Сковорода Г. С.

САД БОЖЕСТВЕННЫХ ПѢСНЕЙ, ПРОЗЯБШІЙ ИЗ ЗЕРН СВЯЩЕННАГО ПИСАНІЯ

ПѢСНЬ 1-я

Сложенна 1757 лѣта в сію силу: Блаженны непорочны, в путь ходящіи в законѣ господнем.

Боится народ сойти гнить во гроб,

Чтоб не был послѣ участный,

Гдѣ горит огнь неугасный;

А смерть есть святая, кончит наша злая,

Изводит [с] злой войны в покой.

О, смерть сія свята!

Не боится совѣсть чиста ниже Перуна¹ огниста, ни!

Сей огнем адским не жжется,

Сему жизнь райска живется.

О, грѣх-то смерть родит, живу смерть наводит,

Из смерти ад; душу жжет глад.

О, смерть сія люта!

Блажен, о блажен, кто с самых пелен

Посвятил себе Христови.

День, ночь мыслит в его словѣ,

Взя иго благое и бремя легкое,

К сему обык, к сему навык.

О, жребій сей святый!

Кто сея отвѣдал сласти, вѣк в мірски

Не может пасти, ни!

В наготах, в бѣдах не скучит;

Ни огнь, ни мечь не разлучит;

Все сладость разводит, на сердце не всходит

Развѣ тому, естли кому.

Дал знать искус драгій.

Христе, жизнь моя, умерый за мя!

Должен был тебѣ начатки

Лѣт моих, даю остатки.

Сотри [с] сердца камень; зажжи в нем твой пламень;

Да смерть страстям и злым сластям

Живу тебѣ мой свѣт.

А как от грѣхов воскресну, как одѣну плоть небесну,

Ты в мнѣ, я в тебѣ вселюся,

Сладости той насыщуся,

С тобою в бесѣдѣ, с тобою в совѣтѣ,

Как дня заход, как утра всход.

О, се златых вѣк лѣт!

Конец.

ПѢСНЬ 2-я

Из сего зерна: По землѣ ходяще, обращеніе имамы на небесѣх.

Оставь, о дух мой, вскорѣ всѣ земляныи мѣста!

Взойди, дух мой, на горы, гдѣ правда живет свята,

Гдѣ покой, тишина от вѣчных царствует лѣт,

Гдѣ блещит та страна, в коей неприступный свѣт.

Оставь земны печали и суетность мірских дѣл!

Будь чист, хоть на час малый, дабы ты выспрь возлетѣл,

Гдѣ Іаковль господь, гдѣ невечерня заря,

Гдѣ весь ангелскій род лице его выну зрят.

Се силоамски воды!² омый скверну от очес,

Омый всѣ членов роды, дабы возлетѣть до небес,

Ибо сердцем нечист не может бога узрѣть,

И нелзя до сих мѣст земленному долетѣть.

Душа наша тѣлесным не может довольна быть;

Она только небесным горит скуку насытить.

Как поток к морю скор, так сталь к магниту прядет,

Пламень дрожит до гор, так дух наш к богу взор рвет.

Кинь весь мір сей прескверный. Он-то вточь есть темный ад.

Пусть летит невѣжь враг черный; ты в горный возвысись град.

И, по землѣ ходя, вселися на небесах,

Как учит Павел³ тя в своих чистых словесах.

Спѣши ж во вѣчну радость крыльми умными отсель,

Ты там обновиш [младость], как быстропарный орел.

О треблаженна стать, всего паче словесе!

Кто в свой ум может взять, развѣ сшедый с небесе?

Конец.

ПѢСНЬ 3-я

Из сего сѣмени: Прорасти земля быліе травное, сирѣчь: Кости твоя прозябнут, яко трава, и разботѣют (Исаіа).

Весна люба, ах, пришла! Зима люта, ах, пройшла!

Уже сады расцвѣли и соловьев навели.

Ах ты, печаль, прочь отсель! Не безобразь красных сел.

Бѣжи себѣ в болота, в подземныи ворота!

Бѣжи себѣ прочь во ад! Не для тебе рай и сад.

Душа моя процвѣла и радостей навела.

Щастлив тот и без утѣх, кто побѣдил смертный грѣх.

Душа его - божій град, душа его - божій сад.

Всегда сей сад даст цвѣты, всегда сей сад дает плоды,

Всегда весною там цвѣтет, и лист его не падет.

