Сковорода Г. С.

ВІРШІ. ПІСНІ.

ПІСНІ, ФАБУЛИ, ЕПІГРАМИ

DE LIBERTATE¹

Что то за волность? Добро в ней какое?

Ины говорят, будто золотое.

Ах, не златое, если сравнить злато,

Против волности еще оно блато.

О, когда б же мнѣ в дурнѣ не пошитись,

Дабы волности не могл как лишитись.

Будь славен вовѣк, о муже избранне,

Волносты отче, герою Богдане!

FABULA²

Как толко солнце к вечеру запало

И вездѣ небо темнозрачно стало,

На тверди звѣзды блеснули прекрасны,

Как дорогіе каменья алмазни,

Фалес закричал: «Старухо драгая!»

«Чего ти кричиш, мудросте глупая?»

«Полно мнѣ уже сидѣть на сем мѣстѣ.

Поведи мене смотрѣти на звѣзды».

Пошла перед ним старуха драгая,

А за нею вслѣд и мудрость глупая.

Пошли туди, где холм високомѣстной,

Отколь способно смотрѣть на круг звѣздной.

«Ой,- мудрец крикнул,- пропал я, старухо!»

Впав бѣдній в яму, одбил себѣ ухо.

«Не впал бы ты в ров, безтолковый дѣду,

Чему моего не держишся слѣду?

Как ты, не видя перед носом рова,

Можеш знать звѣзды, главо безтолкова?»

З сих спекуляцій повела старуха

Назад до дому мудреца без уха.

FABULA DE TANTALO³

Цар Тантал⁴ когдась Іовиша⁵ до дому

Цехмистра з богов звал к пиру царскому.

Іовиш, вѣдая політичны нравы,

Взаим Тантала на небесны стравы

Просил. Но куди, небесное зало

Совсѣм Тантала перещоголяло.

Іовиш своего любезного гостя

Не хотѣл пустит без дара так проста.

«Проси,- говорит,- что хоть при отходѣ!»

«Дай мнѣ тут кушать во вѣчніи роды»,

Отвѣщал Тантал. Іовиш оскорбился,

Что Тантал просить так не устидился.

Но, помня важность шляхетского слова,

Сказал, что ему дорога готова.

Стал Тантал в небѣ пировать оттолѣ.

А чего ж то нѣт при небесном столѣ?

Тут вина разны, тут нектар солодкій,⁶

Услаждающій божественны глоткы,

Тут амвросія,⁷ вишних богов снѣды,

Против ней - пустош панскіи обѣды.

Вездѣ багрѣют розы пред глазамы,

Чудніи вездѣ курят фиміамы.

Кричат по залѣ музы сладкогласны,

Все сам подносит Ганімед прекрасній;⁸

Бахусов пѣстун⁹ сам пляшет пресмѣшно,

Всякій род шутов шутят преутѣшно.

И хоть в том хорѣ не бывал Далольо,¹⁰

Однак за таких сто могл сам Аполло.¹¹

Коротко сказать: всѣ чувства тѣлесны

Услаждали там сладосты чудесны.

Тантал сидячи все смотрит умилно,

Все воздихает, хоть всего обилно,

Все лице морщит, страх трет его члены,

Трясевицею будто пораженній.

Что за причина? Сверху сквозь хоромы

Низпущен висит камень преогромній

Над саменкою его головою,

Не дает ему сидѣти в покою.

Боится, бѣдній, как себѣ порушит,

На власѣ висит, вот-вот в прах сокрушит.

ФАБУЛА

Старичок нѣкій Філарет в пустиннѣ

Проживал вѣк свой в дубравной густинѣ.

Молодец нѣкій, Филидоном звался,

К бородатому старику пробрался,

Слиша от многих о нем предоволно,

Что пустинник свят и мудросты полной.

Как поздоровил честную сѣдину,

«Здоров будь! - сказал старик,- и ты, сину».

«Не погнѣвайся, отче милосердій,

Скажи мнѣ, кій путь жизны свят и твердій?

Мать моя мене и отец оставил,

Давно я о них обѣды отправил.

Ты мнѣ мѣсто их будь уже родитель,

А будеш, если будеш мнѣ учитель».

«Я, сину, и сам в мудрости есмь скудній,

Знаю толко, что путь сей жизны трудній».

«Здѣлай же милость, о сѣдая главо,

Все буду помнить, я мѣх не диравой».

«Опасно, сину, с свѣтом обиходся,

З свѣтом, пока жизнь, надобно боротся.

Старайся с чужих случаев меж людом,

А не с своих бѣд познать добро с худом;

Напримѣр, видиш, что побили вора,

Учись с него, что крадеж - бѣда скора;

Не братайсь с тѣм, кто к добру не способній,

С преподобным бо будеш преподобній;

Паче ж дѣлай не то, что вѣтрогоны,

Но то, что велят разума законы.

Кому нравится нрав сей сегосвѣтній,

Не возможет тот в свѣтѣ не быть бѣдній».

Філидон, видя, что се не на руку

Старій плещет, вдруг почувствовал скуку.

«Благодарствую тобѣ, старик сѣдовласій!».

«З богом, мой синку!» Пошол восвояси.

Свята се мудрость, однак не манѣрна,

Сам себѣ мислит. Послѣ, сискав вѣрна

По перью друга, принял марш в учены

Стороны, чтоб ум набыть совершенній.

Взяли молодца силою до пруса,

Когда он имѣл войну на француза.

А как дюжина годов миновала,

Домой Улікса¹² судбина припхала.

Принял марш прямо в лѣс до Філарета,

Вспомянул емо мудріи декрета.

«Спасайся, отче!» - «Ты что за персона?»

«Помниш ли, отче святій, Філидона?»

«Ах, коль же ты стал манѣрна фігура!»

«Змучила мене свѣтовая буря!»

«На правом окѣ что то за затула?»

«Се мнѣ вишибла контузьею пуля».

«А то откуду на лбѣ страшна яма?»

«Трѣснуло ружжьо».- «А то что два шрама

На щекѣ?» - «Эту рану взял на бойкѣ».

«Во фрунтѣ?» - «О нѣт, в трактірѣ в напойкѣ».

«Так как прилѣплен тебѣ шматок носа».

«Прилѣчен. Он был зсѣчен от францоза».

«И по всем лицу мушкы?» - «Се короста».

«Она, думаю, французка, не проста.

Ты тепер, сину, и ходиш отмѣнно?»

«Упал с лошадѣ, викрутил колѣно.

И кромѣ того лѣкарѣ лѣчили,

Когда та болѣзнь позмикала жили».

«Чего ж ты плакать стал? Плач не поможет

Тепера уже».- «О боже мой, боже,

Ах, поможи мнѣ, отче святѣйшій!»

«Не могу теперь, сину любезнѣйшій!

Не слушал тогда моего совѣта,

Проси ж тепера о помощѣ от свѣта».

РАЗГОВОР О ПРЕМУДРОСТИ

Мудрость и Человек

Человѣк.

Любезная сестра иль как тебе назвать?

Доброты всякой ты и стройности ты мать.

Скажи мнѣ имя ты, скажи свое сама;

Вѣть всяка без тебе дурна у нас дума.

Мудрость.

У греков звалась я Софіа¹³ в древной вѣк,

А мудростю зовет всяк руской человѣк,

Но римлянин мене Мінервою¹⁴ назвал,

А хрістіанин добр Христом мнѣ имя дал.

Человѣк.

Скажи, живеш ли ты и в хинских сторонах?¹⁵

Мудрость.

Уже мнѣ имя там в других стоит словах.

Человѣк.

Так ты и в варварских вѣть сторонах живіош?

Мудрость.

Куда ты мнѣ, друг мой, нелѣпую поіош?

Вѣть без мене, друг мой, одной чертѣ не быть!

И как же мнѣ, скажи, меж хинцамы не жит.

Где ночь и день живет, где лѣто и весна,

Я правлю это всіо с моим отцем одна.

Человѣк.

Скажи ж, кто твой отец? Не гнѣвайсь на глупца.

Мудрость.

Познай вперіод меня, познаеш и отца.

Человѣк.

А с хинцами ты как обходишся, открой?

Мудрость.

Так точно, как и здесь: смотрю, кто мой, то мой.

Человѣк.

Там толко вѣть одны погибшіе живут?

Мудрость.

Сестра вам это лжет, так точно, как и тут.

Человѣк.

А развѣ ж есть сестра твоя?

Мудрость.

Да, у меня.

Сестра моя родна, как точно ноч у дня.

Человѣк.

И лжет она всегда, хотя одной роднѣ?

Мудрость.

Вѣть одного отца, но дѣти не однѣ.

Человѣк.

Зовут же как?

Мудрость.

