувати Маріуса було б несправедливо.

Маріус, як вже ми казали, не розпитував пана Фошлевана перед своїм одруженням; не наважувався він ставити запитання й Жанові Вальжану. Він шкодував, що дав обіцянку, будучи змушеним до цього. Він часто казав собі, що така поступка відчаєві була помилкою з його боку. Він обмежувався тим, що потроху відтісняв від свого будинку Жана Вальжана і скільки міг викреслював його з пам’яті Козети. Він нібито ставав між нею та Жаном Вальжаном, певний, що тоді вона не бачитиме його і перестане про нього думати.

Маріус робив те, що вважав за потрібне та справедливе. Йому здавалось, що для усунення Жана Вальжана він має не тільки серйозні, бачені вже нами, причини, але й причини, які ми побачимо далі. В одному судовому процесі, де Маріус виступав як адвокат, він випадково познайомився з колишнім службовцем банка Лафіта і дістав через нього секретні відомості, але поглибити їх не міг почасти з пошани до даного їм слова зберігати мовчанку, почасти з побоювання ускладнити й без того небезпечне становище Жана Вальжана. За свій неодмінний обов’язок на той момент він вважав повернення шестисот тисяч франків невідомому, якого він розшукував з можливою обережністю. Тим часом Маріус уперто відмовлявся навіть доторкатися до тих грошей.

Козета не була в курсі жодного з цих секретів, і відкривати їй їх було б жорстоко.

Від Маріуса до неї йшов потужний магнетичний струм, який змушував її робити - інстинктивно й майже машинально - те, чого бажав Маріус. Поруч з «паном Жаном» вона почувала волю Маріуса і слухалась її. Чоловікові не доводилось навіть казати їй будь-що; Козета відчувала незрозумілий, але виразний тиск його мовчазних намірів, і корилася. Слухняність її в подібних випадках виявлялася так, що вона не згадувала про те, що забував Маріус. І для цього їй не треба було робити жодних зусиль. Несвідомо для неї самої - в чому її не можна й винуватити - душа її настільки з’єдналася з душею чоловіка, що все вкрите пітьмою в думках Маріуса тьмарилося і в її думках.

Не будьмо, проте, перебільшувати: відносно Жана Вальжана забуття це було тільки поверхове. Вона швидше була приголомшена, ніж забула. На споді душі Козета дуже любила того, кого так довго називала батьком. Але ще більше любила вона свого чоловіка. Це й порушувало трохи рівновагу її нахиленого на один бік серця.

Козета іноді говорила про Жана Вальжана й дивувалася, а Маріус заспокоював її: «Його, гадаю, нема. Хіба не казав він, що збирається поїхати?» «А й правда,- думала Козета.- У нього завжди була звичка зникати. Але не на такий довгий час». Два чи три рази вона посилала Ніколету на вулицю Озброєної Людини довідатись, чи повернувся пан Жал з своєї подорожі. Жая Вальжан наказував відповідати, що ні.

Козета задовольнялася цим, бо тепер їй потрібний був тільки Маріус.

Зазначимо також, що Маріус з Козетою й собі відлучались. Вони їздили до Вернона, де Маріус повів Козету на могилу свого батька.

Маріус потроху відвертав Козету від думки про Жана Вальжана. Козета не чинила опору.

Одначе те, що в деяких випадках занадто суворо називають невдячністю дітей, не завжди заслуговує на догану так, як думають. Це - невдячність природи. Природа, казали ми в іншому місці, «дивиться вперед». Живі істоти природа поділяє на тих, що приходять і що відходять. Другі повернені обличчям до темряви, перші - до світла. Цим і пояснюється розбіжність, така фатальна з боку старих і така мимовільна з боку молодих. Ця розбіжність, спершу непомітна, повільно збільшується, як буває при всякому розгалуженні. Галузки, не відриваючись від стовбура, віддаляються від нього. І то не провина їх. Молодість прямує туди, де радість, святкування, світло, кохання. Старість іде до кінця. Вони не втрачають з ока одна одну, але єдності між ними вже нема. Молоді люди відчувають холод життя, а старики - холод могили. Не будьмо ж обвинувачувати цих бідолашних дітей.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ.
ОСТАННІ СПАЛАХИ ЛАМПИ, В ЯКІЙ НЕМА ГАСУ

Одного дня Жан Вальжан зійшов сходами вниз, зробив три кроки по вулиці й сів на стовпчик, той самий стовпчик, на якому в ніч проти 6 червня застав його замисленого Гаврош. Посидівши кілька хвилин, він знову піднявся нагору до себе. То був останній розмах маятника. На другий день він не виходив з своєї кімнати. Ще через день не встав з ліжка.

Швейцариха, яка готувала йому скромний його обід - трохи капусти або кілька картоплин з салом - глянувши в його череп’яну тарілку, скрикнула:

- Але ви не їли вчора, голубчику.

- Ні, їв,- відповів Жан Вальжан.

- Тарілка ж повна.

- А подивіться на глек для води. Він - порожній.

- Це показує, що ви пили, але не показує, що ви їли.

- А коли мені хотілось води?

- Це зветься мати спрагу, і коли людина в той же час не їсть, то це звуть пропасницею.

- Їстиму завтра.

- Або на зелені свята. Чому ж не їсти сьогодні? Хіба кажуть: я їстиму завтра? Подумайте! і не доторкнутись до мого варива! А воно ж вийшло таке смачне!

Жан Вальжан узяв милу жінку за руку.

- Обіцяю вам з’їсти завтра,- сказав він своїм лагідним голосом.

- Я невдоволена з вас,- відповіла швейцариха.

Жан Вальжан бачився тільки з цією доброю жінкою. Є в Парижі вулиці, якими ніхто не проходить, і будинки, куди ніхто не входить. Жан Вальжан жив на такій вулиці і в такому будинку.

Коли він виходив ще з дому, він за кілька су купив маленьке мідне розп’яття й повісив його на гвіздок проти свого ліжка. На таку шибеницю завжди приємно дивитися.

Протягом цілого тижня Жан Вальжан не зробив і кроку по своїй кімнаті. Він увесь час лежав. Швейцариха казала чоловікові:

- Добродій нагорі вже не встає з ліжка і нічого не їсть. Так він довго не витягне. У нього якесь горе. Я певна, що дочка його нещаслива в шлюбі.

А швейцар тоном чоловічої вищості відповів:

- Якщо він багатий, нехай покличе лікаря. Якщо він небагатий - обійдеться й так. А без лікаря він помре.

- А коли покликати лікаря?

- Теж помре,- сказав швейцар.

Швейцариха заходилась вишкрябувати старим ножем траву, яка росла на клапті землі, що її вона називала «мій брук», і, видираючи траву, бурчала:

- Шкода! Такий охайний старий! Білий, мов курча. Побачивши лікаря, що проходив по вулиці, швейцариха попросила його піднятись нагору.

- На третьому поверсі,- сказала вона.- Заходьте просто. Бідолаха лежить, і ключ - завжди в дверях.

Лікар оглянув Жана Вальжана і поговорив з ним.

Коли він спускався вниз, швейцариха окликнула його:

- Ну що, доктор?

- Вашому хворому дуже погано.

- Що з ним?

- Все і нічого. Як видно, він утратив якусь дорогу для нього особу. Люди вмирають і від цього.

- А що він сказав вам?

- Сказав, що почуває себе добре.

- Ви зайдете ще, доктор?

- Зайду,- відповів лікар.- Але зайти до нього мав би хтось інший.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ.
І ПЕРО ЗДАЄТЬСЯ ВАЖКИМ ТОМУ, ХТО ПІДІЙМАВ КОЛИСЬ ВІЗ ФОШЛЕВАНА

Якось увечері Жанові Вальжану важко було підвестися, щоб спертись на лікоть. Він помацав собі пульс і не знайшов його. Його дихання було коротке, а моментами припинялося зовсім. Він констатував, що такої кволості у нього не було ще ніколи. І тоді, очевидно, під тиском якихось дуже поважних причин, Жан Вальжан зробив надмірне зусилля, сів і вдягнувся. Він одяг свій старий костюм робітника. Не виходячи більше з дому, він знову одягав цей костюм і віддав тепер йому перевагу перед іншими. Одягаючись, він мусив кілька разів зупинятися, а коли просував руки в рукави куртки, по лобу його струмив піт.

Відтоді, як він почав жити сам, Жан Вальжан поставив своє ліжко в передпокої, щоб якнайрідше бувати в порожніх кімнатах.

Він відкрив чемодан, витяг звідти дитяче вбрання Козетн і розклав на ліжку.

Свічники епіскопа стояли на своєму місці на каміні. З шухляди Жан Вальжан дістав дві воскові свічки й вставив їх у свічники. Потім, хоч був білий день, він засвітив їх. Так бачиш іноді горящі свічки в будинку, де є покійник.

Кожен зроблений ним крок знесилював Жана Вальжана, і він мусив сідати. То була не звичайна втома, після якої втрачені сили відновлюються; то були останні рухи; то, від виснажливих зусиль, які не могли вже повторюватись, крапля по краплі витікало життя.

Крісло, куди він упав, стояло проти дзеркала, що так допомогло Маріусові і відограло таку фатальну роль для нього, бо в ньому Жан Вальжан прочитав відбиток на бюварі листа Козети. Жак Вальжан бачив себе в тому дзеркалі й не впізнавав. Він мав вигляд восьмидесятирічного, а перед одруженням Маріуса йому не дали б і п’ятидесяти років. Цей рік коштував тридцяти. На чолі його лежали не зморшки віку, а таємнича печать смерті. Там почувалася борозна, проведена невблаганним нігтем. Щоки його обвисли. Обличчя було такого кольору, ніби його вкривала вже земля. Обидва кутки рота спускались вниз, як у масок, які за давніх часів вирізьблювали на надгробках; очі з виразом докору дивились у простір. Він нагадував великий трагічний образ людини, що скаржиться на когось.

Він переживав ту хвилину, ту останню фазу пригнічення, коли горе не з’являється вже назовні, а, сказати б, зсідається і в душі утворюється немов згусток одчаю.

Настала ніч. Жан Вальжан через силу підтягнув до каміна крісло і старий стіл, поклав на стіл перо та папір і поставив чорнильницю.

Після того він знепритомнів. Прийшовши до пам’яті, він відчув спрагу. Не маючи сил підняти глек з водою, він нахилив його до губ і випив ковток.

Потім він повернувся до ліжка і, не підводячись, бо не міг триматися на ногах, став дивитись на чорне платтячко й усі ці дорогі для нього речі.

Таке споглядання тривало кілька годин, що здались йому хвилинами. Потім він раптом здригнувся, бо йому стало холодно, сперся ліктями на стіл, освітлюваний свічками в свічниках епіскопа, і взяв перо.

Жан Вальжан давно вже не користувався ні пером, ні чорнилом; кінчик пера зігнувся, чорнило висохло, і йому довелось підвестися, щоб налити в чорнило кілька крапель води. Роблячи це, він мусив два чи три рази зупинятись і сідати, а писати міг тільки зворотним боком пера. Кілька разів він витирав піт з лоба.

Рука його тремтіла, коли він повільно писав такі рядки:

«Козето, я благословляю тебе. Я все тобі поясню. Твій чоловік мав рацію, даючи мені зрозуміти, що я мушу піти. Гадки його, правда, трохи помилкові, але він мав рацію. Він - прекрасна людина. Люби його завжди і після моєї смерті. Пане Понмерсі, любіть завжди моє кохане дитя. Козето, цю записку знайдуть тут; ось що я хочу тобі сказати; я наведу тобі цифри, якщо буду спроможний згадати їх. Слухай же: гроші цілком належать тобі. Вся справа ось у чому: білий агат привозять з Норвегії, чорний - з Англії, чорний стеклярус - з Німеччини. Агат - легший і ціниться більше. Імітацію його можна робити у Франції, як роблять її в Німеччині. Для цього потрібні маленьке ковадло в два квадратні дюйми завбільшки й спиртова лампа, щоб розм’якшувати мастику. Колись мастику робили з гуми та з голландської сажі, і коштувала вона чотири франки за фунт. Мені спало на думку виготовляти її з камеді та з скипидару. Коштує вона всього тридцять су і куди краща. Пряжки роблять з лилового скла, яке такою ж мастикою наліплюють на оправу з заліза. Скло повинно бути лиловим, коли оправа - залізна, і чорним - для оправи з золота. Іспанія купує багато його. Це - країна агагу...»

Тут він зупинився, перо випало з його рук, і він вибухнув розпачливими риданнями, що іноді виходили з найдальших глибин його єства. Бідолашний охопив руками голову і задумався.

- О! - мислено скрикнув він (тужний крик, що його чує тільки бог).- Тепер уже кінець. Я не побачу її більше. Вона, мов усмішка, майнула передо мною. Я вступлю в пітьму, навіть не побачивши її. О, хоча б хвилину одну, одну мить, чути її голос, доторкатись до її плаття, дивитись на цього ангела! А тоді вмерти. Вмирати не страшно; страшно померти, не бачивши її. Вона всміхнулася б до мене, сказала б мені щось. Хіба це пошкодило б комунебудь? Ні. Тепер скінчено, скінчено назавжди. І ось я - зовсім сам. Боже мій! Я не побачу її більше.

В цей момент у двері постукали.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ.
ЧОРНИЛА, ЯКІ ТІЛЬКИ ОББІЛЮЮТЬ

Того самого дня, або краще сказати - вечора, коли Маріус, уставши зза столу, ввійшов у кабінет вивчати якусь судову справу Баск подав йому лист і сказав:

- Той, хто писав цей лист, дожидає у передпокої.

Козета, взявши під руку діда, пішла пройтись по саду.

Лист, як і людина, може мати неприємний вигляд. Іноді досить буває глянути на грубий папір, грубий конверт, щоб послання не сподобалось. Такого роду був і принесений Баском лист.

Маріус узяв його. Від нього тхнуло тютюном. Ніщо не викликає спогади так, як тютюн. Маріус упізнав той тютюн, подивився на адресу: «Панові баронові Понмерсі. У власному будинку».

Знайомий запах тютюну допоміг йому впізнати й почерк. Здивовання, можна сказати, діє, як блискавка. Одна з подібних блискавок неначе просвітила Маріуса.

Нюх, цей таємничий помічник пам’яті, відживив у ньому цілий світ спогадів. То був той самий папір, та сама манера згортати лист, ті самі вицвілі чорнила, той самий знайомий почерк, а головне - тютюн. Маріус побачив перед собою мансарду Жондретів.

Дивний випадок! До нього сам з’явився один з двох слідів, що їх він шукав, до розшуків якого недавно ще докладав стільки зусиль і який вважав за втрачений назавжди.

Маріус поквапливо розпечатав лист і прочитав таке:

«Пане бароне, якби провидіння обдарувало мене талантами, то я міг би бути бароном Тенаром, членом Інституту (Академії наук), яле я не барон. У мене тільки однакове з ним прізвище, і я буду щасливий, якщо пам’ять про нього буде правити мені за рекомендацію в очах вашої милості. Благодіяння, що його ви мені вчините, буде взаємним. Я володію одним секретом відносно одного суб’єкта. Цей суб’єкт зв’язаний з вами. Секрет цей - до ваших послуг, бо я бажаю мати честь прислужитися вам. Я навчу вас дуже простого способу вигнати з вашої шановної родини особу, яка не має права бути її членом, бо мадам баронеса - високого роду. У світлиці чесноти не може мешкати далі злочин, його треба зректися.

Я дожидаю в передпокої розпоряджень пана барона.

З пошаною».

Лист був підписаний: «Тенар».

Цей підпис був не фальшивий, а тільки трохи скорочений.

До того ж заплутані фрази і орфографія листа остаточно ви- кривали його автора. Жоден сумнів був неможливий.

Маріус глибоко схвилювався. Після першого здивовання він відчув себе щасливим. Якби тепер знайти ще другого - того, хто врятував його, Маріуса, то більше йому не залишалось бажати нічого.

Маріус відкрив одну з шухляд свого бюро, взяв там кілька банкових білетів, поклав їх у кишеню, зачинив шухляду і подзвонив. Баск прочинив двері.

- Ведіть його сюди,- сказав Маріус.

- Пан Тенар,- оповістив Баск.

Увійшов якийсь чоловік.

Маріус здивувався знову. Він зовсім не знав його.

У цього чоловіка, вже старого, був великий ніс, підборіддя його губилось у галстуку, очі ховались за зеленими окулярами з абажуром з зеленої тафти, гладеньке волосся було начісано на лоб аж до брів, як парики англійських кучерів у великосвітських родинах. Волосся те було сиве. Він був з голови до ніг у чорному, дуже полатаному, але чистому костюмі. З кишені звисало гроно брелоків, що нагадували про годинник. В руках він тримав старий капелюх. Ішов він згорбившись, і від глибокого поклону спина його здавалась ще більш зігнутою.

Але при першому погляді на нього найбільше вражало те, що занадто широкий, хоч і старанно застебнутий на всі гудзики, костюм був пошитий, очевидно, не на нього.