О боже мой, ты мнѣ - град! О боже мой, ты мнѣ - сад!

Невинность мнѣ - то цвѣты, любовь и мир - то плоды.

Душа моя есть верба, а ты еси ей вода.

Питай мене в сей водѣ, утѣшь мене в сей бѣдѣ.

Я ничего не боюсь; одних грѣхов я страшусь.

Убій во мнѣ всякій грѣх: се - ключ моих всѣх утѣх!

Конец.

ПѢСНЬ 4-я

Рождеству Христову. Из сего зерна: С нами бог, разумѣйте языцы, сирѣчь: Помаза нас бог духом. Посла духа сына своего в сердца наша.

Ангелы, снижайтеся, ко землѣ сближайтеся,

Господь бо, сотвор[ив]шій вѣки, живет нынѣ с человѣки.

Станте с хором вси собором,

Веселитеся, яко с нами бог!

Се час исполняется! Се сын посылается!

Се лѣта пришла кончина! Се бог посылает сына.

День приходит, дѣва родит,

Веселитеся, яко с нами бог!

Обѣщан пророками, отчими нароками,

Рѣшит в послѣдня лѣта печать Новаго завѣта;

Дух свободы внутрь нас родит,

Веселитеся, яко с нами бог!

Даніилов каменю! Из купины пламеню!⁴

Несѣченный отпадаеш! Огнь сѣна не попаляеш!

Се наш камень! Се наш пламень!

Веселитеся, яко с нами бог!

Расти ж благодатію, новый наш ходатаю!

Расти, да возможеш стати, да попалиш супостаты,

Да вселенну, зря спасенну,

Веселимся вси, яко с нами бог!

Мы ж тебѣ рожденному, гостеви блаженному,

Сердца всѣх нас отверзаем, в душевный дом призываем.

Пѣснь спѣвая, восклицая,

Веселящеся, яко с нами бог!

Конец.

ПѢСНЬ 5-я

Рождеству Христову. Из сего зерна: Роди сына своего первенца, и повит его, и положи его в яслѣх.

Тайна странна и преславна!

Се - вертеп вмѣсто небес!

Дѣва херувимов главна,

И престолом вышним днесь.

А вмѣщен тот в яслѣх полно,

Коего есть не довольно

[Чтоб] вмѣстить и небо небес.

О блаженны тіи очи,

Что на сію тайну зрят,

Коих в злой мірской полночи

Привела к богу заря.

Ангелскій ум тайну видит,

А плотскій муж ненавидит,

Та бо всѣм им буйство есть.

Мы же секрет сей небесный

Всегорящим сердцем чтим

И, хоть как скот безсловесный,

Из-под Христа сѣно ядим.⁵

Поколь, в мужа совершенна

Взросши, возможем блаженна

Самаго бога вкусить.

Конец.

ПѢСНЬ 6-я

В конец сего: Испусти змій за женою из уст своих воду, яко рѣку, да ю в рѣцѣ потопит. Той сотрет тебѣ главу.

Вонми, небо и земля, нынѣ ужаснися!

Море, безднами всѣми согласно двигнися!

И ты, быстротекущій, возвратися, Іордане,

Прійди скоро крестити Христа, Іоанне!

Краснозрачныя лѣса, стези оттворите,

Предитечу Іоанна⁶ ко Христу пустите.

Земныи же языци, купно с нами всѣ ликуйте,

Ангелскія хоры, вси в небѣ торжествуйте!

Снійде спас во Іордан, ста в его глубинѣ,

Се снійде на нь и дух свят в видѣ голубинѣ.

Сей есть сын мой возлюбленный, отец из облак вѣщаше,

Сей мессія обновит естество все ваше.

Освяти струи и нам, змію сотри главу,

Духа твоего, Христе, росу даждь и славу,

Да не потопит нас змій. И мы всѣ от земна края

Да почити полещем до твоего рая.

Конец.

ПѢСНЬ 7-я

Воскресенію Христову. Из сего зерна: Единонадесять ученицы идоша в Галилею на гору, амо же повелѣ им Іисус. Пасха!

Кто ли мене разлучит от любви твоей?

Может ли мнѣ наскучить дивный пламень сей?

Пусть весь мір отбѣжит!

Я буду в тебѣ жить, о Іисусе!

Веди мене с тобою в горній путь на крест;

Рад я жить над горою, брошу долню персть.