Ей сто имен. Она

Однак у россіан есть безтолковщина.

Человѣк.

С рогами ли она?

Мудрость.

Дурак!

Человѣк.

Иль с бородой?

Иль в клабукѣ?

Мудрость.

Ты вріош! Она войдіот и в твой

Состав, если хотиш. Ах ты! Ищезни проч!

Вѣть я возлѣ тебе, как возлѣ свѣта ноч.

[Человѣк.]

Ищезни лучше ты! Бѣжи с моих проч глаз!

Вѣть глупа ты сама, если в обман далась.

Чево здѣсь не слихать нигдѣ, ты всіо вріош

И, подлинно сказать, нелѣпую поіош.

Родился здѣсь народ и воспитан не так,

Чтоб диких мог твоих охотно слушать врак.

Чуть развѣ сищется один или другой,

Чтоб мог понравится сей дикой замисл твой.

EST QUAEDAM MAERENTI FLERE VOLUPTAS¹⁶

Кто мнѣ дасть слези, кто дасть мнѣ нинѣ дождевны?

Кто мнѣ дасть моря? Кто дасть мнѣ рѣкы плачевны?

Да грѣх ридаю

И омиваю,

Во многоводних

Слезах несходних

Не почивши.

Изсушил очы адскій грѣхов моих пламень,

Сердце ожесточенно, как адамант камень.

Нѣсть мнѣ ток слезній,

Дабы болѣзны,

Жжущы внутр уду,

Можно оттуду

Изблевати.

Ты, источников в горах развергшій проходы

И повѣсивій горѣ превиспренны воды,

Зрак вод наполни,

Да льет доволны,

Сердцу коснися,

Да ощутится,

Утѣх отче!

Аще же буду богат на токы мнѣ слезны,

Будут мнѣ оны одны утѣхы любезны.

Твоя и дурность

Над міра мудрость,

И плач над смѣхы -

Его утѣхы,

Чудній боже!

QUID EST VIRTUS?¹⁷

Трудно покорити гнѣв и прочіи страсты,

Трудно не отдать себе в плотяніи сласты,

Трудно от всѣх и туне снести укоризну,

Трудно оставить свою за Христа отчизну,

Трудно взять от земли ум на горы небесны,

Трудно не потопитися в міра сего безднѣ.

Кто может побѣдить всю сію злобу древну,

Се цар - властитель крѣпок чрез силу душевну.

Brutos affectus carnis frenare valere

Atque voluptates, hoc opus, hic labor est.

Hoc opus, hic labor, a quovis opprobria ferre:

Ac tempsisse sui jura patrimonii.

Hoc opus, hic labor, in caelos traducere mentem,

Vulgique errorum ex superare mare.

Vincere qui valeat veteres cacodaemonas istos,

Is rex, virtutem pectoris intus habens.

CARMEN

In imaginem beatissimae virginis, concipientis Christum, calcantis sphaeram mundi, decrescentem lunam et serpentem cum suo pomo. Haec imago stat in ludo theologico in urbe Zacharpoli. Formatum hoc carmen anno 1760, cum essem ludi poëtici magister.

Picta stat, ecce vides, virgo castissima, cujus

Pomum, anguis, mundus lunaque sub pedibus.

Nempe voluptates carnis pomum illud adumbrat,

Ad quas, ceu serpens, allicit ipsa caro.

Errorum vulgi male sani mundus imago est,

At bona fluxa suo nomine luna notat.

Quattuor haec vince et capies in corpore Christum.

Vivere in impuro corde sophia nequit.

МЕЛОДІА

На образ зачатія пречистыя богоматери, имущія под ногами круг міра, умаляющуюся луну и змія с яблоком своим. Сей образ стоит в богословской школѣ в Харьковѣ. Выображенна сія мелодіа 1760-го года, как был я учителем піитическія школы.

Воззри! Се дѣва стоит, чиста ложеснами!

Яблоко, змій, мір, луна под ея ногами.

Яблоком является плотска сласть безчестна,

В кую влечет, как змій, плоть хитра и прелестна,

Круг міра образует злу смѣсь мірскіх мнѣній,

А луна знаменует сѣнь мырских имѣній.

Побѣди сія! Христос и в тебѣ вселится.

Будь, как дѣва, чист: мудрость в сластях не мѣстится.

«Все лице морщиш, печален всегда ты…»

Все лице морщиш, печален всегда ты,

Се ли ты можеш жизнію назвати?

Тот суще живет, кто, весела зрака

Будучи, свѣтло жизнь ведет без мрака.

А кто печален, безпрестанно тужит,

Того мертвого смерть протяжна душит.

«Хоть сначала грѣх пріятен…»

Хоть сначала грѣх пріятен

И по нѣжным ведет цвѣтам,

Но опослѣ есть ужасен,

Сіе узрит грѣшник сам.

Скоро бо ввалится в грѣх

Тотчас лишается утѣх

И чувствует одну печаль.

О грѣх, ты сначала сладок

И как благовонный бальзам,

Но послѣ, как алой гадкой,

Бываеш ты нашим сердцам.

Твой разлившися по душѣ яд

Опаляет, как пламенный ад,

И нещадно мучит да жжет.

Ты удка, сладостью обвита,

Но мы тебе жадно жрем.

Ты ехидна ядовита,

Но мы тебе в руки берем

И глотаем, как сладчайшій мед,

Но в ту минуту чувствуем вред,

А вред не звнѣ, но внутр души.

Твоя сначала личина

Нашим кажется очам,

Так как прекрасна картина

Всѣм слѣпо смотрящим нам.

Но вдруг твоя проходит краса

И как смертоносная коса

Устрашает наши сердца.

Ты нас, как агнец, встрѣчаеш,

И являеш милой взор,

Но послѣ, как волк, терзаеш,

И заражаеш, как мор.

Точиш, как неусыпаемый червь,

Рвеш и снѣдаеш, как лютый лев.

О лев! О червь! О скрыта моль!

Ты пучина всѣх есть жруща,

И глотаеш, как кит тощ,

Ты адска челюсть ядуща,

Зѣваеш бо день и нощь.

Строиши сѣти, как птицелов,

И маниш нас, как младых птенцов,

О сѣть! О клѣть! О хитр обман!

Ты точно тот звѣрь лютѣйшій,

Коего зрѣл богослов

В откровеніи святѣйшем,

Имѣвшаго седм рогов.

Тѣми рогами на всякой час

Спѣшит заклати и вбити нас.

О звѣр! О тигр! О аспид злый!

Из твоих челюст меч смерти

Летит быстро и разит.

И готов всѣх нас пожерти,

Сѣчет, колет и язвит.

От твоих острых и лютых стрѣл

Рѣдко кто не поврежден и цѣл,

О грѣх! О звѣрь! О лютый змій!

В твои отверзстыи двери

Идет и воин, идет и царь,

Идут и архіереи,

Бредет нищій и овчар.

В хитроплетенных твоих руках

Завяз и преподобный монах.

О кознь! О лов! О скрыта пасть!

Но грѣшник, в тебя влюбившись,

Самаго себя вредит.

И, тобою омрачившись,

Дремает, спит и не радит.

Но сколь же он нещастлив, бѣдняк,

О сем подумай прилежно всяк.

То от страху весь задрожиш.

Естли ж кто грѣховна яда

Не потщится изблевать,

То тот уже возлѣ ада,-

И нельзя его миновать.

Кто бо имѣет в душѣ сей яд,

Тот в себѣ носит тартар и ад,

Плоды грѣхов, страх и мятеж.

ПЕРЕКЛАДИ Й ПЕРЕСПІВИ

ПОХВАЛА АСТРОНОМІИ
(EX OVIDIO FASTI)¹⁸

Щасливы, кои тщились еще в вѣк старинній

Взвесть ум виспр и примѣчать звѣздних бѣгов чины.

Можно вѣрить, что оны, всы земніи здоры

Оставя, взойшли сердцем в небесніи горы.

Не отвлекло сердец их угодіе плоты,

Ни воинскіи труда, ни штатскы заботы,

Ни вѣтренная слава, ни праздніи честы,

Ниже безмѣрних богатств приманчивы лесты.

Придвинув пред очы нам, здѣлали извѣстны

И подвергли под ум свой теченія звѣздны.

Так-то должно восходить на кругы прегорны.

Не так, как исполины когдась богоборны.

O DELICATI BLANDA ETC.¹⁹

О селянскій милій, любій мой покою,

Всяких печалей лишенній!

О источников шум журчащих водою,

О лѣс темній прохлажденній,

О шумящы кудры волосов древесних,

О на луках зелень красна,

О самота мати ради дум небесних,

О сумна тихость ужасна,

Где развѣ глас толко птичое даст воле

Да сопѣлка пастухова,

Как вигонит овцы в благовонне поле,

Или в дом пригонит знова!