Тут потрібний коротенький відбіг.

За тих часів у Парижі, в старій халупі на вулиці Ботрейль біля Арсеналу, жив вигадливий єврей, що мав за професію обертати шахраїв на порядних людей. Правда, не на дуже довгий час, що було б незручно для шахраїв. Перетворення це робилося на день, на два за допомогою костюма, що надавав вигляду цілком чесної людини, і коштував тридцять су на день. Того суб’єкта називали Міняйло. Таке прізвисько дали йому паризькі шахраї, що й не знали його справжнього імени. Запас костюмів у нього був досить великий, а лахміття, в яке він одягав своїх клієнтів, було майже пристойне на вигляд. Весь свій гардероб він поділяв на спеціальності по категоріях. На кожному гвіздку його крамниці висіло, поношене та пом’яте, якесь соціальне становище: там одяг судового, там - кюре, там - банкіра, десь у кутку - відставного військового, ще десь - літератора, трохи далі - урядовця. Цей чоловік був костюмером в колосальній драмі, що її грала вся негідь Парижа. Халупа його була кулісами, звідки виходило злодійство і куди поверталось шахрайство. Пошарпаний негідник з’являвся в цю гардеробну, клав на стіл тридцять су, вибирав костюм, найбільш підходящий для ролі, яку він збирався виконувати сьогодні, і, спускаючись по сходах униз, був уже не шахрай, а щось путяще. На другий день лахміття чесно повертали, і Міняйла, який цілком звірявся на злодіїв, не обікрали жодного разу. Ці костюми мали одну хибу: вони «не були по мірці». Зроблені не на тих, хто носив їх тепер, вони бували то занадто широкі, то занадто вузькі. Кожен шахрай, який був нижчий або вищий середнього зросту, почував себе не зовсім вільно в костюмі Міняйли. Треба було бути ні занадто огрядним, ні занадто худим. Міняйло мав на увазі середню людину. Він брав мірку з першого стрічного жебрака, що був ні товстий, ні тонкий, ні високий, ні маленький на зріст. Через це доводилось пристосовуватись, що іноді викликало утруднення; і клієнтура Міняйли виходила з них, як уміла. Тим гірше для винятків. Костюм державного діяча, приміром, увесь чорний і, значить, пристойний, був би занадто широким для Пітта й занадто вузьким для Кастель-сікала. Наводимо тут опис костюма «державного діяча» в каталозі Міняйли:

«Фрак чорного сукна, панталони чорного кастора, шовковий жилет, чоботи і білизна».

На полях списку стояло: «Колишній посол», і тут же була примітка, яку ми наводимо також:

«В окремому коробку - добре завитий парик, зелені окуляри, брелоки і дві трубочки з гусячих пер у дюйм завдовжки, загорнені у вату».

Все це годилось мати державному діячеві, колишньому послові. Всі частини описаного костюма мали виснажений, коли так можна висловитись, вигляд: шви побіліли, на одному з ліктів намічалась неначе дірка, на грудях фрака бракувало гудзика. Але то було маловажно: рука державного мужа мусила завжди бути притиснутою до серця, щоб приховувати брак гудзика.

Якби Маріус був обізнаний з таємними закладами Парижа, то в костюмі введеного Баском гостя він зараз же впізнав би костюм «державного діяча», взятий напрокат у Міняйли.

Розчарування, якого зазнав Маріус, побачивши не того, кого він дожидав, перетворилось в неприязнь до відвідувача. І, оглядаючи його з голови до ніг, поки той занадто низько уклонявся, Маріус уривчастим тоном спитав:

- Чого вам треба?

Чоловік скривив обличчя в гримасу, що нагадувала люб’язну усмішку крокодила:

- Неможливо, думаю, щоб я не бачив пана барона десь у світі. Ми, здається, зустрічалися кілька років тому у княгині Багратіон і в салоні віконта Дамбре, пера Франції.

Шахраї завжди вважають за найкращу тактику вдавати, ніби вони впізнають незнайому їм людину.

Маріус уважно прислухався до слів цього чоловіка. Він стежив за його вимовою, за його жестами. Його гість виразно гугнявив, що зовсім не було подібно до різкого, сухого голосу, який він сподівався почути. Це остаточно збило його з пантелику.

- Я не знаю ні мадам Багратіон, ні пана Дамбре,- сказав він,- і жодного разу не бував у них.

Відповідь було дано невдоволеним і буркотливим тоном. Суб’єкт, проте, залишався надзвичайно люб’язним.

- Ну, тоді я, значить, бачив вас у Шатобріана. Я добре знаю Шатобріана. Він надзвичайно милий. Іноді він каже мені: «Друже мій Тенар, чи не вип’ємо ми по склянці?»

Обличчя Маріуса ставало дедалі суворішим.

- Я ніколи не мав честі бути прийнятим у пана Шатобріана. Кінчаймо. Чого вам треба?

Почувши різкі інтонації, гість уклонився ще нижче.

- Зласкавтеся вислухати мене, пане барон. В Америці, в країні неподалеку від Панами, є село, Хоя. Складається воно з одного будинку. Це - ветхий квадратної форми чотириповерховий будинок з обпаленої під сонцем цегли. Кожна сторона його має п’ятсот футів завдовжки, стіна кожного верхнього поверху відступає на дванадцять футів проти стіни нижнього, і таким чином утворюються тераси навколо всього будинку. Посередині його - двір з запасом їстівного та бойових припасів. Вікон там нема, замість них - бійниці; замість дверей - драбини, щоб з землі підніматись на першу терасу, з першої на другу, а з другої на третю. По драбинах спускаються й у двір. В кімнатах нема дверей, а люки з драбинами. Ввечері всі люки опускають, драбини втягують у будинок, у бійниці встромлюють карабіни та мушкетони. Ввійти туди - неможливо. Це - будинок удень і фортеця вночі; там вісімсот мешканців. Ось яке це село. А чому стільки застережних заходів? Бо країна та - небезпечна. Там повно людоїдів. Чому ж тоді їдуть до неї? Бо там знаходять золото.

- Навіщо розповідаєте ви мені все це? - перебив його Маріус, який починав уже втрачати терпіння.

- А ось на що, пане барон. Я колишній, утомлений своєю службою, дипломат. Стара цивілізація мені набридла. Я хочу познайомитися з дикунами.

- Ну?

- Егоізм, пане барон, закон всесвіту. Селянка-наймичка, працюючи на чужій землі, обертається, коли проїздить диліжанс; селякка-власниця, працюючи на своєму полі, не обертається. Собака бідняка бреше на багатого, собака багатого бреше на бідного. Кожен для себе. Власний інтерес - ось мета людей. Золото - ось магніт.

- Ну? І який же висновок?

- Я хотів би оселитися в Хої. Нас троє. У мене - дружина і дочка, дуже гарна дівчина. Подорож буде довга і коштуватиме дорого. Мені треба трохи грошей.

- А мене хіба це обходить? - спитав Маріус.

Незнайомий жестом яструба вистромив з галстука шию і, всміхаючись ще ширше, відповів:

- А хіба пан барон не читав мого листа?

Воно майже й було так. Справа в тому, що зміст листа якось сковзнув по Маріусові. Він більше дивився на почерк, ніж читав лист. Про зміст його він ледве пам’ятав. Щойно увагу його збудили слова: «моя дружина і дочка». Маріус допитливо глянув на незнайомого. Проникливіше не міг би дивитися й слідчий. Він майже чатував, але обмежився запитанням:

- Будьте точнішим.

Незнайомий сунув обидві руки в кишені жилета, підвів голову, не випростуючи спини, і скрізь свої зелені окуляри й собі допитливо глянув на Маріуса.

- Гаразд, пане барон, я буду точним. Я маю секрет і хочу продати його вам.

- Секрет?

- Секрет.

- Який стосується мене?

- Трохи.

- Ну що то за секрет?

Маріус, слухаючи цього суб’єкта, придивлявся до нього все пильніше.

- Початок - безплатний, пане барон. Ви побачите, що я знаю цікаві речі.

- Говоріть.

- У вас, пане бароне, живе злодій і вбивця.

Маріус здригнувся.

- У мене? Ні,- відповів він.

Незнайомий ані трохи не замішався.

- Злодій і вбивця. Зауважте, пане барон, що я не говорю тут про факти старі, минулі, що перед законом їх загладжує десятирічна давність, а перед богом - каяття. Я говорю про факти недавні, факти сучасні, невідомі ще правосуддю. Я продовжую. Цей чоловік обманом здобув ваше довір’я і закрався до вашої родини, під вигаданим ім’ям. Я скажу вам справжнє ім’я його. І скажу, не взявши за це грошей.

- Я слухаю.

- Він зветься Жан Вальжан.

- Знаю.

- Я, так само безплатно, скажу вам, хто він такий.

- Скажіть.

- Колишній каторжник.

- Знаю.

- Знаєте від того часу, як я мав за честь сказати вам це.

- Ні, я знав це раніше.

Холодний тон Маріуса, це двічі сказане «знаю», його лаконізм у розмові викликали в незнайомому якийсь приглушений гнів. Він крадькома кинув на Маріуса розлючений погляд і зараз же погасив його. Хоч як швидко глянув він, але погляд той був такий, який упізнаєш завжди, коли бачив його хоч один раз. Упізнав його і Маріус. Певні пекучі погляди можуть кидати тільки певні люди. Зіниці, ці слухові вікна думки, запалюються від них; окуляри - безсилі їх сховати; спробуйте відгородитися шибкою від пекла.

- Я не дозволю собі не вірити панові барону. В усякому разі ви повинні бачити, що я поінформований. А те, що я скажу вам зараз, відомо лише мені. Це зв’язано з статками пані боронееи. Це - надзвичайний секрет. Він продається. Вам я пропоную його першому. За невелику суму. Двадцять тисяч франків.

- Цей секрет я знаю, як знаю й інші,- відповів Маріус.

Суб’єкт відчув, що ціну треба трохи знизити.

- Дайте десять тисяч, пане барон, і я скажу.

В очах незнайомого спалахнула мов блискавка.

- Але мушу ж я пообідати сьогодні! - скрикнув він.- Це, повторюю, секрет надзвичайний. Я відкрию його, пане барон. Зараз. Дайте мені двадцять франків.

Маріус пильно глянув на нього.

- Я знаю ваш надзвичайний секрет, як знав ім’я Жана Валь- жана, як знаю ваше ім’я.

- Моє ім’я?

- Так.

- І це не важко, пане барон. Я ж мав за честь підписатися ним І назвати його вам. Тенар.

- Дьє.

- Га?

- Тенардьє.

- Хто це?

В небезпеці дикобраз наїжується, жук удає мертвого, стара гвардія стає в каре, цей чоловік зайшовся сміхом.

Потім він струсив порошинку з рукава свого фрака.

- Ви - і робітник Жондрет,- продовжував Маріус,- і актор Фабанту, і поет Жанфло, і іспанець дон Альварес, і жінка Балізар.

- Жінка... що?

- І у вас була корчма в Монфермейлі.

- Корчма? Ніколи!

- І я кажу вам, що ви - Тенардьє.

- А я заперечую.

- І що ви - жебрак. Ось.

І Маріус, витягти з кишені банковий білет, кинув його йому і обличчя.

- Мерсі! Пардон! П’ятсот франків! Пане барон!

Приголомшений суб’єкт, уклоняючись, схопив білет і почав розглядати його.

- П’ятсот франків! - Повторював він, украй здивований.- Солідний шмат грошей! Е, нехай вже! - скрикнув він нарешті.- Будьмо, як удома.

З швидкістю мавпи відкинув він назад свою зачіску, зірвав з носа окуляри, витяг з ніздрей дві щойно згадані нами трубочки з пер, бачені вже в іншому місці цієї книги, і скинув з себе чужу фізіономію, як скидають капелюх.

Очі його запалали, лоб, поритий огидними зморшками, розгладився, ніс став гострим, мов дзьоб; жорстокий і розлючений профіль хижої людини з’явився знову.

- Пан барон не помиляється,- мовив він чистим голосом, в якому не було й сліду гугнявості.- Я - Тенардьє.

І він випростав згорблену спину.

Тенардьє - бо то був він - здивувався, а якби міг, то навіть замішався б. Він прийшов уразити, а вразили його самого. За таке приниження йому сплатили п’ятсот франків, і, правду сказавши, він прийняв їх, але все таки був приголомшений.

Він уперше в житті бачив цього барона Понмерсі, і той барон, не зважаючи на переодягання, впізнав його і показав, що добре його знає. І знав він усе не тільки про Тенардьє, але, здається, і про Жана Вальжана. Хто ж такий цей майже безбородий молодий чоловік, такий крижано-холодний і такий великодушний, що знає людей, знає всі їхні імена, відкриває їм свій гаманець, поводиться з злочинцями, як суддя, а платить їм, як дурень?

Тенардьє, хоч і був сусідом Маріуса, ніколи не бачив його, що часто трапляється в Парижі. Він чув, як дочки його говорили про дуже бідного молодого чоловіка, Маріуса на ім’я, що жив в одному з ними будинку, і навіть писав йому, не знаючи його, відомий нам лист. Але він не міг уявити собі, що між тим Маріусом і паном бароном Понмерсі є щось спільне.

Щодо прізвища Понмерсі, то, як пригадує читач, на полі бою під Ватерлоо він почув тільки два останні склади його, а до вдячності він завжди ставився з законною зневагою.

Завдяки своїй дочці Азельмі, якій він 16 лютого наказав стежити за молодими, і завдяки власним розшукам Тенардьє довідався про багато чого, і в мороку таємниці йому пощастило знайти чимало ниток її. Завдяки своїй спритності він виявив, або завдяки своїй кмітливості - здогадався, хто був зустрінутий їм у стічних трубах чоловік. Ідучи від людини, йому не важко було дійти до її імени. Він знав уже, що баронесою Понмерсі була Козета. Але в цьому питанні він вирішив бути скромним. Хто така Козета? Цього Тенардьє і сам не знав як слід. Він передбачав, що вона була позашлюбною дитиною, бо історія Фантіни завжди здавалась йому підозрілою. Але навіщо говорити про це? Щоб змусити платити йому за мовчанку? Так він же й без того мав - або гадав, ніби має - дещо краще на продаж. Крім того, прийти до барона Понмерсі і без ніяких доказів сказати йому: «Ваша дружина - незаконнонароджена», очевидно, піддавало поперек викажчика небезпеці познайомитися з чоботами чоловіка.

На думку Тенардьє, розмова його з Маріусом ще не розпочиналась. Він мусив відступити, змінити стратегію, покинути одну позицію, перемінити фронт; але він не зазнав серйозної поразки і мав у кишені п’ятсот франків. До того ж він мав сказати дещо дуже важливе і тому почував себе дужим навіть перед таким добре поінформованим і озброєним суперником, як цей барон Понмерсі. Для людей породи Тенардьє кожен діалог - бій. Яку ж позицію займав він у бою, що мав зараз розпочатися? Тенардьє не знав,- з ким, але знав, про що він говоритиме. Він мислено провів огляд своїх сил і, заявивши: «Я - Тенардьє», став чекати.

Маріус міркував. Отож, він знайшов таки Тенардьє. Людина, яку він так бажав розшукати, стояла перед ним. Він, значить, міг виконати заповіт батька. Йому було боляче, що цей герой був зобов’язаний такому бандитові, і що вексель, з могили виданий полковником на Маріуса, досі не був сплачений. У нього з Тенардьє утворились такі заплутані взаємини, що Маріус хотів помститись за полковника, який мав нещастя бути врятованим таким негідником. В усякому разі він був удоволений. Нарешті визволить він від цього мерзенного кредитора тінь полковника! І йому здавалось, ніби він визволяє пам’ять батька з в’язниці для боржників.

Крім цього зобов’язання він мав ще й друге: з’ясувати, коли можна, джерело достатків Козети. Нагода, здається, була добра. Тенардьє, можливо, знав дещо. Чи не було б корисним обізнатися глибше з цією людиною? Маріус з цього й почав.

Тенардьє сховав у кишені жилета «солідний шмат грошей» і дивився на Маріуса майже з ніжністю.

Маріус перший увірвав мовчанку.

- Тенардьє, я назвав вам ваше ім’я. Хочете, тепер я скажу, який секрет прийшли ви відкрити мені? Я - теж поінформований. Побачите, що я знаю більше, ніж ви. Жан Вальжан, кажете ви, убивця і злодій. Злодій - бо обікрав багатого фабриканта Мад- лена; убивця - бо убив агента поліції Жавера.

- Я не розумію, пане барон.