Смерть твоя - мнѣ живот,

Желчь твоя - сластей род, о Іисусе!

Язвы твои суровы - то моя печать,

Вѣнец мнѣ твой терновый - славы благодать,

Твой сей поносный крест -

Се мнѣ хвала и честь, о Іисусе!

Зерно пшенично в нивах естли согніет,

Внѣшность естли нежива, нов плод внутрь цвѣтет.

За один старый клас

В грядущій лѣтній час сторичный даст плод.

Сраспни мое ты тѣло, спригвозди на крест;

Пусть буду звнѣ не цѣлой, дабы внутрь воскрес.

Пусть внѣшный мой изсхнет,

Да новый внутрь цвѣтет; се смерть животна.

О новый мой Адаме! О краснѣйшій сын!

О всегосвѣтный сраме! О буйства Афин!⁷

Под буйством твоим свѣт,

Под смертью - жизнь без лѣт. Коль темный закров!

Конец.

ПѢСНЬ 8-я

Воскресенію Христову. Из сего зерна: О! о! Бѣжите на горы! (Захарія). Востани, спяй! Покой даст бог на горѣ сей (Исаіа).

Объяли вкруг мя раны смертоносны;

Адовы бѣды обойшли несносны;

Найде страх и тма. Ах година люта!

Злая минута!

Бодет утробу терн болѣзни твердый;

Скорбна душа мнѣ, скорбна даже к смерти.

Ах, кто мя от сего часа избавит!

Кто мя исправит?

Так африканскій страждет елень скорый;⁸

Он птиц быстрѣе пить спѣшит на горы,

А жажда жжет внутрь, насыщенна гадом

И всяким ядом.

Я на Голгофу⁹ поскор[ій] поспѣю;

Там висит врач мой меж двою злодѣю.

Се Іоанн здѣ при крестѣ рыдает!

Крест лобызает.

О Іисусе! О моя отрадо!

Здѣ ли живеши? О страдалцев радость!

Даждь спасительну мнѣ цѣльбу в сей страсти,

Не даждь вѣк пасти.

Конец.

ПѢСНЬ 9-я

Святому духу. Из сего [зерна]: Дух твой благій наставит мя на землю праву Снизшед языки слія. Разгласная возшумѣ.

Голова всяка свой имѣет смысл;

Сердцу всякому своя любовь,

И не однака всѣм живущим мысль:

Тот овец любит, а тот козлов.

Так и мнѣ вольность одна есть нравна

И безпечальный, препростый путь.

Се - моя мѣра в житіи главна;

Весь окончится мой циркуль тут.

Ты, святый боже и вѣков творец,

Утверди сіе, что сам создал.

При тебѣ может все в благій конец

Так попасти, как к магниту сталь.

Аще ж не право зрит мое око,

Ты мене, отче, настави здѣсь;

Ты людских видиш, сидяй высоко,

Разных толь мнѣній безщетну смѣсь.

Тот на восточный, сей в вечерній край

Плывет по щастье со всѣх вѣтрил,

Иной в полночной странѣ видит рай,

Иный на полдень путь свой открыл.

Один говорит: вот кто-то косит!¹⁰

А другій спорит: се ктось стрижет,

А сей: у воза пять кол, голосит.

Скажи: кій бѣс нам в прах мысль сѣчет?

Конец.

ПѢСНЬ 10-я

Из сего зерна: Блажен муж, иже в премудрости умрет и иже в разумѣ своем поучается святынѣ (Сирах).¹¹

Всякому городу нрав и права;

Всяка имѣет свой ум голова;

Всякому сердцу своя есть любовь,

Всякому горлу свой есть вкус каков,

А мнѣ одна только в свѣтѣ дума,

А мнѣ одно только не йдет с ума.

Петр для чинов углы панскіи трет,

Федька-купец при аршинѣ все лжет.

Тот строит дом свой на новый манѣр,

Тот все в процентах, пожалуй, повѣрь!

А мнѣ одна только в свѣтѣ дума,

А мнѣ одно только не йдет с ума.

Тот непрестанно стягает грунта.

Сей иностранны заводит скота.

Тѣ формируют на ловлю собак,

Сих шумит дом от гостей, как кабак,-

А мнѣ одна только в свѣтѣ дума,

А мнѣ одно только не йдет с ума.

Строит на свой тон юриста права,

С диспут студенту трещит голова.