О мой столик малій ни скуп, ни излишній

Стравмы селскимы набратій!

Не тѣ, чтоб господский роздражнить вкус пишній

Кухар присмачил нанятій,

Но что синам с батком, наспѣвшим з оранья,

Сама варит мати в домѣ.

О бібліотеко, ты моя избранна,

О немногим книги чтомы!

О каморка толко что одному вмѣстна!

О сне волній и пріятній!

О стезя к блаженству певна и извѣстна!

О путь всѣм мірским незнатній!

Коль ищу одних вас, коль дух мой палает,

Враз все пренебрег другое.

Коль бѣжит до вас всяк, всяк вас почитает

Над богатство все мірское,

Кто водою духа грязь омил очесну

И вкусил мудросты истой.

Ты ж, мой друг, сподоблен воду пить небесну,

Коей чужд сей мір нечистой,

Тягнеш ли в один гуж, или мучен злою

Славы и богатства молью.

Лучше селских утѣх и мила покою

Чтеш дворских житій неволю?

О, прошу тебе я гор сіонских ради,

Кую ты видѣл смлада гору,

Изволь от старика друга совѣт взяти,

Кой сам он взял, но не впору

Кто тебе от книжок и от волѣ манит,

Знай, что лестны суть тѣ душы.

Знай, что под медом слов скритій яд, обманы.

Бѣгай сих душ, заткнув ушы.

Блаженна живет не в златом металлѣ,

Ни в індійских маргарітах

Сердце нежадное сито будет малим

Жадность же ничим же сита.

Когда жизнь проводить ест тебѣ откуду

Тихо, сладко и свободно,

То скажи, тебе бѣс кій женет отсюду

Взять оковы самохотно?

І смотрѣть в житіи на чужую волю

Трепещя на панскы взоры?

Ну, расторгни узы, збій ярмо додолу,

Будь твой свободитель скорій!

Дерзни быть щасливим, от всего будь волній,

Что к землѣ ум пригвождает,

Да паряя виспр, гдѣ дом пространства полній,

Лиш о вѣчных помишляет

І слѣпого щастя дары всѣ в сем свѣтѣ

Несмислам остав на диво,

О когда бы еще в цвѣтущем лѣтѣ

А не в сей уже вѣк сивой

Друг старик, кій умній, расказал се с толком,

Что твой друг тепер толкует,

То б я лѣт, что в дворской службѣ тѣрял столко,

Не оплакивал днесь всуе.

IN NATALEM IESU²⁰

На глас: «Похвалѣмо царя Христа!»

О ночь нова, дивна, чудна,

Яснѣйшая свѣтла полудня,

Когда чрез мрак темній, черній

Блиснул солнца свѣт невечерній.

Веселитеся, яко с намы бог,

Яко с намы бог.

Кой всѣ моря усмиряет.

Кой богу нас всѣх примиряет,

Сей в нищетной днесь хижинѣ

Нищети нас учит всѣх нинѣ

Веселитеся, яко с намы бог. (2)

Там под Вифлеемским градом

Пастухы, пасуще стадо,

Всѣх первѣе вѣсть пріемлют,

Что к нам Христос прійде на землю

Чрез ангелов, яко с намы бог. (2)

Видно, что то богу люба

Та простота беззлобна, груба,

Кая хранит правость ревно

Чрез простой свой нрав вѣрной, древной,

Веселитеся, яко с вамы бог. (2)

Вифлеемска возлѣ града

Там пастирскій сонм берег стада...

ODA HORATIANA (LIBRI II, XVI) «DE ANAMI TRANQUILLITATE»²¹

Купец покоя сладка бога просит,

Когда по морю его вихор бросит,

Как луну облак и звѣзды преясны

Скрил преужасній,

Просит покоя в войнѣ турчин бѣшен

И красним луком китаец обвѣшен,

Но ниже, друг мой, драгая порфира

Дасть нам внутр мира,

Не бо царска власть или злата полній

Сундук усмирит душы бѣдны волны,

Ни приутишит живущіи вздохы

В красном порогѣ.

Сладка покоя нищета ест маты,

Где лишних в домѣ вещей не видати,

Где не мѣшает ниже страх сна сладка,

Ни похоть гадка.

Почто толь много сій черв замишляєш

Зачем на воздух чужій поспишаеш?

Что ползы бросит природніи страны?

Брось нрав твой странній.

Печаль глупа и на корабли восходит

И проницает на далны походы,

Еленей легких она всѣх бистрѣе,

Вѣтров скорѣе.

Будь сит тѣм, что ест, не печись на утро,

Потѣшай смѣхом твою горесть мудро,

Знай, что ничто же совсѣм ест блаженно,

Но з злим смѣшенно.

Знай, что преславны пошли в прах герои,

И, сто лѣт жившы, лежат в смертном гнои,

И, может тое твое, что сливется,

Мнѣ доведется.

Волов изрядних у тебя заводы

И чужостранних лошадей природы,

А на одежу тебѣ для прибора

Сукна з-за моря.

А мнѣ судбина дала грунт убогой

И от муз чистих греческих немного

Духа напитись и пренебрегати

Мір сей проклятій.

HORATII LIBER II, ODA X²²

Прямо жить будеш, ниже по глубоком

Плавая морѣ иль паря высоко,

Ниже по брегу бѣгая волн грозних,

Будучи праздно.

Кто умѣренность святу наблюдати

Умѣет, в домѣ его не видати

Вещей изящных, одежд златотканных,

Палат избранных.

Всегда частѣе дерева высоки,

Двигаясь, шумлять от вѣтров жестоких,

Гром бьет на верх гор; храм чѣм вгору выше,

Падает нижше.

Кто мѣру хранит, в щасти не гордится,

Небезнадежен в бѣдѣ, как случится,

Зная, что щасте от бога едина,

И всяка премѣна.

Великодушен в время нещастливо

Будь и всѣ бѣди сноси терпѣливо,

Щастіем тебѣ, ах, не возносися,

Но болш смирися!

З ОРИГІНАЛЬНИХ ЛАТИНСЬКИХ ВІРШІВ
(ПЕРЕКЛАДИ)

НА ДЕНЬ НАРОДЖЕННЯ ВАСИЛЯ ТОМАРИ²³

Круг годовий довершився і знов розпочався. Сьогодні

Маємо першу добу, року нового почин,

Доля судила тобі, обдарований хлопче Василю,

В цей народитися день. Добра то провість тобі.

Першим ти пагонцем, хлопче, на світ од батьків народився,

Перший чеснотою скрізь, перший і славою будь,

Перший і розумом сильним, і перший тим даром природним,

Що потребує його врода тілесна твоя.

Благословення тобі, первакові, послала природа,

Що для молодших дітей мачуха гостра була.

Так і спорудник всесвітній, створивши Адама найперше,

Єву потому створив, меншу в любові його.

Радо вітаю тебе, що стільки добра тобі дано:

Досить на частку твою бог милосердний поклав.

Тільки ж гай-гай! Як багато тобі доручив сотворитель,

Згодом немало і сам схоче від тебе узять.

Отже, науки і всякої праці берись, не цурайся,

І не з наймення лише, будь і ділами Василь.²⁴

НА ДЕНЬ НАРОДЖЕННЯ БІЛГОРОДСЬКОГО ЄПИСКОПА²⁵

Хоч небезпек неприємних в житті цьому й безліч буває,

Многих, проте, тобі літ нині бажаємо ми.

Пастирю, щасно живи якнайдовше для нас і для себе.

Жить як не хочеш собі, іншим ти довго живи.

Довго щасливо живи, щоб тобі лише люди раділи,

Отче-наставнику, нам скарбом є твоє життя.

ПРО ПРИМАРНУ РОЗРАДУ

Тінь коли легка зникає, палить тебе спека відразу;

Дах як сховає, тоді матимеш спокій завжди,

Тіла так пристрасть недавно тебе солодила медами,

Хутко ж як тінню зника, серце сповняє гірким.

Любий богам, утікай! У принаді гачок заховався;

Знада як квапно втече, лишиться гак лиш гризький.

Та не така чеснота, бо вона робить душу стійкою,

Спершу, як трійло, гірка, згодом солодка, як мед.

Так заживаєш ти ліки гіркі всі з бідою важкою,

Згодом смачною зате будь-яка їжа стає.

Хто не вступився гарячці, що сон навіває, до того

Вéрем’я тіла його швидко вертає назад.

Зиму сувору хто зніс, той побачить теж весну-красуню;

Хто ж у холодочку сидів, зиму повинен знести.

Бог справедливий усюди, чергуючи речі постійно.

Чистих речей не бува: бог створив усього розмáй.