- Зараз поясню вам. Слухайте. Коло 1822 року, в окрузі Па- де-Кале жив чоловік, який свого часу мав непорозуміння з правосуддям, а потім, під ім’ям пана Мадлена, виправився і реабілітував себе. Чоловік той став праведником у повному розумінні цього слова. Виготовленням чорного стекляруса він збагатив ціле місто. Нажив він статків і сам, але для нього то було другорядною і до певної міри - випадковою справою. Він був батьком-годувальником для всіх бідних. Він засновував госпіталі, відкривав школи, відвідував хворих, давав посаг дівчатам, підтримував удів, усиновляв сиріт; він був опікуном цілого краю. Він відмовився від ордена; його призначили мером. Один звільнений каторжник знав про кару, прийняту колись цим чоловіком, виказав на нього, спричинився до його заарештування, а сам тим часом прибув до Парижа і з допомогою підробленого підпису одержав у банкірському домі Лафіта понад півміліона франків, які належали Мадленові. Про це мені розповідав касир Лафітів. Каторжник, що обікрав Мадлена, і є Жан Вальжан. Щодо другого злочину, то й тут ви не скажете мені нічого нового. Жан Вальжан убив агента поліції - Жавера. Застрілив з пістолета. І я сам був присутній при цьому.

Тенардьє кинув на Маріуса тріумфуючий погляд переможеного, який раптом здобуває перемогу й повертає собі всю втрачену територію, але зараз же знову розплився посмішкою. Нижчий і тріумфує над вищим з догідливістю, і Тенардьє обмежився тим, що зауважив:

- Ми йдемо невірним шляхом, пане барон.

І він підкреслив цю фразу, значущо покрутивши своїми брелоками.

- Як! - скрикнув Маріус.- Ви заперечуєте? Це ж - факти.

- Химери, а не факти. Довір’я, яким ушановує мене пан барон, змушує мене говорити з ним так. Істина і справедливість - насамперед. Я не люблю, коли в моїй присутності несправедливо обвинувачують людей. Пане барон, Жан Вальжан не обікрав Мадлена і Жан Вальжан не вбив Жавера.

- Ото здорово. Як же так?

- З двох причин.

- А саме? Кажіть.

- Перша. Мадлена він не пограбував тому, що сам Жан Вальжан і є той Мадлен.

- Що ви мені розказуєте!

- І друга. Він не вбив Жавера, бо Жавера вбив сам Жавер.

- Що це значить?

- Що Жавер сам заподіяв собі смерть.

- Доведіть! Доведіть! - не тямлячись, закричав Маріус.

Тенардьє, немов скандуючи античний александрійський вірш, промовив:

- Агента - по-лі-ці-ї - Жа-ве-ра - знайшли - уто-пло-го під бар-жею - біля мо-сту - Міняйл.

- Але доведіть це.

З бокової кишені Тенардьє дістав великий конверт з сірого паперу, де лежали згорнуті аркуші паперу різного формату.

- І в мене є моє досьє,²⁷⁶ - спокійно сказав він і додав: - у ваших інтересах, пане барон, я побажав докладно ознайомитися з тим Жаном Вальжаном. Я кажу, що Жан Вальжан і Мадлен - одна й та ж особа, і я кажу, що Жавера вбив тільки Жавер. А коли я говорю щось - значить, у мене є докази. Докази не писані, бо це річ підозріла, а друковані.

Говорячи це, Тенардьє витяг з конверта два номери газети, пожовклі, вицвілі й пропахлі тютюном. Одна з цих газет, розірвана на складках, що розпадалась на квадратні клапті, здавалась набагато старішою за другу.

- Два факти - два докази,- сказав Тенардьє і, розгорнувши обидві газети, подав їх Маріусові.

Читачеві вони знайомі. Старіша - це номер «Білого Стягу» від 25 липня 1823 року; в статті, текст якої наведено в другій частині цього роману, встановлювалось тотожність пана Мадлена і Жана Вальжана. Друга - «Монітер» від 15 червня 1832 року, де констатувалось самогубство Жавера і додавалося, що на усній доповіді префектові поліції Жавер розповів, як, узятий в полон на барикаді вулиці Шанврері, він залишився живий завдяки великодушності одного повстанця, що тримав його під дулом свого пістолета, але замість того, щоб прострілити йому голову, вистрілив у повітря.

Маріус прочитав ці газети. Очевидність була цілковита, докази - беззаперечні; не друкували ж ті газети спеціально, щоб ствердити слова Тенардьє. Офіціальну замітку в «Монітері» вмістила поліція. Маріус не міг сумніватися. Відомості, одержані ним від касира, були невірні, касир помилявся і сам. Постать Жана Вальжана, раптом вирісши перед його очима, виступила з мороку. Маріус не міг стримати вигуку:

- Але ж тоді цей нещасний каторжник - чудова людина! Всі ці гроші дійсно належали йому! Він - Мадлен - провидіння цілого краю! Він - Жан Вальжан - урятував Жавера! Та це ж герой! Це- святий!

- Він не герой і не святий,- сказав Тарандьє.- Він - убивця і злодій.- І тоном людини, що починає розуміти свою вищість, додав: - Будьмо спокійні.

Убивця, злодій - слова, які здавалося Маріусові, зникли вже зовсім, справили на нього враження холодного душа.

- Знову! - мовив він.

- І назавжди,- відповів Тенардьє.- Жан Вальжан не обкрадав Мадлена, але він злодій. Жан Вальжан не вбивав Жавера, але він - убивця.

- Невже ви говорите про ту нещасну крадіжку сорокарічної давності, спокутану, як доводять ваші ж газети, цілим життям, позначеним каяттям, самозреченням і чеснотами?

- А я кажу: вбивця і злодій, пане барон, і повторюю, що факти - певні. Те, що я вам розповім, невідомо абсолютно нікому. Воно ніде не надруковано. Може, тут ви знайдете й джерело капіталу, так спритно подарованого Жаном Вальжаном баронесі. Я називаю це спритністю тому, що прослизнути з допомогою такого дарунку в поважану родину, поділяти її достатки і разом з тим сховати свій злочин, використати свою крадіжку, сховати своє справжнє ім’я і створити собі сім’ю, це й справді спритна штука.

- Я міг би зупинити вас тут,- зауважив Маріус.- Але кажіть далі.

- Я скажу вам усе, пане барон, а встановлення суми нагороди полишаю на вашу щедрість. Цей секрет вартий зливка золота. Ви спитаєте: «Чому ж не звернувся ти безпосередньо до Жана Валь- жана?» З дуже простої причини. Я знаю, що він відмовився від усього на вашу користь, і вважаю такий вчинок дуже дотепним. У нього ж нема тепер і су. Він показав би мені порожні кишені. А мені для поїздки до Хої потрібні гроші, і я волію звернутись до вас, бо у нас є все, а у нього - нічого. Я трохи втомився. Дозвольте мені сісти.

Маріус сів, жестом запропонувавши сісти і йому.

Тенардьє сів на м’який стілець, узяв свої дві газети, вклав їх назад у конверт і, постукуючи нігтем по «Білому Стягу», пробурмотів:

- Я мав чимало клопоту, поки дістав цю газету.

Потім він схрестив ноги, відхилився на спинку стільця і в такій позі, властивій людям, певним своїх слів, взявся до справи, говорячи серйозним тоном і підкреслюючи деякі слова:

- Пане барон, рік тому - 6 червня 1832 року, в день заколоту, один чоловік був у стічних трубах Парижа, в тому місці, де вони виходять на Сену: між мостом Інвалідів і Ієнським мостом,

Маріус рвучким рухом підсунув свій стілець до Тенардьє. Тенардьє помітив цей рух і продовжував з повільністю оратора, що захопив свого співбесідника й почуває, як хвилює він його своїми словами:

- Цей чоловік, змушений ховатися з причин, правда, не зв’язаних з політикою, обрав собі за домівку стічні труби й мав ключ від них. Було це, повторюю, 6 червня, десь коло восьмої вечора. Чоловік почув у каналі якийсь шум. Він дуже здивувався, насторожився й став стежити. То був шум кроків; хтось ішов у мороку, наближаючись до нього. Дивна річ - в стічному каналі була ще одна людина. Вихід був недалеко. Трохи світла, що проходило звідти, дозволило йому побачити чоловіка, який ніс щось на спині. Ішов він зігнувшися. То був колишній каторжник, а ніс він труп. Він упіймався на гарячому вчинку з тим убивством. Ясно, тут була й крадіжка: ніхто не стане вбивати задарма. Каторжник хотів кинути труп у ріку. Треба відзначити, що по дорозі до грат при виході цей каторжник, який ішов здаля, мусив наткнутись на страшну трясовину, куди, здавалося б, міг кинути труп. Але на другий день чистильники труп знайшли б убитого, а цього не хотілось убивці. Він вважав за краще перейти з своєю ношею цю трясовину. Це, очевидно, коштувало йому колосальних зусиль; важко знайти спосіб піддати своє життя більш смертельній небезпеці, і я просто не розумію, як удалось йому вийти звідти живому.

Стілець Маріуса присунувся ще ближче. Тенардьє скористався з цього, щоб звести дух, а потім продовжував:

- Стічні труби, пане барон, не Марсове поле. Там бракує всього, навіть місця. Коли в них - двоє людей, вони неминуче мусять зустрінутися. Так воно й сталося. Постійний мешканець і випадковий прохожий мусили зустрітися, на превеликий жаль для обох. Прохожий сказав постійному мешканцеві: «Бачиш, що у мене на спині? Мені треба вийти. У тебе ключ, дай його». Каторжник той мав страшну силу. Відмовити йому не можна було. І власник ключа почав з ним розмовляти, щоб виграти час. Він оглянув мертвого, але міг побачити тільки, що це був добре вдягнений молодий чоловік, заможний на вигляд і весь у крові. Під час розмови йому вдалось, непомітно для вбивці, одірвати клапоть фрака вбитого. Речовий доказ, ви розумієте; спосіб знайти сліди і довести злочинцеві, що він - злочинець. Цей речовий доказ він поклав собі в кишеню. Після того він відчинив грати, випустив ту людину з її ношею, зачинив грати знову й пішов геть, не бажаючи вплутуватись у дальший перебіг справи, а головне - бути присутнім, коли вбивця кидатиме труп у ріку. Тепер ви розумієте? Той, хто ніс труп, був Жан Вальжан. Той, у кого був ключ, зараз розмовляє з вами. А клапоть фрака...

На закінчення фрази Тенардьє витяг з кишені відірваний клапоть чорного сукна, весь у кривавих плямах, і, затиснувши його між великими та вказівними пальцями, тримав на рівні своїх очей.

Маріус устав, ледве зводячи дух, блідий, втупивши погляд у той клапоть, мовчки відступив до стіни і, рукою мацаючи стіну, шукав за спиною ключ в замковій щілині шафи біля каміна. Знайшовши ключ, він відчинив шафу і сунув туди руку, не зводячи переляканого погляду з ганчірки, яку тримав Тенардьє.

- Я, пане барон,- він далі Танардьє,- маю найсерйозніші підстави гадати, що вбитий молодий чоловік був багатий іноземець, при якому була величезна сума грошей і якого Жан Вальжан за- тяг у пастку.

- Молодий чоловік був я, а ось і фрак! - скрикнув Маріус, кидаючи на підлогу старий закривавлений чорний фрак.

Потім він вихопив матерію з рук Тенардьє, нахилився над фраком і приставив її до розірваної поли. Клапоть прийшовся якраз.

Тенардьє остовпів. «Та й улип же я!», подумав він.

Маріус випростався. Він увесь тремтів, був у розпачі, але сяяв.

Порившися в своїх кишенях, він, розлючений, підійшов до Тенардьє і, майже тикаючи йому в обличчя кулак з п’ятисот і тисячофранковими білетами, закричав:

- Ви - мерзотник! Ви - брехун і негідник! Ви прийшли обвинувачувати людину і виправдали її. Хотіли занапастити її, але вам удалось тільки звеличити її. Це ви - злодійі Це ви - убивця! Я бачив вас, Тенардьє Жондрет, у вашому вертепі на Госпітальному бульварі. Я знаю про вас досить, щоб вирядити вас, якби мені схотілося, на каторгу і навіть далі. Нате ось тисячу франків, шахраю!

І він кинув Тенардьє тисячофранковий білет.

- А, Жондрет Тенардьє, підлий шахрай! Це буде для вас доброю наукою, як продавати секрети, торгувати таємницями, копирсатися в пітьмі, мерзотнику! Нате ще п’ятсот франків та забирайтесь звідси! Вас охороняє Ватерлоо!

- Ватерлоо,- буркнув Тенардьє, ховаючи в кишеню і тисячу, і п’ятсот франків.

- Так, убивче. Ви врятували там життя одному полковникові...

- Генералові! - підніс голову Тенардьє.

- Полковникові! - запальчасто повторив Маріус.- За генерала я не дав би й ліара. Ви прийшли сюди чинити підлоти. Ви винні в усіх злочинах, кажу я вам. Геть! Зникайте звідси! Будьте щасливі; це все, чого я вам бажаю. А, потвора! Ось ще три тисячі франків. Беріть! Ви завтра ж поїдете з вашою дочкою до Америки, бо дружина ваша померла; брехун ви! Я стежитиму за вашим від’їздом, бандите, і коли ви поїдете, сплачу вам ще двадцять тисяч франків. Їдьте, щоб вас повісили в іншому місці.

- Пане барон, я довіку буду вам вдячний,- вклоняючись до землі, відповів Тенардьє.

Тенардьє вийшов, нічого не розуміючи, вражений і в захваті від приємної загибелі під мішками з золотом та від блискавки у вигляді банкових білетів.

Він був приголомшений цим ударом, але вдоволений, і дуже не хотів би мати громовідвід проти такої грози.

Покінчімо зараз же з цією людиною. Через два дні після щойно описаної нами зустрічі він, з допомогою Маріуса і під вигаданим ім’ям, вирушив до Америки з дочкою Азельмою і з чеком у двадцять тисяч франків на Нью-Йорк. Моральна хвороба Тенардьє, цього невдалого буржуа, була невигойна. В Америці він був таким самим, як і в Європі. Контакту з лихою людиною буває іноді досить, щоб попсувати найкращі вчинки і обернути добро на зло. Гроші Маріуса Тенардьє ужив на те, щоб стати негроторговцем.

Як тільки Тенардьє вийшов з кабінету, Маріус побіг у сад, де досі ще гуляла Козета.

- Козето, Козето! - гукнув він.- Швидше йди сюди. Їдьмо! Баск, фіакр! Ходім, Козето! О, боже, то ж він урятував мені життя! Не будемо втрачати ні хвилини! Надінь шаль!

Маріусові забивало дух; він притискував руку до серця, щоб воно не так швидко билось. Він широкими кроками ходив по кімнаті і обіймав Козету.

- А, Козето! - казав він.- Який я нещасний!

Маріус аж не тямився. Жан Вальжан поставав перед ним величною, похмурою постаттю. Він бачив незвичайну чесноту, лагідну й потужну, смиренну в своїй колосальності. Каторжник преобразився в Христа. Це чудо засліпляло Маріуса. Він не міг сказати точно, що він бачить, але то було щось величне.

Через хвилину фіакр стояв перед під’їздом.

Маріус посадив туди Козету й кинувся всередину сам.

- Візнику! - сказав він.- На вулицю Озброєної Людини, номер сім.

Фіакр поїхав.

- А, яке щастя! - вигукнула Козета.- На вулицю Озброєної Людини! Я не насмілювалась говорити з тобою про це. Ми зараз побачимо пана Жана.

- Твого батька, Козето! Твого батька більше ніж будьколи. Я здогадуюсь, Козето. Ти казала, що не одержала мого листа, посланого з Гаврошем. Він потрапив йому до рук. Він пішов на барикаду, Козето, щоб урятувати мене. А взявши на себе зобов’язання бути ангелом, він мимохідь врятував і інших. Він урятував Жавера. Він витяг мене з тієї безодні, щоб передати тобі. Він проніс мене на своїх плечах через жахливі стічні труби. А я - невдячне страховище. Після того, як він був твоїм провидінням, Козето, він став провидінням для мене. Уяви собі, що там була жахлива трясовина, де можна було сто разів потонути, і він переніс мене через неї. Я був непритомний, нічого не бачив, нічого не чув. Я не міг знати, що зі мною робилось. Ми перевеземо його, ми заберемо його до нас, хоче він того, чи не хоче; він не покине нас більше. Аби тільки він був удома! Аби ми застали його! До кінця мого життя я поважатиму його. Так воно, напевне, і було, Козето. Гаврош передав мій лист йому. Все тепер ясно. Розумієш?

Козета не розуміла нічого.

- Ти маєш рацію,- відповіла йому вона.

А фіакр тим часом котив.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ.
ПІТЬМА, ЗА ЯКОЮ ВИДНІЄТЬСЯ СВІТЛО

Коли в двері постукали, Жан Вальжан обернувся.

- Увійдіть,- ледве чутно сказав він.

Двері відчинились. На порозі стояли Маріус і Козета.

Козета кинулася в кімнату.

Маріус залишився біля дверей і стояв, спираючись на одвірок.

- Козето! - крикнув Жан Вальжан, випростався на стільці і розкрив в обійми тремтячі руки. Він був блідий, як мрець, але в очах його горіла безмежна радість.

Козета, задихаючись від хвилювання, впала йому на груди.

- Батьку! - тільки й спромоглась вона вимовити.

Вкрай зворушений, Жан Вальжан бурмотів:

- Козета!.. вона!.. ви, мадам!.. це ти!.. О, боже!