Тѣх безпокоит Венерин амур,¹²

Всякому голову мучит свой дур,-

А мнѣ одна только в свѣтѣ дума,

Как бы умерти мнѣ не без ума.

Смерте страшна, замашная косо!

Ты не щадиш и царских волосов,

Ты не глядиш, гдѣ мужик, а гдѣ царь,-

Все жереш так, как солому пожар.

Кто ж на ея плюет острую сталь?

Тот, чія совѣсть, как чистый хрусталь....

Конец.

ПѢСНЬ 11-я

В конец сего: Бездна бездну призывает,¹³ сирѣчь: В законѣ господни воля его. Дал бы ти воду живу, волѣ - волю и безднѣ твоей - бездну мою.

Нелзя бездны окіана горстью персти забросать,

Нелзя огненнаго стана скудной каплѣ прохлаждать.

Возможет ли в темной яскинѣ гулять орел?

Так, как в поднебесный край вилетѣв он отсель,

Так не будет сыт плотским дух.

Бездна дух есть в человѣкѣ, вод всѣх ширшій и небес.

Не насытишь тѣм вовѣки, что плѣняет зрак очес.

Отсюду-то скука внутрь скрежет, тоска, печаль,

Отсюду несытость, из капли жар горшій всталь.

Знай: не будет сыт плотским дух.

О роде плотскій! Невѣжды! Доколѣ ты тяжкосерд?

Возведи сердечны вѣжды! Взглянь выспрь на небесну твердь.

Чему ты не ищеш знать, что то зовется бог?

Чему не толчеш, чтоб увидѣть его ты мог?

Бездна бездну удовлит вдруг.

Конец.

ПѢСНЬ 12-я

Из сего зерна: Блаженны нищи духом, сіесть: Премудрость книжника во благовременіи празднества и, умаляяйся в дѣяніих своих, упремудрится (Сирах). Упразднитеся и разумѣйте...

Не пойду в город богатый. Я буду на полях жить,

Буду вѣк мой коротати, гдѣ тихо время бѣжит.

О дуброва! О зелена! О мати моя родна!

В тебѣ жизнь увеселенна, в тебѣ покой, тишина!

Города славны, высоки на море печалей пхнут.

Ворота красны, широки в неволю горьку ведут.

О дуброва! О зелена!... и прочая.

Не хочу ѣздить на море, не хочу красных одеж.

Под сими крыется горе, печали, страх и мятеж.

О дуброва!.. и прочая.

Не хочу за барабаном ити плѣнять городов,

Не хочу и штатским саном пугать мѣлочных чинов.

О дуброва!.. и прочая.

Не хочу и наук новых, кромѣ здраваго ума,

Кромѣ умностей Христовых, в коих сладостна дума.

О дуброва!.. и прочая.

Ничего я не желатель, кромѣ хлѣба да воды,

Нищета мнѣ есть пріятель - давно мы с нею сваты.

О дуброва!.. и прочая.

Со всѣх имѣній тѣлесных покой да воля [злата],

Кромѣ вѣчностей небесных, одна се мнѣ жизнь свята,

О дуброва!.. й прочая.

А естли до сих угодій и грѣх еще побѣдить,

То не знаю, сей выгоды возможет ли лутче быть.

О дуброва!.. и прочая.

Здравствуй, мой милый покою! Вовѣки ты будеш мой.

Добро мнѣ быти с тобою: ты мой вѣк будь, а я твой.

О дуброва! О свобода! В тебѣ я начал мудрѣть,

До тебе моя природа, в тебѣ хощу и умрѣть.

Конец.

ПѢСНЬ 13-я

Из сего: Изыдите от среды их... Прійди, брате мой, водворимся на селѣ. Тамо роди тя мати твоя («Пѣснь пѣсней»).¹⁴

Ах поля, поля зелены,

Поля, цвѣтами распещренны!

Ах долины, яры,

Круглы могилы, бугры!

Ах вы, вод потоки чисты!

Ах вы, берега трависты!

Ах ваши волоса,

Вы, кудрявые лѣса!

Жайворонок меж полями,

Соловейко меж садами;

Тот, выспрь летя, сверчит,

А сей на вѣтвах свистит.

А когда взойшла денница,

Свищет в той час всяка птица,

Музыкою воздух

Растворенный шумит вкруг.

Только солнце выникает,

Пастух овцы выганяет,

И на свою свирѣль

Выдает дрожливый трѣль.