Адже поверхня гіркого покрита солодким. Початок

Чого солодким бува, те гіркий має кінець.

І, навпаки, осолода понурою працею вкрита

Й той осолоду здобув, хто зміг спожити терпке.

Від насолоди у змозі почати серця лиш нікчемні:

Мало з них працю свою врешті солодким вінча.

О ВѢЧНОСТИ

1. Плотію видиш ты хлѣб и вино: но умом созерцается сам бог, который под видом плоти скрывается.

2. Сокрытый сей пребывает, а видимое оное есть мечта, сновиденіе и тѣнь, посему быть скрыту есть вещь, а видиму быть есть ничто.

3. Великий сѣй круг міра видим есть, но он мечта и тѣнь: вещи и истинное сущее есть то, что под покровом его скрывается.

4. Подобно, когда дерево [при] прохожденіи солнца отбрасывает тѣнь, то хотя она простирается, однако не дерево.

5. Для чего мы вслѣд плоти топчем, которой иногда она видима есть бытіе отрицается? Для чего мы боимся умереть? Смерть дает нам сокрытыми быть.

6. Что когда получим, тогда имѣть бытіе нам будет позволено: ибо самая вещь есть сокрыта, а одна тѣнь видима есть.

7. Востани скоро, о правильное мое разсужденіе! Воскреси от мертвых! Теперь ты укрепясь, силу имѣеш, свѣтом просвѣтясь, видиш.

8. Предшествуй мнѣ, свѣт мой, а спутник сей за тобою послѣдует. Сей дух проявленіе свое тебѣ посвящающий.

9. Ты солнца луч незаслоняемый тѣнію в сокрытіи твоем: без тебя нѣт ни одной вещи, да и никакой тѣни не бывает.

10. Ты вѣщь и тѣло тѣней, но не вещам ты тѣнь, тобою всякая вѣщь бытіе свое имеет.

11. Слѣдовательно, ты скрываешся, пребывая открытым на лицѣ видимых тѣней; а в тѣх который сокрыты, открытым лицем бываеш.

12. А как сам лицем вон вийдеш, то сущее или вещь, которая была, тамо вдруг быть перестанет.

13. Ты когда убѣгаеш, отсель не удаляешся, ибо когда вещь быть перестает, тогда бытіе начинает; то есть ты и здѣсь в новом образѣ являешся.

14. Для чего ты играеш умом моим? Преображающаяся святая вѣчность! ты и убѣгая стоиш, и стоя убѣгаеш.

15. Нынѣ ты сокрыта в тѣнях, но бываеш вѣщам уже тѣнью являясь; ты убѣгаеш, но без тебя ничто быть не может.

16. Что подобно тому, естьли сотнею зеркал вокруг себя обставить, но в разных зеркалах казаться в одном и том же образѣ.

17. Я тебя не понимаю, в себѣ вмѣщая, хватая, когда я тебя отдаю, для себя сохраняю. Когда ты на части раздѣленна бываеш: то такая тому причина, что цѣла состоиш.

18. Всѣ тебя пріемлют: но никогда ты не бываеш иждиваема: всѣ тебя берут, но ничѣею ты быть не можеш.

19. Ничѣею быть не можеш, но для всѣх одна и та же пребываеш: чем болѣе я тобою насыщаюсь, тем большій голод чувствую.

20. Ты пища, нынѣ мнѣ сокровенной, жебы причастником быть прилично: а для дѣтей довольно одной тѣни твоей.

21. О увертливая вѣчность! ты как приман на удѣ скрываешся, коею несмысленных дѣтей ловиш в царство твое.

22. Хвалю хитрости твои, лобызаю коварства твои. Святость твоя святит и тѣнь твою.

23. Как для пойманной рыбы не надобен приман, так мнѣ уловленному не нужна тѣнь твоя.

24. Склони величество твое, удостой подойти под тѣнь все желаніе, все мое благо.

25. Сим я, укрѣпясь, получил силу умерщвлять порочные наклоненія безумія, которые производят всякое беззаконіе.

26. Сим я насыщен и могу одолѣвать свирѣпыи страсти, есть ли только ты не лишиш меня благонадежного твоего покровительства.

27. Буди ко мнѣ милостива до последнѣго конца моей жизни. Буди мнѣ сладким сотом, о свѣт мой! О жизнь моя!

28. Старость не медлит покрыть сѣдинами мою голову: ощастливь меня теперь, воззрѣв на слезныи прошенія мои, послѣдними благодѣяніями твоими.

29. Здѣлай то, чтобы я был сугубым стариком и умом купно и тѣлом; сіе послѣдует тогда, когда ты просвѣтиш свѣтом весь ум мой.

30. Ежели силы тѣло мое оставляют, не оставь ты ума и сердца моего, о свѣт мой! О жизнь моя!

31. Ежели мнѣ плотскія увесѣленія чужды, буди ты веселіем моим; сіе здѣлается естьли просвѣтиш свѣтом весь ум мой.

32. Ежели я не имею плотских богатств, буди ты мнѣ драгоцѣннейшим сокровищем. Сіе послѣдует тогда, когда ты просвѣтиш ум мой.

33. Ежели мя чернь проклинает, осени ты меня, благоволеніем твоим осѣненний, когда просвѣтиш весь ум мой.

34. Востани скоро! для чего ты не отвлѣкаеш меня от вѣщественных тѣней? Но червѣе всіо в сердцѣ сіе просвѣти мнѣ свѣтом.

35. Я прах, тѣнь, ничто, но естьли ты всего меня просвѣтиш свѣтом, буду сущее, буду вещь, не прах, не тѣнь, не ничто.

36. Извлеки всего меня от земной безумной любви. Да будет во мнѣ мир твой, да ведет меня к нему свѣт твой, естьли будет он моим путеводителем.

37. Даруй мнѣ сей свѣт, довольный зародить во мнѣ презрѣніе смерти: даждь мнѣ хотѣть умереть, любить умереть.

ПОХВАЛА БІДНОСТІ

О блаженна й свята - у́діл мій бідносте,

Справжня мати серцям, рідна і лагідна!

Всім, хто в морі зазнав горя і па́губи,

Супокійная гаване!

О щасливий, хто зміг думкою гострою

Зрозуміти, які втіхи незмірені

Ти приносиш усім, хто вшанував тебе

Серцем щирим і радісним.

О щасливий, хто зміг заприязни́ть тебе,

Хто на ласку твою здався без о́гляду

І кого на бенкет свій допустила ти,

Ввівши в хату низьку й тісну.

Всяка слабість тіка геть від твоїх осель...

Немов диму бджола, так уникають їх

Чорна неміч, гостець і камінни́й недуг,

Жовчні болі й пропасниця.

Бо немилі тобі п’янство й зажерливість,

З котрих сила хвороб плине й кипить у ключ;

Бо немила тобі розкіш неправедна,

Люта мати тривог лихих.

Ні турбота гризька, ні тії клопоти

До пенатів твоїх не наближаються,

Ні амбітність, ні шум слави порожньої,

Ні погибельні пристрасті.

Не лякає тебе полум’я блискавки,

Не страшить глибочінь моря бурхливого,

Бо ж оселя твоя в тихому па́долі,

Човен твій на мілкім брідку.

В твій куток не зори́ть острах і хитрощі

І пекельних богинь погляди заздрісні

Не спроможні пойнять дім твій - і Тартаром

В тиху пристань повіяти.

Нестурбований мир, спокій нерушений

І здоров’я міцне, і призвичаєне

До побожних трудів серце незламнеє

Славлять твій гостелюбний дах.

Зрівноважений дух, мудра розсудливість

Та веселість ясна, що з верховин своїх

На глупо́ту людську дивиться з осміхом -

От супутники бідності.

Але ті жебраки - як я прославлю їх? -

Що на серці у них прагнення золота,

Ті захланні старці, що до скарбів земних

Так пожадливо горнуться.

Ні, покіль іще ти оком пожадливим,

Мов злиденний той Ір,²⁶ рвешся до золота,

То й без скринь золотих ти не наблизишся

До правдивої бідності.

Був убогий Христос,- бо зневажав скарби,

Павел був нуждарем, бо не жадав утіх,

Не в старчачих торбах, бідносте, ти живеш

В серці чистім і праведнім.

«Ти питаєш: якщо щастя життя в кожному з нас…»

Ти питаєш: якщо щастя життя в кожному з нас,

То чому досягає його так мало людей?

О, це тому, що їм важко керувати душею,

І тому, що не навчилися приборкувати пориви.

Звивистими стежками, горбами і через глибокі рови

Мчить недосвідчений вершник, якщо він погано править конем.

Морем і сушею, кріз стріли і вогонь мчить той,

Хто нерозумну душу не скеровує розумом.

Отже, що ж залишається? Читати блаженні книги,

Які очищають душу і навчають керувати почуттями.