І стиснувши в своїх обіймах Козету, він крикнув:

- Ти!.. Ти тут! Ти, значить, прощаєш мене!

Маріус, опустивши повіки, щоб затримати сльози, ступив крок наперед і, судорожно зціпивши губи, щоб не розридатися, прошептав:

- Батьку!

- І ви! І ви прощаєте мене! - сказав Жан Вальжан.

Маріус не міг вимовити жодного слова, і Жан Вальжан додав:

- Спасибі.

Козета зірвала з плечей шаль і кинула на ліжко капелюшок.

- Це заважає мені,- заявила вона.

І, сівши на коліна до старого, вона чарівним жестом розсунула його біле волосся й поцілувала в лоб.

Жан Вальжан розгубився і не протестував.

Дуже неясно розуміючи всю справу, Козета подвоїла ласки, неначе бажала сплатити борг Маріуса.

- Які люди дурні! - бурмотів Жан Вальжан.- Я гадав, що ніколи не бачитиму її більше. Уявіть собі, пане Понмерсі, в той момент, коли ви ходили, я думав: «Скінчено. Ось її платтячко. А я вже не побачу Козету». Я казав собі це саме тоді, як ви піднімались по сходах. Ну, не ідіот я? Я й не вважав на бога. А бог каже: «Дурний, ти гадаєш, тебе покинуть? Ні, ні; не буде цього. Бідолашний старий потребує ангела». І ангел з’являється. І я бачу мою Козету! Я знову бачу мою Козеточку! А! Я був дуже нещасний.

Хвилину яку він не міг говорити, а потім продовжував:

- Мені, дійсно, треба було час від часу, хоч не надовго, бачити Козету. Серце теж хоче мати кістку, щоб гризти. Але я почував себе зайвим. Я наводив собі різні докази: «Ти їм не потрібний. Сиди в своєму кутку. Вічним ніщо не буває». О! хвала богові, я її бачу знову. А знаєш, Козето, твій чоловік - дуже красивий. У тебе прегарний вишитий комірчик. Добре! Його вибирав тобі твій чоловік; правда? Я люблю такі візерунки. А потім, тобі треба буде ще кашемирову шаль. Дозвольте мені казати їй «ти», пане Понмерсі. Це ж не надовго.

- Як погано було з вашого боку покинути нас! - говорила Козета.- Куди ви їздили? Чому були так довго відсутні? Раніше ваші поїздки тривали три-чотири дні, не більше. Я посилала Ніколету. Їй завжди відповідали: його нема. Коли ви повернулися? Чому не повідомили нас про це? Чи знаєте ви, що ви дуже змінилися? А, нехороший батько! Він був хворий, а ми й не знали. Ось дивись, Маріус, помацай, яка холодна в нього рука.

- Отож, ви тут, пане Понмерсі; ви прощаєте мене,- повторив Жан Вальжан.

По цих словах усе, що накопичувалось на серце в Маріуса, знайшло собі вихід.

- Ти чуєш, що він каже, Козето? - скрикнув Маріус.- Він просить у мене пробачення. А знаєш, що зробив він для мене, Козето? Він урятував мені життя. Він більше зробив: він дав тебе мені. І що ж зробив він з собою після того, як урятував мене й віддав тобі? Він приніс себе в жертву. Ось яка це людина. І мені - невдячному, мені - забутливому, мені - жорстокому, мені - винному, він каже: спасибі! Якби все моє життя я провів біля ніг цієї людини, то й того було б замало. І барикада, і стічні труби, і пекло, і клоака... він пройшов крізь усе це для мене, для тебе, Козето! Він проніс мене через тисячу смертей, усуваючи їх від мене й наражаючись на них сам. В ньому вся мужність, усі чесноти, усе геройство, уся святість! Ця людина - ангел, Козето!

- Годі, годі! - прошептав Жан Вальжан.- Навіщо казати все це?

- Але чому ви мовчали? - з гнівом, де почувалась побожність, крикнув Маріус.- Тут є і ваша провина. Ви рятуєте життя людям і нічого їм не кажете про це! Ви робите більше: нібито викриваючи себе, ви себе обмовляєте. Це - жахливо.

- Я сказав правду,- відповів Жан Вальжан.

- Ні; - вів далі Маріус,- правда - це вся правда, а ви всього не сказали. Ви були паном Мадленом. Чому ви не сказали цього? Ви врятували Жавера. Чому ви не сказали цього? Я зобов’язаний вам життям. Чому ви не сказали цього?

- Тому, що я думав, як ви. І я вважав, що мені треба піти. Якби ви знали про цю історію з стічними трубами, ви змусили б мене залишитись у вас. Отож, я повинен був мовчати. Якби я заговорив, це стало б на перешкоді всьому.

- На перешкоді чому? - спитав Маріус.- Невже, думаєте, ви залишитеся тут? Ми відвеземо вас. О, боже мій! І подумати тільки, що про все це я довідався випадково! Ми забираємо вас з собою. Ви - частина нас самих. Ви - і її, і мій батько. Ви не житимете в цьому жахливому будинку жодного дня більше. І не думайте, що ви будете тут завтра.

- Я не буду завтра тут,- відповів Жан Вальжан,- але не буду я і у вас.

- Що хочете ви сказати цим? - спитав Маріус.- Е, ні! Ми забороняємо вам подорожувати. Ви не покинете нас. Ви належите нам. Ми вас не пустимо.

- Тепер усе гаразд,- додала Козета.- Внизу у нас екіпаж. Я вас забираю, а як буде треба, то вживу й сили.

І, сміючись, вона удала, ніби хоче взяти старого на руки.

- У нас в будинку і досі є ваша кімната,- продовжувала Ко- зета.- Коли б ви знали, який гарний зараз сад. Азалії цвітуть дуже добре. Алеї - посипані річковим піском, де є маленькі сині черепашки. Ви їстимете мої полуниці. Я сама поливаю їх. І жодних більше мадам, жодних панів Жанів! У нас - республіка, всі на «ти»; правда, Маріус? Програма змінилась. Якби ви знали, батьку, яке в мене горе! В розколині стіни звила собі гніздо вільшанка, а її з’їв огидний кіт. Моя бідолашна вільшаночка встромляла голівку мені у вікно й дивилась на мене. Я так плакала! Я вбила б того кота! Але тепер ніхто вже не плаче. Всі сміються, всі щасливі. Ви поїдете з нами. Який радий буде дідусь! У вас буде в саду своя грядка, ви будете обробляти її, і ми побачимо ще, чи ваші полуниці будуть такі смачні, як мої. І я буду робити все, що ви захочете, а ви будете слухатись мене.

Жан Вальжаи слухав її і не зовсім розумів. Він чув музику її голосу, але не добирав змісту слів. Буйна сльоза, ця темна перлина душі, поволі зростала у нього в оці.

- Бог - добрий, бо вона тут,- прошептав він.

- Батьку! - сказала Козета.

- Правда, жити всім укупі було б чудово,- казав далі Жан Вальжан.- У них в деревах повно пташок. Я ходитиму гуляти з Козетою. Приємно належати до людей, які живуть, які вітаються, які перегукуються в саду, бачать одне одного з самого ранку. Кожен з нас оброблятиме свій куточок. Вона частуватиме мене своїми полуницями, я дарив би їй мої троянди. Це було б чудово. Тільки...

Він зупинився і, помовчавши, закінчив:

- Шкода.

Сльоза не впала, а сховалась в оці, і Жан Вальжан замінив її усмішкою.

Козета взяла обидві руки старика в свої.

- Боже милий! - сказала вона.- Ваші руки стали ще холодніші. Хіба ви хворі? Хіба ви почуваєте себе погано?

- Я? - спитав Жан Вальжан.- Ні. Я почуваю себе дуже добре. Тільки...

Він зупинився знову.

- Тільки що?

- Я зараз умру.

Козета і Маріус здригнулись.

- Умрете? - скрикнув Маріус.

- Так. Але то - маловажно,- відповів Жан Вальжан,

Він зітхнув, усміхнувся і попросив:

- Ти говорила до мене, Козето. Кажи ще. Твоя вільшаночка, значить, умерла? Говори, щоб я чув твій голос.

Остовпілий Маріус дивився на старика.

Козета видала крик, що краяв серце.

- Батьку! Тату! Ви будете жити. Ви житимете. Я хочу, щоб ви жили; розумієте?

Жан Вальжан підвів голову й глянув на неї з побожністю.

- О, так, заборони мені вмирати. Хто знає? Може, я й скорюся. Я зовсім помирав, коли ви прийшли. Ваш прихід зупинив смерть, і мені здалося, ніби я відроджуюсь.

- Ви - повні ще сил і життя,- скрикнув Маріус.- Невже ви думаєте, що так умирають? Вас гризло горе, тепер його нема. Тепер я прошу у вас пробачення і прошу навколішки. Ви будете жити, жити вкупі з нами і жити довго. Ми заберемо вас. Віднині єдиною нашою думкою буде думка про ваше щастя.

- Ось бачите,- вся в сльозах зауважила Козета.- Маріус каже, що ви не вмрете.

Жан Вальжан продовжував усміхатися.

- А якщо ви візьмете мене, пане Понмерсі, хіба я стану через це іншим? Ні, бог обміркував усе, як ви і як я. Він не міняє своєї волі. Мені слід піти. Смерть добре залагоджує все. Бог краще за нас знає, чого нам треба. Те, що ви будете щасливі; що у вас, пане Понмерсі, буде Козета; що круг вас, діти мої, квітнутимуть квіти і співатимуть солов’ї; що життя ваше буде прекрасним осяваним сонцем моріжком; що душі ваші виповнятиме небесне блаженство; і те, що я, нікуди не годящий, помираю,- безперечно, все це добре. Будьмо ж розважливі; тепер не можна вже зробити нічого; я почуваю, що це - кінець. А потім цієї ночі я випив цілий глек води. Який милий твій чоловік, Козето! З ним тобі куди краще, ніж зі мною.

В двері постукали. То був лікар.

- Добривечір і прощайте, доктор,- сказав Жан Вальжан.- Ось мої бідні діти.

Маріус підійшов до лікаря. Він сказав тільки одне слово: «Пане?», але в тоні, яким його вимовлено, була ціла фраза.

Лікар відповів на запитання промовистим поглядом.

- Не можна ремствувати на бога тільки тому, що нам щось не до вподоби,- сказав Жан Вальжан.

Запала мовчанка. Всім було важко дихати.

Жан Вальжан обернувся до Козети. Він дивився на неї так, немов хотів узяти з собою в вічність. Він зійшов у морок на таку глибину, що екстаз у спогляданні Козети був ще можливим для нього. Відблиск від її ніжного личка освітлював його бліде обличчя. Залити сяйвом можна й могилу.

Лікар помацав йому пульс.

- А, то ви були потрібні йому! - прошептав він, дивлячись на Маріуса з Козетою.

І, нахилившись до вуха Маріуса, додав:

- Надто пізно.

Жан Вальжан, майже не спускаючи з ока Козету, спокійно дивився на Маріуса і лікаря і ледве чутно промовив:

- Умирати не страшно; жахливо - не жити.

Раптом він устав. Такий поворот сил означає іноді початок агонії. Упевненим кроком підійшов він до стіни, відсунув Маріуса і лікаря, що хотіли допомогти йому, зняв з стіни маленьке розп’яття, вільним рухом цілком здорової людини сів знову на стілець і, кладучи розп’яття на стіл, голосно сказав:

- Ось - великий страдалець.

Потім він майже перестав дихати, голова його хитнулась, неначе її сп’яняла могила, а руки, що лежали на колінах, почали дряпати штани.

Козета підтримувала йому плечі, ридала, намагалась сказати щось, але не спромоглася. Можна було розібрати лише кілька слів, перемішаних із слізьми.

- Батьку, не покидайте нас! Невже знайшли ми вас тільки на те, щоб знову втратити?

Агонія, можна сказати, повзе, мов гадюка. Вона то наближається до могили, то повертається до життя. Помираючи, неначе намацуєш грунт.

Після такої напівнепритомності Жан Вальжан знову зміцнів, трусонув головою, ніби зганяючи з чола могильний морок, і свідомість майже зовсім повернулась до нього. Він узяв рукав плаття Козети й поцілував його.

- Йому краще, доктор. Йому краще! - зрадів Маріус.

- Ви - дуже добрі обоє,- сказав Жан Вальжан.- Зараз я поясню вам, що мене мучило. Мучило мене, пане Понмерсі, те, що ви не хотіли брати гроші. Гроші ті належать законно вашій дружині. Зараз я розповім вам усе, діти мої, і саме тому я й радий вас бачити. Чорний агат привозять з Англії, білий агат з Норвегії. Про все це написано в листі, який ви прочитаєте. Я вдосконалив застібки на браслетах, і вони стали гарніші, міцніші і дешевші. Ви розумієте, скільки можна заробити на цьому. Ось - походження грошей Козети. Я подаю вам ці подробиці, щоб ваше сумління було спокійне.

Швейцариха піднялась по сходах і зазирала в прочинені двері. Лікар сказав, що вона не потрібна, але не міг перешкодити добрій жінці спитати у вмираючого:

- Чи не покликати священика?

- У мене є священик,- відповів Жан Вальжан, показуючи пальцем на якусь точку над своєю головою, де він, здавалося, бачив когось.

Можливо, що при його агонії був присутній епіскоп.

Козета обережно підсунула йому під спину подушку.

- Не бійтеся, пане Понмерсі, заклинаю вас,- продовжував Жан Вальжан.- Шістсот тисяч франків - дійсно Козетині. Коли ви не візьмете їх, усе життя моє, значить, було прожите марно. Ми навчилися дуже добре робити цей стеклярус. Ми конкурували з так званими берлінськими прикрасами. Наші навіть і рівняти не можна до німецьких. Грос, в якому тисяча двісті дуже тонко шліфованих бусинок, коштує лише три франки.

Коли помирає дорога нам істота, ми впиваємося в неї очима так, немов хочемо затримати її своїм поглядом. Молоді люди, занімілі від туги, не знаючи що сказати вмираючому, в розпачі стояли перед ним. Рука Козети лежала в руці Маріуса.

Щосекунди Жан Вальжан втрачав сили і наближався до темного горизонту. Він дихав нерівно, подеколи хрипів. Йому важко було пересунути руку, ноги його не рухались вже зовсім, але тоді як слабшало тіло, на чолі дедалі ясніше виступала вся краса його душі. В його зіницях виднілося вже світло незнаного світу.

Він бліднув і всміхався. В ньому не було вже життя, а було щось інше. Дихання його слабішало, а погляд ставав величнішим. То був труп, за спиною в якого почувались крила.

Він знаком підкликав ближче до себе Козету, потім Маріуса. Наставала, очевидно, остання хвилина останньої години. Жан Вальжан заговорив тихим, що, здавалося, виходив десь здаля, голосом. Між ними і ним неначе був тепер мур.