Пропадайте, думы трудны,

Города премноголюдны!

А я с хлѣба куском

Умру на мѣстѣ таком.

Конец.

ПѢСНЬ 14-я

Древняя малороссійска о суетѣ и лести мірской.¹⁵ В сей силѣ: На стражи моей стану и взыду на камень (Аввакум).¹⁶ Обновленна в 1782 лѣтѣ.

1

Коликая слава нынѣ?

Зри на буйность в сей годинѣ!

О Израиль! Гидры звѣря,¹⁷

Коль велика в оном мѣра,

Нужно разумѣти.

2

Нынѣ - скипетр и булава,

Утро вставши - худа слава,

Сердце пробождает сквозѣ,

Руцѣ связанны и нозѣ.

Как избѣгнуть сѣти?

3

Днесь піяна скачет воля,

Утро вставши - тщетна доля.

О Израиль! Водна звѣря

Камо цѣль ведет и мѣра?

Нужно что прозрѣти.

4

Сирен лестный окіана¹⁸

Сладким гласом обаянна;

Бѣдная душа на пути

Хощет навсегда уснути,

Недоплывши брега.

5

Плоть, мір! О несытый аде!

Все тебѣ яд, всѣм ты яде!

День, нощь челюстьми зѣваеш,

Все без взгляду поглощаеш.

Кто избѣжит сѣти?

6

Се пучина всѣх есть жруща!

Се есть челюсть, всѣх ядуща!

О Израиль! Кита-звѣря¹⁹ -

Се тебѣ толк, мѣть и мѣра,

Плоть не насыщает.

7

Ах, простри бодро вѣтрила,

И ума твоего крила,

Пловущи по бурном морю,²⁰

Возведи зѣницы вгору,

Да путь потечеш прав.

8

Лутче жити во пустынѣ,

Затворившись во яскинѣ,

Пребывать в мѣстах безвѣстных

И не слышать гласов лестных,

[Во ад нас влекущих].

9

Будь ты мнѣ Ираклій²¹ тщивый,

Будь Іона²² прозорливый,

Главы попали зміины,

Китовой из блевотины

Выскочь мнѣ на кефу.²³

Конец.

ПѢСНЬ 15-я

Великой субботѣ. Из сего зерна: Почи бог в день седьмый. Еще выійдут в покой мой.

Лежиш во гробѣ, празднуеш субботу

По трудах тяжких, по кровавом поту.

Князь никоих дѣл в тебѣ не имѣет,

Князь сего міра, что всѣми владѣет.

О неслыханны се слѣды!

О новый роде побѣды!

О сыне Давидов!

Сыне Давидов, Лазаря воззвавый²⁴

Из мудростей земных до небесной славы,

Убій тѣлесну и во мнѣ работу!

Даждь мнѣ с тобою праздновать субботу,

Даждь мнѣ ходить в твои слѣды,

Даждь новый род сей побѣды,

О сыне Давидов!

Конец.

ПѢСНЬ 16-я

В сію силу: Дугу мою полагаю во облацѣ.

Пройшли облака. Радостна дуга сіяет.

Пройшла вся тоска. Свѣт наш блистает.

Веселіе сердечное есть чистый свѣт вéдра,²⁵

Если миновал мрак и шум мірскаго вѣтра.

О прелестный мір! Ты мнѣ - окіан,²⁶ пучина.

Ты - мрак, облак, вихр, тоска, кручина.

Се радуга прекрасная мнѣ вéдро блистает,

Сердечная голубочка мнѣ мир вѣщает.²⁷

Прощай, о печаль! Прощай, прощай, зла утроба!

Я на ноги встал, воскрес от гроба.

О отрасле Давидовска! Ты брег мнѣ и кифа,

Ты радуга, жизнь, ведро мнѣ, свѣт, мир, олива.

Конец.

ПѢСНЬ 17-я

Житейское море, воздвизаемое зря и проч.

Видя житія сего я горе,

Кипящее, как Чермное море,²⁸

Вихром скорбей, напастей, бѣд,

Разслаб, ужаснулся, поблѣд

О горе сущим в нем!²⁹

Возвратил я бѣдный бѣг мой вскорѣ,

Чтоб не скрытись с фараоном в морѣ.

Се к пристани тихой бѣжу

И воплем плачевным глашу,

Воздѣв горѣ руцѣ.