Не досить ховати це в собі, необхідно відобразити його.

Тепер ти новобранець: вправляючись вчинками, з часом станеш воїном.

З цих воїнів виходить той дивний цар,

Яким був Христос і його учні…

«Дізнайся, що називаю щасливим життям…»

Дізнайся, що називаю щасливим життям.

Все облиш і зверни туди своє серце.

Всім серцем дотримуйся такого правила: слідкуй за божими словами:

О сину мій! Віддай мені своє серце!

Віддай мені все серце; якщо ж віддаси

Частину серця світові, я не візьму твого серця.

Щасливий, кому вдалося знайти щасливе життя;

Але щасливіший, хто вміє користуватися ним.

Не досить знайти здорову їжу й напій,

Якщо смак у тебе зіпсований хворобою;

Не досить сяяти світлові денного сонця,

Якщо світло голови затьмарене.

Діяльна бездіяльність збільшує наші сили;

На кораблях і колісницях ми прагнемо до доброго життя

Але те, чого прагнеш, з тобою:

Воно, друже,- всередині тебе.

Якщо ти задоволений долею, будеш спокійний.

Не той щасливий, хто бажає кращого,

А той, хто задоволений тим, чим володіє.

ЕПІГРАМА

Музам колись дев’ятьом на шляху́ з’явилась Венера;

З нею - її Купідон;²⁷ слово зухвале - в устах:

«Музи, шануйте мене, я найперша з усіх олімпійців,

Всі перед берлом моїм хиляться люди й боги».

Мовила. Музи на те: «А над нами, богине, не владна.

Наша святиня не ти, наша любов - Гелікон».

«Да не будет бѣгство ваше в зимѣ...»

Поки лютує зима шалена, моряк не відв’язує човнів,

А чекає лагідної погоди, тихої весни.

Чекайте і ви дня божого, коли святий дух

Своїм вогнем усе розтопить.

Якщо поквапно довіришся мирському морю,

То які хвилі, питаю, тобі доведеться винести?

Отже, дивись, щоб не плавати в тумані,

Щоб не обрав ти ненадійного становища в житті.

Але тримайся пристані, поки Христос тебе навчить.

Дорога вночі небезпечна, як і море взимку.

О! Христос небагатьох рятує від хвиль відкритого моря.

О! Скільки їх поглинає морська хвиля!

Не пересвідчившись, наскільки небезпечне море,

Навчись на нещасті інших.

Сатана затягує в хвилі навіть обережних людей.

Що ж буває з тими, кому бракує обережності?

А ти, залишаючись у гавані, спокійно шануй святих муз.

О, щасливий ти, якщо маєш свої блага!

«И сѣд, учаще при брезѣ... с корабля»

Плаває в гавані той, чиє життя далеке від марноти,

Хто далекий від турбот та честолюбства,

Хто обережно віддається хвилям цього світу,

Той плаває в гавані, і човен його в безпеці добрій.

Але той, хто повертає вітрила в глибоке море...

Який страх тамує його подих! Які хвилі штовхають його!

Чотири рази щасливий, хто не виходив у море,

Якщо любиш розумний спокій, мирну музу.

О божественний спокій! О непізнані божі

Дари. Твою цінність розумом пізнають.

О тримайся пристані, нехтуй дарами юрби!

Довірившись морю, перестанеш належати собі.

Що тобі до турбот. Турботи - тверді терни.

Вони заглушають слова божі.

І не сіє їх Христос, і не проповідує у морі.

Він плаває в гавані: тут він учить своїх.

«От вона, молодість року!...»

От вона, молодість року! Природи лице оновилось;

Радо підняв хлібороб звичної праці тягар.

Передбачаючи зиму прийдешню, в турботі хазяйській,

Саду пильнує свого, ниви свої засіва.

Скажеш: щасливий оратай. Але щасливіший од нього,

Хто залюбки обробив ниву душевну свою.

І нерозумний не раз утішається благом тілесним,

Старість немудра, проте щастя не може дознать.

Ти ж наглядай за душею, яке в ній зело проростає,

І не барися полоть, як де недобре зійшло.

Все повиполюй мерщій, де ожина і терен пробились.

Знай, що багатство глушить слова господнього ряст,

Де проростають свиріпа й часник, висмикуй з корінням,

Бога не узрить вовік, хто засмітив почуття.

Де височіє кедрина, сокирою там поорудуй,

Знай: відкидає господь горді від себе серця.

Ще ж уважай: і на доброму древі, бува, наростає

Пагоння вовче, лихе - геть пообрубуй його! -

Бо хто багато священних книжок прочитає, у того

В серці несита пиха і славолюбство росте.

Все непутяще поли, а добрі рослини викохуй

І щонайперше плекай квітку святу чистоти.

Як він горить, променіє, той цвіт незаймано чистий!

Відай: найбільше Христа тішить його аромат.

«Воотще пріобщается тѣла Христова…»

1. Воотще пріобщается тѣла Христова. Кто тѣлеснѣ по алтарю приступает, Кто не для того, чтоб разумом (духом, умом) преуспѣть, пріобщается.

2. Нечестивая и беззаконная подлость может прикасаться Христу, но вмѣстилищем духа божія быть не может.

3. Есть, правда, одно тѣло душевное, но есть же другое и духовное: оное первое немощно, а другое спасительно.

4. Нѣт воистину тебѣ от того пользы, когда ты душевен будучи приобщаешся, а то полѣзно, естьли посредством оного духом преуспѣваеш.

5. На что насаждать масличное дерево, естли оно плодов рождать не будет? К чему засѣвать землю, естли она новыми не произрастит.

6. Почто пріобщаешся тѣла Христова, когда ты одного и того же качества? К чему принимать сѣмя, когда в тебѣ плода нет?

7. Ежели посѣянное сѣмя в земли от теплоты согніет, то какая оного сила новыя от него плоды производит?

8. Подобно, естьли душевное твое в тебѣ не истлѣвает, ты духовного нового имѣть не будеш.

9. Отложи вѣтхого человѣка с злыми нравами его: примися за новыя мысли, за новыя дѣла божія.

10. На что ты принимаш тѣло, естли разум его отвергаеш? Не лучше ли дух тѣла, и не больше ли он дѣйствителен.

11. Прикасашся ты тѣлу тѣлом своим, а сердцем от сердца удаляешся, и какая это дружба? Скажи мнѣ.

12. Лобызаеш ты уста (Христовы), а врагом стоиш пред духом его: кто толь противные дѣйствія в соединеніе привести может?

13. Христос есть простота, а ты платьем и домом и пищею роскошен: так какая польза от священнаго тѣла его быть тебѣ может?

14. Христос есть дѣвство, а мои глаза красотою блудницы заняты, так какая мнѣ польза от священнаго тѣла его быть может?

15. Посему принимаеш, любезный друг, с плотію Христовою и разум его; и тако един дух с господем будеш.

НА ДЕНЬ П’ЯТИДЕСЯТНИЦІ

О, якби нам в серце вливався той дух,

Який вчитель вклав у своїх учнів!

Той новий дух, що оновлює серця своїм вогнем;

Той, що створює нові мови і нові діяння.

Цей новий дух ніжніший за віяння зефірів,

Лиш тільки він повіє - зразу новою стає земля,

Оновлюються часи, рух небес і життя.

Давній час тікає, оновлений час настає.

Люди уже роблять нові справи, вимовляють нові слова.

У них з’являється новий зір, нові серця й ноги.

Так дерево, мертве взимку, оживає,

Як тільки з висоти зігріє його весняне сонце.

Подивись тепер, яка мова, руки й ноги дурної черні.

Чого вона хоче? Що робить і про що говорить?

Слова її бундючні, повні жадоби.

Думаєш - це нові слова? Це стара мова.

Всюди панують злочин, розкіш і брудна хтивість.

Думаєш - це нові справи? Ні, це старі справи.

Люди дбають, щоб догодити шлункові і тлінній плоті.

Думаєш - це нові серця? Це старі серця.

О, зжалься, ласкавий заступнику! Прийди!

Дай мені нове серце, нові слова і нову руку!

Визволи з печери, де живе нещасна чернь!

Прилучи мене до небожителів, яким сяє нова земля!

«Чим зайнятий тепер твій меткий розум?...»

Чим зайнятий тепер твій меткий розум?

Де він у тебе тепер блукає?

Чого він бажає, чого прагне, чого уникає?

Чи діє він впевнено, чи вагається?

Якщо він діє впевнено і свято, ти блаженний.

Якщо непевний, то і ти вагаєшся.

Де серце сповнене вагань,

Там панують огида і нудьга.