- Підійдіть, підійдіть обоє. Я дуже люблю вас. О, як приємно вмирати так! Ти теж любиш мене, Козето. Я знав, що ти завжди відчувала приязнь до твого старенького. Яка ти мила, що підсунула подушку мені під спину! Ти трохи поплачеш за мною; правда? Тільки не плач занадто. Я не хочу, щоб у тебе було справжнє горе. Ви повинні розважатись якнайбільше, діти мої. Я забув вам сказати, що на пряжках без шпеньків ми заробляли більше, ніж на всьому іншому. Грос, дванадцять дюжин, коштував десять франків, а продавався по шістдесят. Це, справді, вигідне діло. Отож, не слід дивуватися з шестисот тисяч франків, пане Понмерсі. Гроші зароблені чесно. Ви спокійно можете бути багатими. Вам треба буде мати екіпаж, брати час від часу ложу в театрі; тобі, Козето, замовити собі гарні бальні туалети. Влаштовуйте добрі обіди для друзів і будьте дуже щасливі. Я тільки но писав Козеті. Вона знайде мій лист. Два свічники на каміні я залишаю їй. Вони - срібні; але для мене вони зроблені з золота, з брильянтів. Лойові свічки, коли вставити їх туди, обертаються на воскові. Не знаю, чи вдоволений з мене той, хто дав їх мені і хто тепер на небі. Я робив, що міг. Не забудьте, діти мої, що я - бідняк, і поховайте мене десь у далекому кутку, відзначивши могилу звичайним каменем. Така моя воля. На камені - ніякого імени. Якщо Козета схоче іноді прийти туди, мені це буде приємно. І ви, пане Понмерсі. Мушу признатись, що я не завжди любив вас, і прошу пробачити мені за це. Тепер і ви, і вона - одне для мене. Я вам дуже вдячний. Я знаю, що ви даєте щастя Козеті. Якби ви знали, пане Понмерсі, як радували мене її рожеві щічки і як я сумував, коли вона трохи бліднішала! В комоді лежить білет у п’ятсот франків. Я не витратив їх. Це - для бідних, Козето. Бачиш на ліжку платтячко? Впізнаєш ти його? Минуло, правда, тільки десять років. Як швидко йде час! Ми були щасливі. Тепер кінець. Не плачте, діти, я ж їду не дуже далеко. Я бачитиму вас звідти. Ви лише гляньте туди ввечері і побачите, як я всміхаюсь. Пам’ятаєш Монфермейль, Козето? Ти була в лісі і боялася. Згадуєш, як я взяв у тебе відро з водою? Тоді я вперше доторкнувся до твоєї ручки. О! За тих часів рученята у вас, мадмуазель, були червоні, а тепер вони білі. А велику ляльку пам’ятаєш? Ти називала її Катрін. Ти шкодувала, що не взяла її в монастир. Як іноді сміявся я через тебе, ласкавий мій ангеле. Коли йшов дощ, ти пускала на воду соломинки й дивилася, як бони пливуть. Один раз я подарував тобі ракетку з бересту і волан з жовтих, голубих та зелених пер. Ти вже забула про це. А маленькою ти була така штукарка! Ти любила гратися. Ти вішала собі на вуха вишні. Все це - в минулому. Ліси, якими проходив я з моєю дитиною, дерева, серед яких ми гуляли, монастир, де ми переховувались, щирий дитячий сміх - тіні. Я вважав, що все це належить мені. Ось у чому полягало моє недоумство. Ці Тенардьє були дуже погані люди. Їм треба простити. Настав момент, Козето, сказати тобі ім’я твоєї матері. Звали її Фантіною. Запам’ятай це ім’я: Фантіна! І ставай навколюшки кожен раз, як будеш його вимовляти. Вона багато страждала і дуже любила тебе. Вона була нещаслива в усьому, в чому ти - щаслива. Така воля божа. Там, угорі, він бачить нас усіх і знає, що робить серед своїх блискучих зір. Отож, я йду, діти. Завжди любіть одне одного. В світі існує тільки одне - любов. Думайте іноді про бідного старика, що помер тут. О, Козето! Не моя то провина, що я не бачився з тобою останній час. Це краяло мені серце. Я доходив до рогу вулиці; напевне, люди дивувалися з мене. Я й дійсно був неначе божевільний. Раз навіть вийшов без шапки. Ось я починаю вже погано бачити, діти; а хотілось іще сказати багато. Нічого. Згадуйте трохи мене. Ви - щасливці. Не знаю, що зі мною, але я бачу світло. Підійдіть ще ближче. Я вмираю щасливим. Наблизьте ваші кохані голови, я покладу на них руки.

Козета і Маріус стали на коліна перед Жаном Вальжаном і, задихаючись від сліз, притулились до його рук. Ці руки були вже нерухомі.

Жан Вальжан відхилився на спинку стільця, освітлюваний двома свічками. Його бліде обличчя дивилось у небо; він дозволяв Козеті з Маріусом укривати поцілунками його руки. Він був мертвий.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ.
ТРАВА ХОВАЄ, А ДОЩІ СТИРАЮТЬ

На кладовищі Пер-Лашез,- біля братської могили, далеко від елегантного кварталу цього міста гробниць, далеко від усіх цих фантастичних пам’ятників, що перед лицем вічності пишаються огидними модами смерті, в безлюдному кутку під старим муром, під великим тисом, на який серед моху та пирію здирається повитиця,- лежить камінь. Як і інші камені, не позбавлений і він прокази часу: цвілі, лишайників і птичого посліду. Вода фарбує його в зелене, повітря - в чорне. По сусідству від нього нема жодної стежки, і люди не люблять заходити сюди, бо трава тут висока і зараз же мочиш собі ноги. Коли прозирає сонце, сюди з’являються ящірки. Навкруги коливаються й дрижать високі трави. Навесні на тисі співають пташки.

Камінь цей - зовсім без прикрас. Витісуючи його, думали лише, щоб він був досить довгим та не дуже широким і вистачив якраз на те, щоб укрити людину в могилі.

На ньому нема жодного імени.

Тільки, багато вже років тому, чиясь рука олівцем написала на ньому чотири рядки, що їх дощ і порох зробили мало чіткими, а тепер вони, імовірно, і зовсім стерлися:

Він спочива. Він жив, хоч доля і гнітила,

А вмер, коли його покинув ангел милий.

Все просто сталося - так само, як в свій час

На землю сходить ніч, коли вже день погас.

___________

СЛОВНИК

ВЛАСНИХ ІМЕН, ГЕОГРАФІЧНИХ НАЗВ ТА ДЕЯКИХ ІСТОРИЧНИХ ТЕРМІНІВ

Альдобрандіні - очевидно, натяк на відому античну фреску, яка була у XVI ст. знайдена в Римі й належала кардиналові Альдобрандіні. Фреска змальовувала римське весілля.

Амбіорікс (I ст. до н. е.) вождь гальського народу ебуронів, відомий як борець за незалежність Галлії проти загарбницької політики Рима.

Амфітріта - в античних віруваннях богиня моря, в античній та класичній поезії її ім’я вживалось як уособлення моря.

Генріх II (1518-1559) - король Франції з династії Валуа. Вів довгу боротьбу з Іспанією та Німеччиною, що тимчасово були тоді з’єднані під владою імператора германського Карла V. Був убитий на турнирі. Тогочасні історичні джерела підкреслюють особливий вплив, який мала на Генріха II його фаворитка Діана де Пуатьє.

Генріх III (1551-1589) - король Франції з династії Валуа. Політика Генріха III була двоїста: спершу борючись проти гугенотів і їх вождя короля Генріха Наварського, Генріх III згодом перейшов на їх бік, щоб придушити змову кількох феодалів, скеровану проти нього. Католицька партія не простила цього королю: папа відлучив його від церкви і підіслав до нього вбивцю - монаха Кле- мана. Генріх III був відомий своєю розбещеністю й разом з тим - ханжеством.

ван Артевельде, Якоб (1340-1382) - політичний діяч Фландрії (тепер частина Бельгії), очолив боротьбу фламандських міст проти феодалів як фламандських, так і французьких, що виступили на допомогу графові фландрському Луі II. Артевельде було вбито, коли народ зрозумів, що на місце Луі II він хоче посадити англійського принца.

де Бассомп’єр, Франсуа, барон (1579-1646) - французький полководець, відомий своєю сміливістю, маршал Франції.

Бекон, Френсіс (1561-1626) - англійський гуманіст, видатний філософ свого часу. К. Маркс називав його «родоначальником англійського матеріалізму».

де Бессе, П’єр - французький проповідник XVII-XVIII ст., близький до придворних кіл.

Буззіріс - міфічний єгіпетський цар, відомий своєю жорстокістю.

де Бюжо, Тома Робер (1784-1849) - маршал Франції, виявив особливу жорстокість у розправах з паризькими робітниками в 1832 і 1834 рр.

Вебер, Карл Марія (1786-1826) - видатний німецький композитор, автор багатьох опер. Зокрема відома опера «Вільний стрілець».

дю Вер, Гільйом (1556-1621) - фанцузький гуманіст, відомий кількома виданнями наукових книжок, підготованих ним. «День барикад» - повстання проти короля Генріха III, підготоване 1588 р. партією феодальної опозиції, що мала свої зв’язки і в Парижі.

Вітелій Авл (15-69 н. е.) - римський імператор, відомий своїм розбещеним життям, пияцтвом і нездатністю до державних справ.

Геліогабал - раніш ім’я сірійського божества, що уособлювало сонце. Ім’я це надано було спадкоємцеві римської імператорської влади по боковій лінії - Варієві Вассіану, що був імператором під іменем Геліогабала в 218-222 рр. н. е. Тогочасні історичні джерела змальовують Геліогабала розпусником і садистом.

Геркулес Фарнезький - одна з античних статуй грецького героя Геракла. Статуя зветься фарнезькою, бо за добу Відродження вона стояла в палаці герцогів Фарнезе в Римі.

Деланкр і Рюбодьєр - французькі письменники-мракобіси, автори .Розвідок» про вплив «нечистої сили» на життя людей.

Д е л о р м, Ф і л і б е р (1515-1570) - видатний французький архітектор.

Дюмур’є Шарль (1739-1823) - французький полководець, на початку революції удавав з себе її прибічника, але згодом ганебно зрадив батьківщину й перекинувся на бік інтервентів. Служив після цього в англійській армії.

де ла Жан (XVI ст.) - видавець творів французької письменниці Маргаріти Наварської (принцеси Наварської).

«Евріанта» - опера Вебера (див.).

Екеберг, Густав (1716-1784) - шведський мореплавець і вчений, зокрема багато працював у галузі природознавства.

Ексельманс, Ремі (1775-1852) - міршал Франції; під час королювання Луі-Філіппа зберіг деякі ліберальні погляди, чому й був присутній на похороні свого бойового товариша Ламарка.

Епопіна - легендарна гальська жінка, разом з своїм чоловіком Сабіном боролася проти римського уярмлення Галлії. У літературі XVIII-XIX ст. стала уособленням жіночої відданості чоловікові й батьківщині.

Ет’єн, Анрі (1470-1520) і Робер (1503-1552) - відомі французькі книговидавці. Обидва - особливо Робер - відомі як знавці античної літератури.

Занд, Людвіг (1795-1826) - молодий німецький студент, що вбив шпигуна російської поліції Коцебу й за це був страчений. Занд був членом таємного політичного товариства; його вчинок зробив ім’я його популярним серед передових кіл європейської інтелігенції.

Євтропій - римський історик IV ст. н. е., склав нарис римської історії.

Ізраіль - назва єврейського народу, яку вживала біблія.

Ітурбіде, Агостін (1783-1824) - спершу головнокомандувач іспанських військ, що намагались придушити визвольний рух у Мексіці, Ітурбіде в 1822 р. перейшов на бік повсталих мексіканців і проголосив себе імператором мексіканським.

Вигнаний народом у 1823 р., він намагався повернутись в 1824 р., але був упійманий і розстріляний.

Іоанн Лейденський (1509-1536) - один з вождів німецьких трудящих мас в їх боротьбі проти феодалізму у 20-30 рр. XVI ст.

Кавеньяк де Барань, Жан Марі (1773-1855) - французький генерал, відзначився у наполеонівських військах. За часів Луі-Філіппа був інспектором кавалерії й брав активну участь у придушенні революційного руху серед паризького населення.

Каракалла - прізвисько римського імператора Марка Аврелія Антоніна (188-217 н. е.), походить від назви накидки особливого фасону, яку він носив. Каракалла дарував «права римського громадянства» усьому вільному населенню імперії, але разом із тим був відомий своєю жорстокістю й брутальністю.

Карл V - імператор германський, король іспанський (1500-1558) - монарх з династії Габсбургів, відомий своєю агресивною політикою проти Франції.

Каррель, Арман (1800-1836) - французький публіцист-демократ, брав участь у змовах проти Луі XVIII, в 1823 р. став до лав французького легіону в Іспанії, який бився проти французької інтервенції на боці іспанського народу. Був забитий на дуелі публіцистом Жірарденом.

де Кастельсікала (1775-1832), відомий під прізвищем Руффо, князь - неаполітанський дипломат, в 1832 р. посол у Парижі.

Кеніссе - під назвою «справи Кеніссе» відомий політичний процес у Франції 1834 р., порушений урядом Луі-Філіппа проти групи робітників.

Кішера, Жюль - відомий французький археолог XIX ст.

Кішера, Луі Марі - відомий французький філолог XIX ст.

Кларенс, Джордж Плантагенет, герцог (1444-1478) - англійський феодал, відомий своєю участю у феодальних війнах в Англії XV ст. (т. зв. війни «Алої та Білої Рози»). За легендою, був утоплений у бочці з мальвазією.

Клозель, Бертран, граф (1772-1842) французький маршал, за часів Луї XIII - інспектор піхоти. Емігрував з Франції в 1815 р., бо приєднався до Наполеона під час «ста днів», але в 1820 р. повернувся до Франції. У 30 рр. відзначився як упертий провідник французької колоніальної політики в Алжирі.

Клоотц, Анахарсіс, справжнє ім’я - Жан Батіст (1775-1794) - діяч французької революції. За часів революції енергійно боровся проти попів та релігії і брав участь у роботі органів Французької республіки. Клоотц висловлював сміливі ідеї про створення світової республіки. За свої ораторські здібності він став відомий під прізвиськом «Оратор роду людського». Співробітник Ебера й ебертистів, Клоотц був страчений разом з ними.

Коммод, Елій Аврелій (161-190 рр. н. е.) - римський імператор, відомий своєю жорстокістю й потягом до цирку, в якому виступав переодягнений, під ім’ям Геркулеса. Коханка Коммода Марія і кілька придворних вбили Коммода, дізнавшись, що їм загрожує смерть.

Корде, Шарлотта (1768-1793) - убивця Марата, вождя паризьких революційних мас. Була страчена.

де Корсель Тіркі (1802-1837) - французький політичний діяч, один з представників партії лібералів.

Кромвель, Олівер (1599-1658) - один з найвидатніших вождів англійської революції XVII ст. Під час громадянської війни виявив великий воєнно-організаторський талант. Після встановлення республіки був обраний у Виконавчу раду. Конституція, прийнята Військовою радою, передає Кромвелю верховну владу з званням «лорда-протектора». Поєднуючи,- за висловом Енгельса,- «в одній особі Робесп’єра і Наполеона», Кромвель відограв прогресивну роль, поваливши старий, прогнилий абсолютистський лад.

Кутар, Луї Франсуа (1769-1852) - французький генерал часів Наполеона I. В 1814 р. перейшов на бік Бурбонів і з 1822 р. був комендантом Парижа. З цього поста його вигнала революція 1830 р.

Кук, Джемс (1728-1779) - видатний англійський мореплавець, досліджував узбережжя північної Америки і зокрема архіпелаги Тихого океану. Кук відкрив багато нових островів; Кука вбили тубільці одного з них, розлючені насильством англійських матросів.

Лаватер, Жан Гаспар (1741-1804) - швейцарський богослов, філософ і поет, створив так звану «Фізіономіку» - лжевчення, на підставі якого нібито можна визначити характер людини з даних її зовнішності.

Лагранж - робітник, учасник паризького повстання 1832 р. та ліонського повстання 1834 р., під час якого він організував запеклий опір урядовим військам.

Лаерцій Діоген (III ст. н. е.) - грецький поет і філософ, автор своєрідної історії філософії старих часів.

де Ламот-Уданкур, Філіпп (1603-1657) - маршал Франції, видатний полководець і адміністратор. Про нього й про його дружину, відому своєю легковажною поведінкою, розповідали багато анекдотів.

Лібіг, Юстус (1803-1873) - німецький хімік, один з засновників органічної хімії.

Лютер, Мартін (1483-1546) - очолив антикатолицьку реформацію у Німеччині й став вождем німецької протестантської церкви. Спершу Лютер використав у своїй боротьбі проти папської влади широкі маси німецького народу, але коли почалася селянська війна 1525 р., він і його прибічники зрадили повстале селянство.

Лютеція - латинська назва міста, що стояло за часів античності на місці кількох теперішніх кварталів Парижа.

Мазанієлло, Томазо (1623-1647) - вождь народного повстання у Неаполі в 1647 р. Повстання було скеровано проти влади іспанських феодалів і католицьких попів.

де Малебранш, Ніколя (1638-1715) - французький філософ і богослов, особливо популярний за часів реставрації.

Мандрен, Луї - французький розбійник XVIII ст. На чолі великого загону він протягом довгого часу чинив опір королівським військам.

Мансар, Жюль Ардуен (1645-1708) - видатний французький архітектор.

Манюель, Жак-Антуан (1776-1827) - французький оратор і політичний діяч, вийшов з складу уряду в зв’язку з французькою інтервенцією 1823 р. в Іспанії, бо ця інтервенція обурила найкращих представників французького народу.

Марнікс, Філіпп, барон де Сент-Альдегонде (1538-1598) - брав активну участь у боротьбі голландського народу проти іспанського абсолютизму.

Марсель, Етьєн (умер 1358) - паризький міський голова, хотів передати місто повсталим селянам, але був забитий слугами королівської влади, Марсель керував боротьбою парижан проти феодальних обмежень.

де Медіна, Педро - іспанський письменник XVI ст., мореплавець і знавець математики.

Нептун - божество моря в стародавньому Римі.

Орфіла, Матьє (1787-1853) - французький хімік та медик, відомий своїми дослідженнями з органічної хімії.

Отман Франсуа де Вільє (1524-1590) - французький гуманіст і політичний діяч, автор численних трактатів латинською мовою.

Оуен, Роберт (1771-1858) - один з основоположників утопічного соціалізму, англійський політичний діяч, який особливо багато працював над створенням кооперативних товариств.

Пелагій (VIII ст. н. е) - король Астурії, відомий своєю запеклою боротьбою проти маврів, які на той час володіли більшою частиною Іспанії.

Пепен і Морей - співучасники замаху Фієскі проти Луі-Філіппа. Пепен фінансував цей замах. Морей - старий якобінець - розробив його план. Обох було страчено в 1836 р

Петрарка (1304-1374) - відомий італійський поет і філософ, один з найвидатніших італійських гуманістів. З творів Петрарки особливо відомі його сонети, написані італійською мовою, що мали величезний вплив на тогочасну європейську поезію.