Моряк не співає, а непокоїться й боїться,

Коли лютують морські хвилі,

Коли шалений Аустер²⁸ розбурхує Адріатику

І моряк губить кермо корабля.

Наш розум ніколи не залишається пасивним;

Він завжди любить чим-небудь займатися,

Якщо не матиме хорошого заняття,

Він звернеться до поганого.

Займи його тим, над чим міг би добре попрацювати,

Але гарним і не надмірним.

Так ти уникнеш найлютішої нудьги

І зможеш досягти щасливого життя.

«Все минає, але любов після всього зостається…»

Все минає, але любов після всього зостається.

Все минає, але не бог і не любов.

Все є вода - навіщо на води надіятись, друзі?

Все є вода, але буде дружня пристань.

На цьому камені заснована вся церква Христова.

Це нам і кефа, петра і скеля.

ПРИМІТКИ

ПІСНІ, ФАБУЛИ, ЕПІГРАМИ

До цього розділу включено поезії Сковороди, які не ввійшли до циклу «Сад божественних пѣсней» і збереглися в автографах та рукописних копіях. Здебільшого вони написані книжною українською мовою XVIII ст. Окремі з них мають два варіанти - український та латинський. У цих випадках твори подаються двома мовами. Значна частина цих творів написана в коврайський період, тобто в час праці Сковороди у поміщика С. Томари у селі Ковраях (1753-1759 рр.). На основі аналізу фактів біографії письменника та характеристики автографів цих творів у IV томі зібрання М. Ковалинського Л. Махновець виділив їх в окрему групу, яку назвав «Коврайським зошитом» (див.: Махновець Л. Григорій Сковорода, с. 146-147).

De libertate

Вперше надруковано у виданні 1894 р., с. 290-291.

Недатований автограф зберігається в ІЛ, ф. 86, № 24, арк, 87. Ймовірно, що вірш написаний в кінці 50-х років, під час перебування в Ковраях.

Подається за Повним зібранням, т. 1, с. 91.

Fabula

Вперше надруковано у виданні 1894 р., с. 294.

Автограф міститься у тому ж зошиті М. Ковалинського (ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 75), що й твори кінця 50-х років.

В основі вірша лежить один з античних байкових сюжетів. До Сковороди цей сюжет зустрічається в прозовій обробці А. Радивилов- ського (див.: Байки в українській літературі XVII-XVIII ст. К., 1963, с. 126).

Подається за Повним зібранням, т. 1, с. 91.

Fabula de Tantalo

Вперше надруковано у виданні 1894 р., с. 294-295.

Недатований автограф зберігається в ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 75. Очевидно, як і попередній твір, написаний у кінці 50-х років.

Подається за Повним зібранням, т. 1, с. 91-92.

Фабула

Вперше надруковано у виданні 1894 р., с. 288-289.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 81, 82. Твір не датований, але за мовностилістичними ознаками його можна віднести до кінця 50-х років.

Подається за Повним зібранням, т. 1, с. 92-93.

Разговор о премудрости

Вперше надруковано у виданні 1894 р., с. 293-294.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 117-118. Твір не датований, але за мовностилістичними ознаками його можна віднести до 50-х років.

Подається за Повним зібранням, т. 1, с. 94-95.

Est quaedam maerenti flere voluptas

Вперше надруковано у виданні 1894 р., с. 292-293, без останньої строфи.

Недатований автограф зберігається в ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 91. За мовними особливостями вірш близький до творів 50-60-х років.

Подається за Повним зібранням, т. 1, с. 98-99.

Quid est virtus?

Вперше надруковано у виданні 1894 р., с. 287, як частина перекладу вірша М. А. Муре «До Петра Герардія»,- Насправді ці рядки не мають нічого спільного зі згаданим віршем Муре. Латинський варіант у виданні 1894 р. надруковано на с. 297 без будь-яких вказівок на його зв’язок з текстом, поданим на с. 287 українською книжною мовою.

Два недатовані автографи-варіанти - староукраїнською та латинською мовами - зберігаються в ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 77. За мовностилістичними особливостями твір можна віднести до кінця 50-х років.

Подається за Повним зібранням, т. 1, с. 99.

Carmen (Мелодіа)

Вперше надруковано у виданні 1861 р., с. 46, без паралельного латинського тексту.

Чорновий автограф зберігається в ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 78. Надрукований у Повному зібранні, т. 1, с. 479-480. Відомі кілька списків остаточного варіанта. В основу попередніх публікацій взято список з рукописного зібрання М. Ковалинського (ІЛ, ф. 86, № 7, арк. 29-30), датований автором 1760 р.

Раніше цей твір публікувався як додаток до циклу «Сад божественних пѣсней», оскільки в деяких списках він зберігся разом з останнім. Але серед пісень названого циклу немає двомовних, і тому, очевидно, його слід подавати серед двомовних творів.

В основу епіграми взято образ з Апокаліпсиса (гл. 12, вірш 1). Епіграма алегорично витлумачує зображення на емблематичному малюнкові. До цього образу Сковорода не раз звертався і в філософських діалогах.

Подається за Повним зібранням, т. 1, с. 89.

«Все лице морщиш, печалей всегда ты...»

Вперше надруковано у виданні 1894 р., с, 290, як частина перекладного вірша «Похвала астрономіи», з яким не має нічого спільного.

Недатований автограф зберігається в ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 87. За мовними ознаками його можна віднести до початку 60-х років.

Подається за Повним зібранням, т. 1, с. 95.

«Хоть сначала грѣх пріятен...»

Вперше надруковано у виданні 1861 р., с. 47-49, з цензурними купюрами.

Список зберігається разом із збіркою «Сад божественних пѣсней» (ІЛ, ф. 86, № 1, арк. 59-62). Відомий також список першої строфи, який зберігається разом із списком трактату «Начальная дверь ко христіанскому добронравію» (Архів АН СРСР у Ленінграді, ф. 216).

Подається за Повним зібранням, т. 2, с. 434-435.

ПЕРЕКЛАДИ Й ПЕРЕСПІВИ

Під цією рубрикою подано здійснені Сковородою переклади з латинської мови творів Горація, Овідія та Муре.

Похвала астрономіи
(Ex Ovidio Fasti)

Вперше надруковано у виданні 1894 р., с. 290. У першодруку до нього помилково додано шість рядків іншого твору Сковороди («Все лице морщиш, печален всегда ты »).

Недатований автограф зберігається в ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 84. За мовностилістичними особливостями його можна віднести до кінця 50-х років.

Подається за Повним зібранням, т. 1, с. 95-96.

O delicate blanda etc.

Вперше надруковано у виданні 1894 р. два уривки як оригінальні і самостійні твори Сковороди: «О каморка толко что одному вмѣстна...» - на с. 286-287, «О селянскій милій, любій мий покою...» - на с. 289-290. Частину твору, починаючи від слів «Знай, что под медом слов скритій яд, обманы», вперше надруковано у Творах в 2-х т., т. 2, с. 65-66.

Автограф зберігається в ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 82, 76, 72, 77, 78. Переклад зроблено в Ковраях у кінці 50-х років. Там же (ф. 86, № 24, арк. 73-74) зберігається записаний рукою Сковороди латинський оригінал вірша Муре. У виданні 1894 р. він опублікований як твір Сковороди (с. 295-297). Надрукований у Повному зібранні, т. 1, с. 483-484.

Твір Сковороди є перекладом-переспівом вірша «Ad Petrum Gerardium» («До Петра Герардія») одного з представників новолатинської літератури, французького гуманіста Марка Антуана Муре (1526-1688). Вірш Муре був опублікований у виданні: Muretti M. A. Orationes, epistolae et poémati cura. G. E. Kappić. Lipsiae. 1750, кн. 1, с. 38-40. Сковорода цікавився також іншими творами цього поета. Даний переклад зроблено мовою, близькою до народної.

Подається за Повним зібранням, т. 1, с. 96-97.

In natalem Jesu

Вперше надруковано у виданні 1894 р., с. 287-288.

Це також переклад латинського вірша Муре. Автограф міститься у зошиті М. Ковалинського (ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 77). Подекуди вицвілий текст пізніше наведено іншим чорнилом. Переклад, очевидно, зроблено в кінці 50-х років.

Подається за Повним зібранням, т. 1, с. 97-98.

Oda Horatiana (libri II, XVI)
«De animi tranquillitate»

Вперше надруковано у виданні 1894 р., с. 291-292, з багатьма помилками.

Автограф перекладу міститься в листі до Ковалинського, написаному в Харкові в кінці 1762 р. (ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 89-90). Подаємо текст, яким супроводжується переклад: «Це я переклав майже експромтом, дуже швидко, слідкуючи тільки за тим, щоб, наскільки це було для мене можливим, передати дух автора, не дбаючи про красу стилю. Ти можеш, якщо тобі до вподоби, змінити і почати з інших слів. Що ж до перекладу виразу «quod ultra est oderit curare» словами «не печися на утро», то стережися судити його занадто поспішно, хоча я й знаю, що ти далекий від забобонів. Бо хто черпав із святих отців, за прислів’ям, як собака з Нілу, той зрозуміє, що «завтрашнє» треба розуміти як наступне життя. Бо якщо наше життя всюди у святому письмі порівнюється з днем, перша ж частина доби є ніч, а друга - світло, то дуже вірно ранній вік, тобто юність, називати нерозумним, сучасним життям, ще не освітленим сонцем істини. Друга ж частина життя, що порівнюється з світлом і називається життям.., коли відкидаються справи тьми. Отже, коли автор говорить: «не турбуйся про завтрашній день», він хоче сказати не слід турбуватися про те, що ти будеш їсти або в що одягнешся в старості. Шукай в теперішньому житті тільки царства божого, піклуйся і дбай тільки про доброчесність і мудрість. Бо якщо ти добре посієш в теперішньому, то добре пожнеш у майбутньому, і ніхто з тих, хто придбав святі звичаї, не буде позбавлений у старості своїх заощаджень. Сюди відноситься і одно висловлювання Платона, на яке я нещодавно натрапив і яке я радо тобі повідомляю. Це така сентенція: «Для мене немає нічого важливішого, ніж бути чи стати кращим». Дивись, про що дбали найкращі мужі - не про багатство і т. д. Не дивно тому, що вони добре завершили життя. Бо як хто посіє в юності, так пожне в старості. Хочеш бути легким і здоровим старцем? Додержуйся в юності тверезості і непорочності. Подумай про це!

Бувай здоров, мій найкращий любителю муз!» (Повне зібрання, т. 2, с. 259).

Переспів оди, тобто її вільну інтерпретацію, «перетолкованіє», Сковорода дав у 24-й пісні «Саду божественних пѣсней».

Подається за Повним зібранням, т. 2, с. 257-258.

Horatii liber II, oda X

Вперше надруковано П. М. Поповим у журн. «Радянське літературознавство», 1960, № 4, с. 106-107.

Список перекладу, зроблений М. Ковалинським, зберігається в ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 40 зв.

Подається за Повним зібранням, т. 2, с. 436.

З ОРИГІНАЛЬНИХ ЛАТИНСЬКИХ ВІРШІВ (ПЕРЕКЛАДИ)

Як зазначалося, Г. Сковорода добре знав латинську мову і писав нею вірші. Здебільшого це віршові послання або фрагменти з прозових листів до М. Ковалинського. Останні у попередніх виданнях друкувалися разом з листами. У даному виданні найцікавіші з них подаються в перекладі разом з іншими перекладами латинських віршів.

Прозові переклади двох латинських віршів були зроблені наприкінці XVIII - початку XIX ст. Чотири поезії свого часу переклав М. Зеров. Решта віршів була перекладена П. Пелехом. Ці переклади були надруковані у Повному зібранні, за яким подаються у даному виданні беззастережно.

На день народження Василя Томари

Вперше надруковано мовою оригіналу у виданні 1894 р., с. 298- 299, в українському перекладі - у Творах в 2-х т., с. 82-83.

Латинський автограф під назвою «In natalem – Basilli Tomarae, pueri 12 annorum» зберігається в ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 87. Датується 1758-1759 рр.

Подається в перекладі М. Зерова за Повним зібранням, т. 1, с. 101.

На день народження білгородського єпископа

Вперше надруковано мовою оригіналу у виданні 1894 р., с. 297, в українському перекладі - у Творах в 2-х т., с. 73.

Недатований латинський автограф під назвою «In natalem bilogrodensis episcopi» зберігається в ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 78. Очевидно, написаний в кінці 50-х років.

Подається за Повним зібранням, т. 1, с. 102.

Про примарну розраду

Вперше надруковано мовою оригіналу у виданні 1894 р., с. 301, в українському перекладі - у Творах в 2-х т., т. 2, с. 92.

Недатований латинський автограф під назвою «De umbratica voluptate» зберігається в ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 118. Очевидно, написаний в кінці 50-х - на початку 60-х років.

Подається за Повним зібранням, т. 1, с. 106.

О вѣчности

Вперше надруковано мовою оригіналу у виданні 1894 р., с. 289-301, в українському перекладі - у Творах в 2-х т., т. 2, с. 88-90.

Недатований латинський автограф під назвою «De sacra caena, seu aeternitate» зберігається в ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 115-117. Очевидно, написаний в кінці 50-х - на початку 60-х років.

Відомий також рукопис прозового перекладу вірша Сковороди, зроблений в кінці XVIII - на початку XIX ст. під назвою «О вѣчности». Він знаходиться у Державному історичному музеї в Москві у зошиті під назвою «Богословія. Сочиненія Григоріа Саввича Сковороды» (ф. Барятинських, № 342, од. зб. 96, арк. 131-132). Переклад зроблений невідомим автором.

Подається в прозовому перекладі кінця XVIII - початку XIX ст. за Повним зібранням, т. 1, с. 486-488.

Похвала бідності

Вперше надруковано мовою оригіналу у виданні 1894 р., с. 87-88, в українському перекладі - у Творах в 2-х т., т. 2, с. 339-341.

Латинський автограф під назвою «Reitias vires. Αωεσισ πενιασ» міститься в листі Сковороди до М. Ковалинського (ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 68-69).

Подається в перекладі М. Зерова за Повним зібранням, т. 2, с. 236-237.

«Ти питаєш: якщо щастя життя в кожному з нас...»

Вперше надруковано мовою оригіналу у виданні 1894 р., с. 84, в українському перекладі - у Творах в 2-х т., т. 2, с. 336.

Латинський автограф міститься у листі до М. Ковалинського, датованому 1762 р. (ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 63).

Подається за Повним зібранням, т. 2, с. 238.

«Дізнайся, що називаю щасливим життям...»

Вперше надруковано мовою оригіналу у виданні 1894 р., с. 85, в українському перекладі - у Творах в 2-х т., т. 2, с. 336-337.

Латинський автограф міститься у листі до М. Ковалинського, датованому 1762 р. (ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 63).

Подається за Повним зібранням, т. 2, с. 239.

Епіграма

Вперше надруковано мовою оригіналу у виданні 1894 р., с. 99, в українському перекладі - у Творах в 2-х т., т. 2, с. 318.

Латинський автограф під назвою «’Επίγραμμα» міститься в листі до М. Ковалинського, датованому 30 січня 1763 р. (ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 108). Подаємо текст, яким супроводжується твір:

«Вставши за дві години до утрені і сам з собою розмовляючи, між іншими благочестивими міркуваннями склав я епіграму. Пам’ятаю, серед грецьких епіграм я читав таку, коли перебував у монастирі св. Сергія. Будучи неспроможним пригадати її, я своїми словами передав той же зміст. Мені здається, вона прекрасно і велично говорить про святилище муз і достойна бути проспіваною сьогодні, коли ми шануємо пам’ять трьох великих вчителів всесвіту. О якби і нам, мій Михайле, вдалося досягнути такої ж вершини доброчесності!»

Подається в перекладі М. Зерова за Повним зібранням, т. 2, в. 269.

«Да не будет бѣгство ваше в зимѣ...»

Вперше надруковано мовою оригіналу у виданні 1894 р., с. 89-90, в українському перекладі - у Творах у 2-х т., т. 2, с. 344-345.

Латинський автограф листа під назвою «Да не будет бѣгство ваше в зимѣ...» міститься у листі до М. Ковалинського, написаному у січні-лютому 1763 р. (ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 72).

Подається за Повним зібранням, т. 2, с. 274.

«И сѣд, учаще при брезѣ... с корабля»

Вперше надруковано мовою оригіналу у виданні 1894 р., с. 88-89, в українському перекладі - у Творах в 2-х т., т. 2, с. 341-342.

Латинський автограф під назвою «И сѣд, учаще при брезѣ... с корабля» міститься в листі до М. Ковалинського, написаному в лютому 1763 р. (ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 72).

Подається за Повним зібранням, т. 2, с. 278.

«От вона, молодість року!..»

Вперше надруковано мовою оригіналу у виданні 1894 р., с. 84, в українському перекладі - у Творах в 2-х т., т. 2, с. 334.

Латинський автограф міститься в листі до М. Ковалинського, написаному у березні 1763 р. (ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 62). Подаємо текст, яким супроводжується твір: «Щоб не гаяти часу даремно, я вирішив краще розмовляти з тобою хоча б поганими віршами, ніж займатися пустими дрібницями. Бо переважно цими ліками я звичайно лікую нудьгу. Але не завжди є потрібний для цього настрій».