Пітт, Вільям, молодший (175?-1806) - англійський державний діяч, починав свою діяльність у лавах опозиції до королівської влади, але за часів французької революції очолив партію консерваторів і став одним із натхненників боротьби Європи проти французької республіки.

Помона - в античній міфології, богиня - покровительниця плодових садів.

Протей - в античній міфології, істота, яка може прибирати найрізноманітніший вигляд, ставати привидом або якоюсь людиною або твариною, тому в літературі ім’я «Протей» стало прикладатись до людей, здатних швидко змінювати свій настрій або до таких людей, чий характер уміщує ряд суперечливих настроїв.

Раткліфф, вірніш Радкліфф, Анна (1764-1823) - англійська письменниця, автор численних пригодницьких романів, що стали відомі під назвою «Романів жаху», бо в них письменниця, намагаючись зацікавити читача, нагромаджувала криваві злочини, вбивства і таємниці.

Рамюс П’єр (1515-1572) - французький філософ і граматик, убитий під час Варфоломіївської ночі. Рамюс відомий як поширювач ідей Арістотеля.

Рафаель Санціо (1488-1520) - геніальний італійський художник, скульптор і архітектор, один з найвидатніших художників доби Відродження.

Реньє, Матюрен (1573-1613) - французький поет-сатирик, характерний реалістичним живим стилем.

Райоль - відомий паризький букініст XVIII-XIX ст.

Роланд і Анжеліка - казковий рицар і красуня, персонажі з поеми італійського поета Аріосто (1474-1533) «Обурений Роланд».

Рошгюйон - старий замок біля містечка Рошгюйон, відбудований своїми власниками у XVII ст.

Сізіф - у дівіюгрецькій міфології, корінфський цар, хитріший за богів. За це він був покараний тим, що мусив тягти на гору уламок скелі, який скочувався назад, тільки но Сізіф досягав з ним вершини. Звідти вираз «Сізіфова праця».

Спартак - вождь найбільшого в античній історії повстання рабів (I ст. до н. е.). Борючись на чолі численної армії повстанців, Спартак завдав чимало жорстоких ударів римській армії, але зрештою був переможений і загинув у бою.

Стефанус - римський царедворець, убив римського імператора Доміціана, відомого своєю жорстокістю.

Сціпіон Африканський Молодший - (185-129 до н. е.) - видатний римський полководець, остаточно завоював Карфаген, завоював в Іспанії місто Нуманцію. За свідченням тогочасних історичних джерел, був убитий своїми політичними ворогами, прибічниками реформ Гракхів.

Теофіль - Теофіль де ла Віо (1590-1626) - французький поет-сатирик.

Террей, Жозеф Марі (1715-1778) - французький фінансист «генеральний контролер фінансів», відомий своїми злочинами й розпусництвом.

Тібулл, Альбій (54-19 до н. е.) - римский поет-лірик, автор елегій здебільшого еротичного змісту.

Тіглат-Палассар III (745-727 до н. е.) - цар ассірійський, засновник ассірійської гегемонії в Малій Азії та Палестині. Війська Тіглат-Палассара дуже жорстоко поводилися з полоненими.

Тімолеонт (411-337 до н. е.) - корінфський політичний діяч, відомий зокрема тим, що боровся проти свого брата - Тімофана, який хотів захопити владу в Корінфі. Убивши Тімофана, Тімолеонт врятував батьківщину від тирана.

Тітір - дійова особа з творів римського поета Віргілія.

Тразібул (V-IV ст. до н. е.) - афінський воєначальник, відомий своєю перемогою над військом тридцяти тиранів, уряд яких в Афінах жорстоко переслідував афінську демократію.

Тюрго (1727-1781) - видатний французький економіст, міністр фінансів при Луі XVI. Був прихильником ідей т. зв. фізіократів, які за основу народного багатства вважали землеробство і гадали, що є якісь природні закони, за якими розвивається економіка.

Фагон, Гі (1638-1718) - французький ботанік, придворний медик Луі XIV, один з найпередовіших теоретиків медицини за тих часів.

Феб і Фебея - божества з античних вірувань: Феб (або Аполлон) - бог сонця, покровитель мистецтв; Фебея більш відома під ім’ям Діани.

Фієскі, Джузеппе (1790-1826) - 28 липня 1835 р. вчинив у Парижі невдалий замах на короля Луі-Філіппа, був упійманий і гільйотинований разом з Пепеном і Мореєм - учасниками цієї змови.

Фонфред, Анрі (1788-1841) - французький журналіст, діяльність якого здебільшого розвивалась у м. Бордо. Статті Фонфреда мали великий успіх у всій Франції.

Флора - божество весни й квітів в античних віруваннях.

Херея, Кассій (I ст. н. е.), римський воєначальник, убив римського імператора Калігулу, відомого своєю жорстокістю.

___________

Віктор Гюго

ЗНЕДОЛЕНІ

Том 2

0028

Друкований текст для вичитування взято з:

Віктор Гюго. Знедолені. Том другий.

«Молодий більшовик». Київ, 1940.

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

© Переклав з французької Микола Іванов

© Вичитування, правка, форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2023

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2023

¹ - Тобто монарха деспотичного, хоч і енергійного, замінили б монархом слабим: Прузія - цар Віфінський (II ст. до н. ери), відомий своєю нерішучістю і боягузтвом. Про короля Івето В. Гюго згадує з приводу відомої пісні Беранже, де життя за короля Івето («за царя Панька») протиставлялось важким умовам життя за Наполеона I.

² - Протектор - див. Кромвель у «Словнику» в кінці книги.

³ - В. Гюго глузує з роялістів, які вважали, що Луі XVI, Луі XVII і Луї XVIII, тобто ув’язнений король, його син (помер у в’язниці) і його брат, який перебувай в еміграції,- були королями Франції в 1797-1814 рр.

⁴ - Липневі ордонанси - укази короля Карла X 26 липня 1830 р., скеровані проти тодішньої французької конституції. Були спробою державного перевороту в ультрареакційному дусі. В наслідок запровадження цих ордонансів вибухнула революція 1830 р., яка скинула Карла X.

⁵ - Так зображуючи добу реставрації до 1830 р., В. Гюго робить значну помилку: насправді реставрація тільки зберегла певні перспективи для розвитку буржуазії - і то дуже недостатні. Для народних мас Франції реставрація була явищем цілком ворожим.

Книга видана за часів СРСР, тож оцінки окремих історичних подій та фактів, наведені в примітках, можуть бути спотворені. Прим. «Відкрита книга».

⁶ - Тікаючи з Франції, Карл X виїхав за кордон через портове місто Шербург.

⁷ - «День барикад» - 28 липня 1830 р., день найзапекліших боїв між військами короля Карла X і повсталим народом.

⁸ - В. Гюго порівнює англійську історію з французькою: в 1688 р., англійський парламент, незадоволення політикою короля Якова II Стюарта, передав корону Вільгельмові III Оранському, представникові Брауншвейгської династії. В 1830 р. французьким королем став, замість Карла X Бурбона, Луі-Філіпп д’Орлеан, представник бокової лінії династії Бурбонів.

⁹ - Гра словами: angles (кути, роги) і ongles - нігті.

¹⁰ - Quasi (квазі) - лат. слово, яке означає: нібито.

¹¹ - Замісість polonais (полоне) - поляки і hongrais (онгре) замість hongrois (онгруа) - угорці.

¹² - Масони - релігійно-філософське товариство.

¹³ - Вулиця Трансноннен - підтримуючи повстання в Ліоні, паризькі революційні організації у квітні 1834 року виступили проти Луі-Філіппа, але повстанці були загнані на вулицю Трансноннен і там майже всі знищені.

¹⁴ - Протягом 1827-47 рр. Франція вела колоніальну війну в Алжірі і кінець-кінцем захопила цю країну. Алжірський народ боровся проти колонізаторів під керівництвом Абд ель-Кадера, який здався Франції в 1847 р. і був, проти умови, ув’язнений до 1857 р.

¹⁵ - Луі-Філіпп підкупив авантюриста Деца, і той видав йому герцогиню Беррійську, що хотіла посадити на французький престол свого сина. У м. Блей вона була ув’язнена (очевидно, у В. Гюго помилка).

¹⁶ - «Філіпп Егаліте» - тобто «Філіпп Рівність» - прізвисько герцога Орлеанського, батька короля Луі-Філіппа. Це прізвисько Філіпп Орлеанський узяв собі, щоб показати свої симпатії до революціонерів 1789 р. Звідси Луі-Філіпп - принц «Егаліте».

¹⁷ - У таких клітках французькі королі до революції 1789 р. тримали в’язнів.

¹⁸ - Під цим прізвищем Луі-Філіпп брав участь у політичному житті першої республіки.

¹⁹ - В. Гюго був проти революційного терору і ставився до страти короля Луі XVI негативно. Вважаючи Луі XVI за «невинного», він робив дуже велику помилку, бо Луі XVI підготовлюв в інтервенцію проти революційної Франції і жорстокі репресії проти французького народу. Капет - прізвисько короля Луі XVI, дане йому в роки революції.

²⁰ - В. Гюго згадує, що історик і дрібнобуржуазний політичний діяч - учасник революції 1848 р. Луі Блан поступово змінював свій погляд на Луі-Філіппа, критикуючи його не так гостро, як раніше.

²¹ - Узурпація - присвоєння чужого права, незаконне захоплення влади.

²² - Тобто прилюдні страти при Луі-Філіппі відбувалися коло застави Сен-Жак, а не на Гревському майдані.

²³ - Епітафія - надгробний надпис.

²⁴ - Колос Родоський - легендарний пам’ятник античної скульптури - величезна мідна статуя давньогрецького бога сонця Геліоса на острові Родос.

²⁵ - Колізія - збіг протилежних обставин, зіткнення почуттів, інтересів.

²⁶ - Право людини - В. Гюго згадує про «Декларацію прав людини й громадянина», опрацьовану Установчими зборами в 1789 р. Ця декларація була спрямована проти абсолютизму і феодальних привілеїв на користь буржуазії. Французьке слово, що означає «людина», означає ще й «чоловік».

²⁷ - Поліньяк - міністр короля Карла X - підписав т. зв. липневі ордонанси (див. примітку). Під час революційних боїв на вулицях Парижа Поліньяк був врятований від розгніваних повстанців Лафайєтом.

²⁸ - Бабефісти - прибічники відомого французького революціонера Бабефа (див. «Словник» в кінці І т.).

²⁹ - Тобто провокатора, агента поліції (Жіске - тогочасний префект паризької поліції).

³⁰ - Жакерія - селянські повстання у Франції XIV ст.

³¹ - В 1790 р. Париж був розподілений на секції з Комітетами на чолі. Під час реставрації ця секційна організація подекуди збереглася - як напівлегальна і просто нелегальна. Секції були революційними штабами районів Парижа.

³² - П’ятисотенні, сотенні, десятські (латин. мовою).

³³ - «Товариство прав людини» - таємна політична організація, що дійсно існувала в Парижі і брала активну участь в революційних подіях часів Луі-Філіппа.

³⁴ - Плювіоз - п’ятий місяць республіканського календаря, встановленого в 1792 р., відповідає 20 січня - 20 лютого. Сороковий рік республіканської ери - тобто починаючи від 1792 р.

³⁵ - Фрігійський ковпак - емблема революційної Франції, поширений головний убор революціонерів епохи буржуазної французької революції.

³⁶ - 21 січня 1793 р. було страчено короля Луі XVI.

³⁷ - Сівілли - у стародавній грецькій і римській міфології, пророчиці. За римською легендою, під Авентінським горбом була печера однієї з Сівілл. Цей Авентінський горб - один з семи горбів, на яких розташований Рим. На Авентіні було кілька храмів, тому й горб цей мав особливе релігійне значення для стародавннх римлян. Порівняння Авентіна з Сент-Антуанським передмістям у даному разі має той зміст, що як авентінська Сівілла розповідала про майбутнє Римської держави, так і в Сент-Антуанському передмісті, вогнищі революційної енергії Парижа, вистигало політичне майбутнє Франції. Енній Квінт - відомий римський письменник III-II ст. до н. ери.

³⁸ - Великий, мужній (латин. мовою).

³⁹ - У цьому висловленні відбивається двоїстість політичних поглядів В. Гюго: оспівуючи героіку революції, він разом з тим вихваляє шлях політичної еволюції, шлях реформ.

⁴⁰ - Політехніки - студенти Паризької політехнічної школи, які брали активну участь у революційних подіях 1830-1848 рр.

⁴¹ - «Громадський договір» - твір Жан-Жака Руссо, надрукований у 1762 р. Ідеї цього твору були використані при складанні конституції під час буржуазної французької революції.

⁴² - «Конституція другого року» - конституція, прийнята Конвентом 24 червня 1793 р.

⁴³ - Сапрісті - вигук, що означає: «Чорт візьми!»

⁴⁴ - Ебертисти - прибічники Ебера (1757-1791), вождя найлівіших елементів серед учасників буржуазної французької революції.

⁴⁵ - Жилет à la Робесп’єр - як у Робесп’єра, по моді, заведеній Робесп’єром.

⁴⁶ - Космополіт - людина, що вважає своєю батьківщиною весь світ, що заперечує свою приналежність до якоїсь однієї нації.

⁴⁷ - Неморен - пастушок з твору французького письменника XVIII ст. Флоріана, Шіндерган - німецький бандит, страчений у 1803 р.

⁴⁸ - Тюрма Ла Форс була колись будинком герцогів де ла Форс.

⁴⁹ - Гоблен - «нечиста сила», «домовий».

⁵⁰ - Ганс і Савіньі - відомі німецькі юристи XVIII-XIX ст.

⁵¹ - Президент паризького парламенту - у даному разі голова найвищої судової установи Парижа (до 1789 р.).

⁵² - Граф Лобо - командир Національної гвардії.

⁵³ - Серед листя й галуззя (латин. мовою).

⁵⁴ - Арабески - орнамент, візерунки.

⁵⁵ - Трельяж - дерев’яні грати, переплетені виткими рослинами.

⁵⁶ - Пафос - місто на острові Кіпрі, присвячене богині кохання Афродіті. Крім того - по-грецькому означає розчуленість, пристрасні переживання. Едем - рай. Отже - пристрасть ставала раєм.

⁵⁷ - Капелюшники Жерар і Гербо - власники модних капелюшних магазинів тогочасного Парижа.

⁵⁸ - Амур (l’amour) - кохання; тамбур (le tambour) - барабан; пандур (le pandour) - угорський піхотинець.

⁵⁹ - Купідон - бог кохання у стародавніх римлян. Зображувався як крилатий хлопчик з луком і стрілами, або з факелом, в руках.

⁶⁰ - Попурі - музична п’єса, складена з уривків одного твору або деяких музичних творів.

⁶¹ - Цинічність - безсоромність, підкреслено зневажливе ставлення до моралі й пристойності.

⁶² - У першій частині свого твору «Божественна комедія» Данте Алігьєрі розповідає про дев’ять кіл пекла, в кожному з яких мучаться грішники за певні злочини.

⁶³ - Слово «пандемоніум» у віруваннях стародавніх греків і римлян означало всіх богів з так званого «підземного царства» і покірних їм злих духів. Згодом набуло значення - зграя бісів, жахливі уявлення.

⁶⁴ - Мюск (musc) значить - мускус.

⁶⁵ - Гід - провідник.

⁶⁶ - Гра словами: французькою мовою кусок мила зветься pain de savon, а pain - значить хліб.

⁶⁷ - В. Гюго згадує сцену («Вальпургієва ніч») з трагедії великого німецького письменника В. Гете «Фауст», коли доктор Фауст потрапляє на гору Брокен під час відмівського шабашу.

⁶⁸ - Гарсон - буквальпо «хлопець» - так у Франції звертаються до лакеїв, служників у готелях, на пароплавах тощо.

⁶⁹ - Тобто що це таке? Вимовляється кескесе кса.

⁷⁰ - Що з того? Вимовляється по-французькому «кес ке сля».

⁷¹ - Si j’etais sur la place, avec mon dogue, ma dague et ma digue, et si vous me prodiguiez dix gros sous, je ne refuserais pas d’y goupiner, mais nous ne sommes pas le mardi gras.

⁷² - Тобто у XVII ст. (Мольєр - відомий письменник цього сторіччя, а Калло - його сучасник, відомий художник).

⁷³ - «Член академії, головнокомандувач єгіпетської армії» - тобто Наполеон І, тоді генерал Бонапарт.

⁷⁴ - Едили - наглядачі за ладом і спокоєм в стародавньому Римі, своєрідна поліція. У розумінні «поліції» вживалося в літературі XVIII-XIX ст.

⁷⁵ - Тобто Бастілію, зруйновану в 1789 р.

⁷⁶ - Клакери - люди, яких наймають аплодувати в театрі, щоб цим створити враження успіху від вистави або гри актора.