Подається в перекладі Зерова за Повним зібранням, т. 2, є. 287.

«Воотще пріобщается тѣла Христова...»

Вперше надруковано мовою оригіналу у виданні 1894 р., с. 79-80, в українському перекладі - у Творах в 2-х т., с. 314-315.

Латинський автограф міститься в листі до М. Ковалинського, написаному в березні 1763 р. (ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 56). Зберігся прозовий переклад кінця XVIII - початку XIX ст. невідомого автора в зошиті під назвою «Богословія. Сочиненія Григорія Саввича Сковороды» (Державний історичний музей в Москві, ф. Барятинських, № 342, од. зб. 96, арк. 137).

Подається в прозовому перекладі XVIII - початку XIX ст. за Повним зібранням, т. 2, с. 530.

На день п’ятидесятниці

Вперше надруковано мовою оригіналу у виданні 1894 р., с. 78-79, в українському перекладі - у Творах в 2-х т., т. 2, с. 312.

Латинський автограф під назвою «Εισ την πεντηοσην» міститься у листі до М. Ковалинського, написаному в травні 1763 р. (ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 54-55). Подаємо текст, яким супроводжується твір: «Ці вірші здалися мені не позбавленими приємності. Коли я в цей найсвященніший день, який є метою і вісником всіх свят, міркував про священні речі, ці вірші, чи то через самолюбство, чи то благочестивими думками захопили мене і спонукали душу до благочестя. Тому я вирішив повідомити про них і тебе, мого друга і ревнителя науки, а ще більше - ревнителя благочестя, яке одне робить людину щасливою. Якщо моряк охоче обмінюється своїми морськими розмовами з моряком, купець з купцем, солдат з солдатом, то невже прихильник благочестя й корисних наук буде німим з тим, хто займається тим самим і є його другом? О, так не може бути! Але ж ти зверни увагу не на вишуканість слів, майже незначну, а на те, чи мислимо ми благочестиво, на силу висловлених думок і визначай смак не по шкаралупі, а по ядру. Хай найсвятіший заступник зробить у свій час так, щоб ти, відкинувши давнє і грубе і залишивши лише молоко благочестя, бажав нової їжі, достойної християнського мужа, щоб до тебе можна було застосувати пророцтво про Юду: зуби його біліші від молока».

Подається за Повним зібранням, т. 2, с. 296-297.

«Чим зайнятий тепер твій меткий розум?..»

Вперше надруковано мовою оригіналу у виданні 1894 р., с. 86-87, в українському перекладі - у Творах в 2-х т., т. 2, с. 230.

Латинський автограф міститься в листі до М. Ковалинського, написаному у липні 1763 р. (ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 65). Подаємо текст, яким супроводжується твір: «Кінчаю писати віршами, бо мені здається, ніби я з каменя видавлюю воду. Краще прозою що-небудь. Ти ж нам пиши, якщо сам не прийдеш. Перш ніж я вирушу, маю намір знайти час для бесіди з тобою. Ти вільний, я теж. Ти займаєшся наукою, і я не менше. Ти з задоволенням мене слухаєш, я охоче говорю...»

Подається за Повним зібранням, т. 2, с 303.

«Все минає, але любов після всього зостається...»

Вперше надруковано мовою оригіналу А. Хиждеу у журн. «Телескоп», 1835, № 26. с. 152-153, в українському перекладі - у Творах в 2-х т., т. 2, с. 393-394.

Латинський автограф міститься у листі до Я. Правицького, датованому жовтнем 1785 р. (Архів АН СРСР у Ленінграді, ф. 216, оп. З, № 226, арк. 1).

Подається за Повним зібранням, т. 2, с. 364.

_____________

Сковорода Г. С.

ВІРШІ. ПІСНІ.

067

Друкований текст для вичитування взято з:

Григорій Сковорода. Вірші. Пісні. Байки. Діалоги. Трактати. Притчі. Прозові переклади. Листи. Київ, «Наукова думка», 1983.

Серія «Бібліотека української літератури»

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

© Остаточне вичитування, форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2023

© Електронна бібліотека

класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2023

¹ - Про свободу (лат.).

² - Фабула, сюжет (лат.). У давніх українських поетиках і риториках часто ототожнювалася з міфом, байкою, апологом.

³ - Міф про Тантала (лат.).

⁴ - За грецькими міфами, Тантал був улюбленцем богів і удостоювався честі відвідувати їхні бенкети, але загордився й образив Зевса, за що був скинутий в Аїд. Міфи по-різному пояснюють провину Тантала, але такого пояснення, яке подає Сковорода, в них немає. Сковорода не тільки по-своєму мотивує причину його поведінки, а й цікаво інтерпретує одну з версій покарання Тантала. Тантал залишається на Олімпі, бере участь у бенкетах, але сповнений постійного страху, бо над його головою висить камінь, який може щомиті зірватися.

⁵ - Іовиш - Юпітер, латинська назва головного олімпійського бога. В грецькій міфології називався Зевсом.

⁶ - ...нектар солодкий...- за міфами, напій оліймпійських богів, що дарував їм безсмертя і вічну молодість.

⁷ - Амвросія (амброзія)...- за міфами, їжа олімпійських богів.

⁸ - Ганімед прекрасній - у грецькій міфології син дарданського царя Троя, викрадений богами і взятий на небо, де став виночерпієм і улюбленцем Зевса.

⁹ - Бахусов пѣстун...- тобто улюбленець Бахуса. Бахус - одне з імен грецького бога Діоніса, який вважався покровителем виноробства. У римській міфології він ототожнювався з Вакхом.

¹⁰ - Далольо - Доменіко даль Ольо, італієць, композитор і музикант при дворі Єлизавети в період перебування Сковороди в придворній капелі. Автор опери «Милосердя Тітове», у виставах якої, можливо, брав участь Сковорода (Махновець Л. Григорій Сковорода, с. 83).

¹¹ - Аполло - Аполлон, у грецькій міфології бог сонця і світла, пізніше - покровитель мистецтва і муз.

¹² - Улікс (Улісс) - латинське ім’я Одіссея, одного з героїв Троянської війни - головного персонажа «Одіссеї» Гомера. Тут - символ мандрівника.

¹³ - Слово «Софія» грецькою мовою означає мудрість. Тут ототожнюється з грецькою богинею мудрості Афіною.

¹⁴ - Мінерва - у римській міфології богиня мудрості. Подальше порівняння мудрості з Христом характерне для світогляду Сковороди, який ідею божества пов’язує з ідеєю розуму, незалежно від характеру божеств - язичницького чи християнського.

¹⁵ - ...и в хинских сторонах.- У цьому вірші відбилися мотиви, пов’язані з роздумами Сковороди про Китай. У 1758-1759 рр. Сковорода спілкувався з призначеним у 1757 р. переяславським єпископом Гервасієм Линцевським, який перед цим 11 років був керівником російської духовної місії в Китаї (див.: Махновець Л. Григорій Сковорода, с. 151).

¹⁶ - Для засмученого сльози певна насолода (лат.).

¹⁷ - Що таке доброчесність? (лат.).

¹⁸ - З книги «Фасти» Овідія (лат.). Овідій - Публій Овідій Назон (43 до н. е.- 17 н. е.), римський поет. Сковорода переклав уривок з книги Овідія «Фасти». Латинською мовою слово fasti означає календар. «Фасти» Овідія - це елегії, в яких поетично описані римські свята, звичаї. «Похвала астрономії» входить до другої книги «Фастів».

¹⁹ - О ніжна, мила тощо (лат.).

²⁰ - На день народження Ісуса (лат.).

²¹ - Ода Горація (книга II, XVI) «Про спокій душі» (лат.).

²² - Горація книга II, ода X (лат.).

²³ - Томара Василь - син поміщика С. І. Томари, у якого Сковорода був домашнім учителем (1753-1759 рр.). Вірш написано до 12-річчя Василя. В. Томара зберігав дружні зв’язки із своїм учителем і пізніше, листувався з ним. За свідченням І. Р. Мартоса, Сковороду як кращого студента рекомендував батькові Василя - переяславському полковнику - митрополит Тимофій Щербацький (див.: «Народна творчість та етнографія», 1972, № 5, с. 40).

²⁴ - Будь і ділами Василь...- Василь по-грецьки означає царський, божественний.

²⁵ - Вірш адресований Іоасафу Миткевичу, який був призначений білгородським та обоянським єпископом 26 квітня 1758 р. (див.: Махновець Л. Григорій Сковорода, с. 150).

²⁶ - ...злиденний той Ір - персонаж «Одіссеї» Гомера, жебрак у домі Одіссея.

²⁷ - Купідон - у стародавній римській міфології бог кохання, супутник і посланець Венери.

²⁸ - Аустер - так стародавні римляни називали південний вітер.