⁷⁷ - Кондегардія - приміщення для караулу.

⁷⁸ - Бель ер - гарне повітря (франц. мовою).

⁷⁹ - Ротонда - кругла будівля з куполом.

⁸⁰ - Буколічні мрії Жан-Жака - мрії Ж.-Ж. Руссо про тихе, безтурботне життя в сільській садибі.

⁸¹ - Беркен - незначний французький поет XVIII ст., автор ніжних ліричних віршів. Мільтон (1608-1674) - великий англійський поет доби англійської революції, автор поеми «Втрачений рай». Зміст порівняння той, що голий мур визирав зза білого будинку надзвичайно похмуро, ніби пекло зза раю.

⁸² - За деякими винятками, потрібними для тексту, ми не намагаємось віддати те арго.- Прим. перекладача.

⁸³ - Цю книгу подано в дещо скороченому проти оригіналу вигляді, бо зразки арго, яких дуже багато в оригіналі, неможливо віддати в перекладі.

⁸⁴ - Pigritia - лінощі (латин. мовою).

⁸⁵ - Pègre - злодії, світ злодіїв.

⁸⁶ - Великий французький письменник-реаліст Оноре Бальзак (1799-1850) у цілому ряді своїх творів (зокрема «Останнє перевтілення Вотоена») показав життя паризьких злочинців і, передаючи їх розмови, вживав арго. Ежень Сю, відомий французький романіст XIX ст., в романі «Паризькі тайни» теж показує паризьких злодіїв, бандитів, проституток, і користується мовою арго. Сам В. Гюго в творі «Останній день одного засудженого» вживає вирази арго, щоб змалювати психологію свого героя і його оточення.

⁸⁷ - Відомі французькі моряки: Бар, Дюпен - XVII ст., Сюфрен - XVIIІ ст., Дюперре - XVIII-XIX ст.

⁸⁸ - Двір Див - район у середньовічному Парижі, де жили переважно злодії, жебраки, ворожки, мандрівні актори-скоморохи і т. д.

⁸⁹ - Шатле - дні середньовічні фортеці в Парижі, в одній з яких згодом влаштували тюрму.

⁹⁰ - Пегаси і гіпогрифи - казкові тварини з грецької міфології. Пегас - крилатий кінь, який міг літати, гіпогриф - величезний птах і тулубом коня, іноді лева.

⁹¹ - «Секретна бібліотека» - бібліотека, складена з непристойних за змістом книжок. Такі «бібліотеки» були дуже популярні в розбещених аристократичних колах Франції перед революцією 1789 р.

⁹² - В. Гюго неправильно зрозумів спрямованість трагедії Ф. Шіллера (1759-1805) «Розбійники» і всього літературного руху, до якого належав цей славетний німецький письменник. Шіллер і його друзі протестували не проти власності і праці, а проти феодалізму і подекуди проти буржуазної експлуатації.

⁹³ - Тобто організована сила революції підкоряє собі стихійність селянського повстання.

⁹⁴ - «Продамо поле, де отаборився Ганнібал» - цим виразом, запозиченим з легенд про т. зв. пунійську війну, в якій римляни після довгої боротьби перемогли карфагенського полководця Ганнібала, В. Гюго висловлює переконаність у тому, що прогрес переможе реакцію.

⁹⁵ - В. Гюго згадує про епізод з Єгіпетської компанії Наполеона Бонапарта (1798-1799). Єгіпет за тих часів перебував під владою військово-феодальної знаті - т. зв. мамелюків, серед яких величезну політичну владу мали мусульманські священики - імами. Захопивши більшу частину Єгіпта, Наполеон мав побачення з керівниками мусульманського духовенства, яке відбулося коло пірамід.

⁹⁶ - Сольфатори - вулканічні кратери, діяльність яких завмирає.

⁹⁷ - В. Гюго порівнює Маріуса і Козету з дійовими особами п’єси В. Шекспіра «Ромео і Джульєта».

⁹⁸ - Альков - ліжко під балдахіном.

⁹⁹ - Гіпербола - перебільшення.

¹⁰⁰ - Мовою арго кеб значить - собака. Гра словами полягає в тому, що кеб по-англійському - екіпаж.

¹⁰¹ - Сьогодні не новий рік, щоб лизатися з татом та мамою.

¹⁰² - Моя рука - така кругленька, нога моя - така гарненька, а час я згаяла, проте (з пісні популярного народного поета Беранже).

¹⁰³ - Пантен - Париж (мовою арго).

¹⁰⁴ - Фоше франц. мовою значить косити.

¹⁰⁵ - В. Гюго порівнює ревнивого коханця - мавра Отелло з трагедії В. Шекспіра «Отелло» з Кандідом, дійовою особою з роману Вольтера «Кандід». Захоплений своєю любов’ю до красуні Кунігунди, Кандід не помічав її зрад.

¹⁰⁶ - «Рабинський квітник» (латин. мовою), збірник з питань філософії та богослов’я.

¹⁰⁷ - У Венеції, видання Мануція (див. примітку на наступній стор. «Альд»).

¹⁰⁸ - Манускрипт - рукопис (латин. мовою); дорійський діалект - один з діалектів (наріч) грецької мови.

¹⁰⁹ - Альд - назва книжок дуже старого видання (XV-XVІ ст.), що їх підготував до друку Мануцій Альд старший (1450-1515), відомий італійський учений, видавець і майстер друкарського мистецтва.

¹¹⁰ - Філент і Альцест - дійові особи комедії Мольєра «Мізантроп». Філент - протилежність Альцеста: якщо Філент, людина лагідна і поблажлива, готова примиритися з рядом огидних явищ, то Альцест піддає гострій критиці сучасне йому суспільство. В. Гюго симпатизує Альцестові, а не поблажливому егоїстові Філенту.

¹¹¹ - Жан Кото, на прізвисько Шуан - ватажок контрреволюційних загонів, сформованих роялістами в 1792-94 рр. з відсталої частини селянства Вандєї. Згодом «Жан Шуан» стало загальною назвою дня учасників контрреволюційних повстань того часу. Жанна - учасниця барикадних боїв у Парижі, відома своєю мужністю.

¹¹² - 10 серпня 1792 р. король Луі XVI відкрив воєнні дії проти революційного народу, який прибув до резиденції короля - Тюільрі,- щоб його заарештувати. 14 вандем’єра (вандем’ер - назва місяця революційного календаря французької республіки, відповідає 22-24 вересня - 21-23 жовтня) 1795 р. роялістські агенти спровокували в Парижі повстання проти республіки.

¹¹³ - Швейцарці - швейцарський полк, особиста охорона короля Луі XVI, яка частково залишилась при ньому і вступила 10 серпня 1792 р. у бій з революційними масами Парижа.

¹¹⁴ - «Варфоломіївська ніч» (2/VIII 1572 р.) - епізод з релігійних воєн у Франції, зрадницький напад католиків на гугенотів під день т. з в. св. Варфоломія, саме під час цієї різанини було забито одного з найенергійніших вождів гугенотів - адмірала Коліньі. «Вересневі дні» (3-5 вересня 1792 р.) - дні революційного терору проти аристократії у Франції, саме під час якого було страчено мадам де Ламбаль, довірену людину королеви. В Авіньйоні (південь Фракції) в 1814-15 рр. особливо лютував білий терор, під час якого було вбито одного з маршалів Наполеона I - Брюна. Мікелети - карні закони, створені Наполеоном I для боротьби проти партизанського руху в Іспанії (1788-89 рр). Вердети, каденети, загони Жегю - роялістські банди, які після страти Робесп’єра цькували якобінців і їх прихильників.

¹¹⁵ - «Обурення породжує вірші» (латин. мовою). Цей уривок з сатири Ювенала слід розуміти так, що, на думку Гюго, в епоху імперії в Римі проти свавілля й розбещеності імператорів виступали сатирики, на зразок поета Ювенала, а не політичні діячі (див. у «Словнику» в кінці І тома «Гракхи»).

¹¹⁶ - Сіенський засланець - поет-сатирик Ювенал, що був засланий до Єгіпта, в місто Сіена (тепер - Асуан).

¹¹⁷ - Автор «Анналів» - відомий римський історик Таціт (І-II ст. н. ери).

¹¹⁸ - В. Гюго згадує про легендарного автора «Євангелія від Іоанна» - Іоанна Патмоського. Ніневія, Вавілон, Содом - стародавні міста в Ассірії, Вавілонії й Палестині, які, за біблією, відзначалися великою розпустою.

¹¹⁹ - Відомий римський оратор I ст. до н. е. Ціцерон викривав у своїх промовах зловживання урядовця Варреса. В. Гюго хоче сказати, що для обвинувачення імператора Калігули (I ст. н. е.), відомого своєю жорстокістю, Ціцеронові треба б було зробити свою мову ще виразнішою. Ціцеронівський період - в даному разі будова речення, характерна для Ціцерона.

¹²⁰ - Весь цей абзац має зміст, що, на щастя великого полководця Цезаря, який став імператором, відомий римський історик Таціт не був його сучасником, бо тоді б з творів Таціта стали відомі всі злочини Цезаря. Тіберій - римський імператор, описаний Тацітом.

¹²¹ - Феномен - у даному разі явище.

¹²² - В. Ггого коротко розповідає про походи Цезаря, які збільшили територію Рима і зміцнили його, і закінчує спогадом про той момент, коли Цезар перейшов через річку Рубікон, шоб іти війною на Рим і захопити владу.

¹²³ - Гастер - шлунок (грецькою мовою).

¹²⁴ - Заколот у Бюзанс - голодний селянський заколот.

¹²⁵ - Тобто демонстранти вимагали, щоб Ламарк був похований в Пантеоні, де поховані великі люди Франції, і щоб Лафайєта ввели до складу уряду.

¹²⁶ - Ятаган - коротка крива турецька шабля.

¹²⁷ - Коко - настоянка з лакриці і лимону.

¹²⁸ - Тобто одного з членів Французької академії.

¹²⁹ - В. Гюго згадує героя трагедії В. Шекспіра «Макбет» - спершу полководця, а потім короля.

¹³⁰ - Гра словами: французькою мовою ouilles (уайль) - паства, а oie (уа) - гусь, дурень.

¹³¹ - Para bellum - буть готовий до війни (латин. мовою).

¹³² - Bel homme - гарний чоловік (франц. мовою).

¹³³ - «Мондетур» франц. мовою значить - «покручена гора».

¹³⁴ - Пірует (pirouette) - дзига.

¹³⁵ - Горщик троянд (pot aux roses) вимовляється так само, як і рожевий стовп (poteau rose).

¹³⁶ - Замість carpes au gras, шо має однакову вимову.

¹³⁷ - «Carpe horas» - лови години (латин. мовою).

¹³⁸ - Карем - славетний французький кухар кінця XVI початку XVII ст., автор кількох книжок з своєї спеціальності.

¹³⁹ - Зрівнявся з Горацієм - напис на стіні ресторанчика Гюшлу означає: «Лови години», а в одному з віршів Горація є рядок: «Лови день».

¹⁴⁰ - Матлот - страва з риби, жіблот - фрикасе (смажені дрібні шматочки м’яса з підливою) з кроликів.

¹⁴¹ - Горе переможеним (лат. мовою). Грантер згадує важливий епізод з історії стародавнього Рима - його війну поти вождя галлів Бренна, який в 390 р. до н. е. захопив Рим і пограбував його. Клюзія - місто, що було під протекторатом Рима й стало приводом до війни. Альба - місто. Вольськи, сабіняни, еквінці - племена, підкорені римлянами.

¹⁴² - Урі і Гларіс - кантони (області) Швейцарської республіки.

¹⁴³ - Тімбрейський Аполлон (у місті Тімбра (Мала Азія) був храм, присвячений. Аполлонові).

¹⁴⁴ - Тобто над душею. (Псіхе по-грецькому душа).

¹⁴⁵ - Тобто напідпитку ставав справжнім полководцем.

¹⁴⁶ - «Не личить усім під’їздити до Корінфа» (лат. мовою), гра словами: «омнібус» латин. мовою значить «усім».

¹⁴⁷ - В. Гюго згадує античний міф про Пігмаліона і Галатею (див. «Словник» в кінці I тома - «Галатея»). Готичний Пігмаліон - середньовічний пігмаліон. Химери - в даному разі потворні кам’яні фігури, якими прикрашали середньовічні собори.

¹⁴⁸ - Флора - богиня весни у стародавніх римлян. У Римі на честь її щовесни влаштовували свята з танками і пияцтвом. Капітул - у даному разі кілька жерців, шо влаштовували ігри на честь Флори.

¹⁴⁹ - Тобто Анжольрас був людина, безмежно віддана своїм принципам: цар Леонід Спартанський загинув у 480 р. до н. е., боронячи до останньої краплі крові батьківщину, а Олівер Кромвель (див. «Словник» в кінці книги) в 1619 р. здобув штурмом ірландське місто Дрогеду і наказав перебити кілька тисяч мирного населення. Цим порівнянням В. Гюго хоче сказати, що Анжольрас заради ідеї був здатний і на героїзм, і на жорстокість.

¹⁵⁰ - Під Монмірайлем і Шанпобером у 1814 р. Наполеон І на французькій території розбив російські і російсько-пруські армії.

¹⁵¹ - Тобто боротьба проти тиранів, розпочата Прометеєм, довершена, на думку автора, Арістогеном (див. «Словник» в кінці І тома - «Прометей», «Арістоген»).

¹⁵² - Тобто відомий афінський полководець Тразібул (V ст. до н. е.) і учасник буржуазної французької революції Дантон черпали натхнення для своєї діяльності - перший з творів великого грецького трагіка VI-V ст. до н. е. Есхіла, другий - письменника-просвітителя Дідро.

¹⁵³ - Побачивши Лафайєта, жандарм повторює: «Тікаймо! Тікаймо!».

¹⁵⁴ - Гра словами: французьке слово, що означає «курча», має ще й значення «любовна записка», а слово, що означає «верблюд», значить також «негідник».

¹⁵⁵ - «Гідра анархії» - В. Гюго вживає цей вираз іронічно, передаючи ставлення гвардійців Луі-Філіппа до повстання.

¹⁵⁶ - Сцілла і Харібда - за поемою Гомера «Одіссея», дві велетенські міфічні потвори, які жили на берегах вузької протоки. Якщо корабель благополучно минав одну, йому загрожувала друга.

¹⁵⁷ - В. Гюго має на увазі те, що в V-IV ст. до н. е. у грецькій державі Афінах влада кілька разів переходила до широких народних мас; що борці за створення незалежної Голландії називали себе «жебраками» («гезами», XVI ст. н. е.); що з найбіднішого населення стародавнього Рима формувалися найкращі загони римського війська I ст. до н. е. Проте, в цих порівняннях є важливі неточності: словом «охлократія» - «влада черні» - називали вороги афінського народу його демократичний уряд; голландські гези зовсім не були «жебраками», а називали себе так, поклявшись краще стати жебраками, ніж підкоритися ворогові.

¹⁵⁸ - «Покидьки міста - закон світу» (латин. мовою) Ці слова, які приписуються християнському «святому» Ієроніму, В. Гюго тлумачить цілком по-своєму.

¹⁵⁹ - Осса з Пеліоном - переробка виразу «Нагромаджувати Пеліон на Оссу», відомого з поеми Гомера «Одіссея»: брати-титани Отос і Ефіальт загрожували богам здертися на небо по нагромадженим одна на одну горам Пеліону, Оссі і Олімпу. Вираз цей вживається для визначення якогось величезного нагромадження.

¹⁶⁰ - В. Гюго перелічує важливі дати з історії класової боротьби у Франції XVIII-XIX ст. ст.: 1793 р.- рік найзапеклішої боротьби диктатури якобінців проти контрреволюції і інтервенції; 1789 р.- штурм Бастілії і початок революції; 9 термідора 1794 р.- контрреволюційшій переворот, який скинув диктатуру якобінців; 10 серпня 1792 р.- дата народного повстання, яке повалило монархію у Франції; 18 брюмера 1799 р. Наполеон I розігнав «Раду п’ятисот» і став диктатором Франції; 21 січня 1793 р. був страчений Луї XVI; вандем’єр 1795 р.- спроба роялістського повстання в Парижі проти буржуазної республіки; 22 преріаля 1794 р.- декрет про реорганізацію революційного трибуналу; 1843, 1830 - дати французьких революцій у XIX ст.

¹⁶¹ - Очевидно, В. Гюго хоче сказати, що то був стихійний протест народних мас проти буржуазної республіки.

¹⁶² - Заача і Константіна - міста в Алжірі.

¹⁶³ - Коректив - поправка.

¹⁶⁴ - В. Гюго згадує про різні переклади твору Віргілія «Георгіки», в якому оспівується сільське життя.

¹⁶⁵ - Комбфер перелічує ряд великих письменників світової літератури - Гомера, Віргілія, Мольєра, Шекспіра, Вольтера і згадує про їх критиків - Зоіла, Мевія, Візе, Попа, Фрерона, відомих своєю причепливістю і несправедливим ставленням до творів, які вони критикували.

¹⁶⁶ - Анонім - людина, ім’я якої невідоме.

¹⁶⁷ - Інтерн - у даному разі молодший лікар при лікарні.

¹⁶⁸ - Сен-Жюст і Анахарсіс Клоотц - відомі політичні діячі епохи буржуазної французької революції у Франції (див. «Словник» в кінці I і II тт.). Вираз В. Гюго означає, що Анжольрас був людина сувора й прямолінійна і вважав тільки свої погляди правильними й незмінними.

¹⁶⁹ - Амфіктіони - у стародавній Греції племена, які були зв’язані спільним релігійним культом і залюднювали територію навколо місцевості, присвяченої певному божеству. Амфіктіони складали своєрідний релігійний союз. Тут Анжольрас згадав про дельфійсько-пілейський союз амфіктіонів, який склався навколо Дельфів і Фермопіл.

¹⁷⁰ - По франц. contrat, від лат. contrahere - стягувати, зв’язувати.

¹⁷¹ - Аморально - нечесно, неморально.

¹⁷² - Інтригують - у даному разі: намагаються обдурити, перехитрити.

¹⁷³ - Спартанський ентузіазм - натяк на те патріотичне піднесення, з яким спартанці під проводом Леоніда обороняли Фермопільський прохід.

¹⁷⁴ - Тобто безстрашні бійці (гверильяси - іспанські партизани, які відзначилися своєю відвагою у боротьбі з французькою інтервенцією на початку XIX ст.).

¹⁷⁵ - Тобто самосудом.

¹⁷⁶ - Кондотьєри - начальники вагонів найманих солдатів в Італії XIV-XVI ст. ст. Слово «кондотьєр» вживається у розумінні - грубий, продажний воїн, якому однаково проти кого битися, були б тільки гроші і здобич.

¹⁷⁷ - У Венсені (місто недалеко від Парижа) був арсенал і артилерійські склади.

¹⁷⁸ - Тобто почувається революція.

¹⁷⁹ - Тобто обмеженим тільки одним районом.

¹⁸⁰ - Мадам Скаррон - дружина французького письменника Скаррона (1610-1660), який жив дуже бідно.

¹⁸¹ - Батьківщина (латин. мовою).

¹⁸² - Антей - у давногрецькій міфології, велетень, який був непереможний, поки міг доторкнутися до землі - своєї матері, що повертала йому втрачені сили. Пігмей - карлик.

¹⁸³ - Знайдено маленя, вдягнене в дрантя (латин. мовою).

¹⁸⁴ - Хто насмілиться сказати, що сонце облудне? (латин. мовою).

¹⁸⁵ - A giorno - вираз, який буквально значить «як удень»; вживається у розумінні «щосили» (італ. мовою).

¹⁸⁶ - Сатурналії - стародавнє римське свято на честь Сатурна, бога посівів і родючості. Це свято зв’язане з легендою про т. зв. «золотий вік», коли царював Сатурн і всі люди були рівні.

¹⁸⁷ - Гра словами: по-французьки слова «лебеді» і «сигнали» вимовляються однаково.

¹⁸⁸ - Мертвий батько дожидає сина, що має померти (латин. мовою).

¹⁸⁹ - Епідоти - у віруваннях стародавніх греків (зокрема спартанців), духи, що охороняють молодь.

¹⁹⁰ - Де Клермон-Тоннер - у 1822 р. військовий міністр Франції - розробив стратегію вуличних боїв, знаючи про посилену діяльність революційних організацій. «Задушення намистом» - облога й штурм укріпленої позиції колоною з артилерії, саперів і піхоти.

¹⁹¹ - Стає з Мінерви - Палладою - тобто перетворюється з богині мудрості в богиню війни (Афіна Паллада, або Мінерна, була богинею і мудрості і війни).

¹⁹² - Земля Ханаанська - земля, куди, за біблійною легендою, переселились євреї, залишивши Єгіпет.

¹⁹³ - Тобто на геройську смерть.

¹⁹⁴ - В. Гюго хоче сказати, що французький народ - виключно творчий, який з’єднав у собі поруч з величезною працездатністю і политичною активністю потяг до красоти.

¹⁹⁵ - Несуть світильник життя (латин. мовою).

¹⁹⁶ - Тобто перед капіталом.

¹⁹⁷ - У Міссурі і Південній Кароліні (штати США) у 60 рр. XIX ст. було особливо багато прибічників рабства.

¹⁹⁸ - Тобто чому покинула великого філософа (Сократ - грецький філософ V ст. до н. е) ради хвалька, боягуза і розпусника (Фальстаф - негативний тип англійського дворянина з п’єс В. Шекспіра «Король Генріх IV» і «Веселі жінки з Віндзора».)

¹⁹⁹ - Сарказм - зла насмішка.

²⁰⁰ - Браманізм - одна з релігій індусів.

²⁰¹ - Веди - стародавній релігійно-міфологічний пам’ятник індуської літератури.

²⁰² - У цьому реченні В. Гюго навмисне плутає дійових осіб рицарських романів (Івон, Еспландіан) з героями поеми Гомера «Іліади».

²⁰³ - Мегеріон, Аякс - дійові особи «Іліади».

²⁰⁴ - Бій коло Фіванської брами - епізод з грецької героїчної легенди про боротьбу міста Фіви проти семи грецьких героїв; будинок у Сарагосі - спогад про облогу Сарагоси в 1808-09 рр.

²⁰⁵ - Тобто способи, якими ведеться війна, не безчестять, на думку Гюго, воїнів. Великий грецький математик Архімед, обороняючи рідне місто Сіракузи проти римлян (III ст. до н е.) використовував запальні хемічні сполуки, що згодом дістали назву «грецького вогню»; відомий французький полководець XVI ст. Баярд, захищаючи замок проти значно численнішого ворога, вживав киплячу смолу, відбиваючи запеклі штурми.

²⁰⁶ - Левіафан - за біблійною легендою, велетенська морська потвора.

²⁰⁷ - Тобто з давніх-давен.

²⁰⁸ - Суміш Корінфа з Вавілоном - суміш священного, величного з пишним і розбещеним (В. Гюго сприймав вавілонську культуру в тому негативному вигляді, в якому вона показана в біблії).

²⁰⁹ - Тобто китайського селянина.

²¹⁰ - «Місту і світові» (латин. мовою) - початок офіційного звертання пап до віруючих в урочисті свята.

²¹¹ - Гемонії - кам’яні сходи до р. Тібр, по яких стягували трупи страчених.

²¹² - Майлотени - повсталі паризькі ремісники, які боролися проти французького короля Карла VI (1368-1422).

²¹³ - Ілюмінати - тут - французька релігійна секта, переслідувана єзуітами. Один з керівників цієї секти, Морен, був спалений в 1663 р.

²¹⁴ - Picareria - жебраки-професіонали (італ. мовою).

²¹⁵ - «Спорожняй кишені» (франц. мовою).

²¹⁶ - «Ріж горло» (франц. мовою).

²¹⁷ - Франсуа Війон (1431-1489) і Франсуа Рабле (коло 1500-1553) - відомі французькі письменники, обидва використовували в своїх творах мову арго. Війон був сам зв’язаний з паризькими злодіями і кілька разів сидів у тюрмі.

²¹⁸ - Дон Базіліо - дійова особа з комедії Бомарше «Весілля Фігаро» - пожадливий і удавано люб’язний лицемір.

²¹⁹ - Скапен - у французькій комедії XVII-XVIII ст. тип розумного хитрого слуги, який обдурює своїх панів. За ходом п’єси з’являється на сцені з величезним накладним носом.

²²⁰ - Вираз «плювок Кайафи» (Кайафа - єврейський первосвященик, який, за християнською легендою, домагався страти Ісуса Христа) вживався у старій літературі для визначення розлюченої підлості; Фальстаф - тип п’яниці й розпусника з п’єс В. Шекспіра «Король Генріх V» і «Веселі жінки з Віндзора».

²²¹ - Наводячи ці історичні імена, В. Гюго змішує принципово різні факти з історії Франції. Король Франції Луі XI (1423-1483) приблизив до себе начальника своєї поліції Трістана Лерміт, надзвичайно жорстоку людину; канцлером Франції при королі Франсуа І (1494-1517) був кардинал Дюпра, ініціатор релігійних переслідувань і кривавих судових процесів; мати короля Карла IX (1550-1574) Катерина Медічі, відома своєю жорстокістю та віроломством, брала участь у підготовці Варфоломіївської ночі; кардинал Рішельє, міністр короля Луі XIII (1601-1643), брав участь у кількох кривавих придворних інтригах XVII ст.; Лувуа, військовий міністр короля Луі XIV (1633-1715), нещадно переслідував гугенотів; Летельє - єзуіт, натхненник реакційної політики Луі XIV. Всі ці люди були ненависні для широких мас французького народу, але Ебер і Мальяр - відомі учасники буржуазної французької революції, запеклі вороги аристократії і прихильники нещадного терору проти контрреволюції.

²²² - Гетто - за старих часів, єврейські квартали, за межами яких не дозволялося оселятися; Юденгассе - вулиці в нових кварталах європейських міст XIX ст., де жили євреї. Єврейство Юденгассе протиставлене тут єврейству гетто, як нове покоління, що потроху відходило від старих традицій, старої мови і т. д.

²²³ - Очевидно, В. Гюго мав на увазі клоаку єгіпетських Фіз.

²²⁴ - Бегемот - уданому разі - велетенська потвора з біблійних легенд.

²²⁵ - Сен-Фуа і де Крекі - французькі аристократи, страчені у 1742 р.

²²⁶ - Злий чернець - хоха.

²²⁷ - Мармузети - презирлива назва групи французьких феодалів, які, спираючись на паризьку буржуазію, пробували провести реформи феодального суду і міського права.

²²⁸ - «Галантний вісник» (франц. мовою) - назва магазину.

²²⁹ - Авгійові стайні - за стародавньою грецькою легендою, дуже забруднені стайні царя Авгія, що їх вичистив герой Геркулес, направивши туди води річки Алфея; Тартюф - дійова особа комедії Мольєра «Тартюф», тип лицемірного хижака і шахрая, який ховається під маскою побожності.

²³⁰ - Від слова casser (кассе) - ламати.

²³¹ - Акведук - водопровід (латин. мовою).

²³² - «Бузенго» - прізвисько, яке дали прибічники Луі-Філіппа повстанцям 1832 р.

²³³ - Одяг каторжників у тогочасній Франції був червоного кольору.

²³⁴ - Геро і Леандр, Пірам і Тісба - широко відомі в античному світі історії про нещасних коханців, згодом оброблені римським поетом Овідієм (І ст. до н. е.). Леандр - коханець Геро, Пірам - Тісби; обидва загинули, пробираючись на побачення з своїми коханими, які знайшли тільки їх трупи.

²³⁵ - Фампу - місцевість, у якій відбулася залізнична катастрофа.

²³⁶ - Шлях до Дамаска - вираз, який означає ідейний переворот, що раптом змінює погляди людини (запозичений з християнських легенд про Саала, який на шляху до Дамаска, після чудесної події, став християнином - апостолом Павлом).

²³⁷ - Чоловік у зеленому ковпаку - каторжник.

²³⁸ - Гавот - старовинний танець.

²³⁹ - Дорант і Жеронт - персонажі з французьких комедій XVII ст. Дорант - молодий розбещений аристократ, Жеронт - кумедний старий батько, обдурений дочкою.

²⁴⁰ - In octavo - розмір книги (в одну восьму частину аркуша).

²⁴¹ - Тобто Козета нагадала Жільнорманові жіночі портрети, написані французьким художником Грезом (1725-1805).

²⁴² - Тобто щоб урятувати народ, потрібна героіня, а щоб його творити - потрібна мати (матінка Жігонь - персонаж з лялькового театру, з’являється оточена цілим натовпом дітей).

²⁴³ - Turris eburnea - башта з слонової кості (латин. мовою), у переносному значенні - невинна дівчина.

²⁴⁴ - Фурор - шумний успіх.

²⁴⁵ - Тобто престиж великих історичних діячів («Фокіон», «Катон» - див. «Словник» в кінці I т.).

²⁴⁶ - Гра словами: mémoire antique - античний пам’ятник і moire antique - рід матерії.

²⁴⁷ - Очевидно, Жільнорман згадує про з’їзд нотаблів (представників вищої аристократії), який був скликаний Луі XVI в 1787 р. з приводу фінансової кризи, що сталася в наслідок злочинного правління королівських ставлеників.

²⁴⁸ - Пояс Венери - одна з емблем кохання в живопису й поезії античного світу.

²⁴⁹ - За стародавньою легендою, троянська війна почалася через те, що троянський царевич Паріс украв у Менелая, царя Аргоса, його жінку Елену.

²⁵⁰ - Нестор - один з найстаріших вождів грецького війська, відомий своєю красномовністю, про якого розповідає Гомер в «Іліаді».

²⁵¹ - Кюжас - відомий французький юрист XVI ст.; Камаш - персонаж з роману великого іспанського письменника Сервантеса (1547-1616) «Дон-Кіхот», багатий селянин, що приготував для свого весілля вечерю, якої вистачило б на ціле село.

²⁵² - «Військовий ставав пастухом» у тому розумінні, що ставав ввічливим, люб’язним кавалером, наслідуючи манери пастухів з балетів, що звалися пасторалями (тобто «пастушачі танці»); такі балети були дуже популярні у XVII-XVIII ст. Флоріан - поширене в буколічних творах ім’я, а також прізвище французького поета XVIII ст.

²⁵³ - Галантна Індія - Франція у XVIII ст. вела війну проти Англії за Індію. У зв’язку з цим французька аристократія зацікавилася індійською культурою. З’явився ряд балетів і вистав, які своєрідно відбивали те, що знали у тогочасній Франції про Індію. Про це модне захоплення Індією й каже Жільнорман.

²⁵⁴ - Ригодон - танець XVII-XVIII ст.

²⁵⁵ - Пагода Шантелу - альтанка в китайському стилі в саду замку Шантелу, відомого своєю розкішною архітектурою й меблями.

²⁵⁶ - Дріади і нереїди - у грецькій міфології, жіночі істоти, які жили в лісах (дріади) і морях (нереїди).

²⁵⁷ - Тритон біг риссю попереду й видобував з своєї черепашки чарівні звуки, що чарували кожного (Тритон, у грецькій міфології, істота, що жила в морі - напівриба, напівлюдина).

²⁵⁸ - Ave - перше слово з однієї католицької молитви.

²⁵⁹ - Хто вінчається у вівторок на масниці, у того не буде невдячних дітей.

²⁶⁰ - Шапка Жано - блазенський ковпак.

²⁶¹ - За старогрецьким джерелами, Теспісові приписується ідея першої трагедійної вистави під час Діонісієвих свят (VI ст. до н. е.), Ваде - французький художник XVIII ст., який зображував у своїх картинах міський побут, свята, сцени з життя паризьких перекупок. В. Гюго хоче сказати, що стародавні грецькі народні свята породили трагедію, а французькі народні свята XIX ст. породжують комедію.

²⁶² - Колле, Пірон, Панар - французькі письменники XVIII ст., відомі своїми сатирами, застольними піснями й гумористичними творами. В. Гюго хоче сказати, що вирази та пісні, які було чути з екіпажів, нагадували твори цих письменників.

²⁶³ - Катехізис перекупок - тобто лайки, брутальні дотепи і вирази.

²⁶⁴ - Тобто обертають цю картину з смішної на урочисту.

²⁶⁵ - Дебардер - вантажник; у французьких естрадних п’єсах XIX ст.- тип веселого парубка, покорителя жінок і гульвіси. Гюго порівнює не зовсім вдало такого «дебардера» з римським імператором Нероном (I ст. н. е.) Жорстокий тиран і розпусник, Нерон, за свідченням його сучасників, любив авантюрні пригоди і брудні розваги.

²⁶⁶ - «Голубий циферблат», «Рапе» - тогочасні французькі ресторани.

²⁶⁷ - Тобто часів Директорії (кінець XVIII ст).

²⁶⁸ - Квартет - музичний твір, написаний для чотирьох виконавців. Гайдн - відомий німецький композитор (1732-1808).

²⁶⁹ - Естелла і Неморен - персонажі з твору французького письменника Флоріана «Естелла»: пастух Неморен закохався в Естеллу, але цілий ряд перешкод заважає його коханню.

²⁷⁰ - Бурре і качуча - танці XVIII і XIX ст.

²⁷¹ - Тобто будьте щасливими коханнями, перш ніж станете щасливим старим подружжям (Дафніс і Хлоя - дійові особи з грецького роману Лонга (IV ст. н. е.); Філемон і Бавкіда - щасливе старе подружжя з грецьких легенд).

²⁷² - Стоїчне - мужнє.

²⁷³ - Буквально: «Безсмертна печінка» (латин. мовою).

²⁷⁴ - Вендета - кривава помста.

²⁷⁵ - Відійди назад (латин. мовою).

²⁷⁶ - Досьє - сукупність документів, які стосуються до якоїсь справи, здебільшого судової.