О Христе! не даждь сотлѣть во адѣ!

Даждь мнѣ в твоем жить небесном градѣ,

Да не повлечет мя в свой слѣд,

Блудница мір, сей темный свѣт!

О милости бездна!

Конец.

ПѢСНЬ 18-я

Господь гордым противится, смиренным же дает благодать.

Ой ты, птичко жолтобоко,³⁰

Не клади гнѣзда высоко!

Клади на зеленой травкѣ,

На молоденькой муравкѣ.

От ястреб над головою

Висит, хочет ухватить,

Вашею живет он кровью

От, от! кохти он острит!

Стоит явор над горою,

Все кивает головою.

Буйны вѣтры повѣвают,

Руки явору ламают.

А вербочки шумят низко,

Волокут мене до сна.

Тут течет поточок близко;

Видно воду аж до дна.

На что ж мнѣ замышляти,

Что в селѣ родила мати?

Нехай у тѣх мозок рвется,

Кто высоко вгору дмется,

А я буду себѣ тихо

Коротати милый вѣк.

Так минет мене все лихо,

Щастлив буду человѣк.

Конец.

ПѢСНЬ 19-я

В сей конец: Нѣсть наша брань к плоти и крови... Попереши льва и змія... Воспріймите и меч духовный, иже есть глагол божій.

Ах ты, тоска проклята! О докучлива печаль!

Грызеш мене измлада, как моль платья, как ржа сталь.

Ах ты, скука, ах ты, мука, люта мука!

Гдѣ ли пойду, все с тобою вездѣ всякій час.

Ты, как рыба с водою, всегда возлѣ нас.

Ах ты, скука! ах ты, мука, люта мука!

Звѣряку злу заколеш, естли возмеш острый нож,

А скуки не побореш, хоть мечь будет и хорош.

Ах ты, скука, ах ты, мука, люта мука!

Добросердечное слово колет сих звѣрей,

Оно завсегда готово внутрь твоих мыслей.

Ах ты, скука, ах ты, мука, люта мука!

Христе, ты - меч небесный в плоти нашея ножнах!

Услыши вопль наш слезный, пощади нас в сих звѣрях!

Ах ты, скука, ах ты, мука, люта мука!

Твой нам свышше глас пресладкій, аще возревет,

Как молнія, полк всѣх гадких звѣрей ражженет,

Прочь ты, скука, прочь ты, мука с дымом, с чадом!

Конец.

Сложенна 1758 года в степах переяславских, в селѣ Кавраѣ.³¹

ПѢСНЬ 20-я

Нареченная Сигор.³² В сем маленьком, но высоком градикѣ пирует Лот со дщерьми:³³ Во градѣ бога нашего, в горѣ святѣй его; уподоблю его мужу мудру, основавшему храмину свою на каменѣ. Кто взыйдет на гору господню?

Кто сердцем чист и душею,

Не нужна тому броня,

Не нужен и шлем на шею,

Не нужна ему война.

Непорочность - то его броня,

И невинность - алмазна стѣна,

Щит, меч и шлем ему сам бог.

О міре! Мір безсовѣтный!

Надежда твоя в царях!

Мниш, что сей брег безнавѣтный!

Вихрь [слышь] развѣет сей прах.

Непорочность - се тебѣ Сигор,

И невинность - вот небесный двор!

Там полещи и там почій!

Сей свят град бомб не боится,

Ни клеветничіих стрѣл,

И хитрых мин не страшится,

Всѣгда цѣл и не горѣл.

Непорочность есть то адамант,

И невинность есть святый то град.

Там полещи и там почій!

В сем градѣ и врагов люблят,

Добро воздая врагам,

Для других здравіе гублят,

Не только добры другам.

Гдѣ ж есть оный толь прекрасный град?

Сам ты град, з души вон выгнав яд,

Святому духу храм и град.

Конец.

ПѢСНЬ 21-я

В конец сего: Возвѣсти ми, его же возлюби душа моя; гдѣ пасеши, гдѣ почиваеши в полудни?

Щастіе, гдѣ ты живеш? Горлицы, скажите!

В полѣ ли овцы пасеш? Голубы, взвѣстите!

О щастіе, наш ясный свѣт,

О щастіе, наш красный цвѣт!

Ты мати и дом, появися, покажися!

Щастіе! Гдѣ ты живеш? Мудрыи, скажите!

В небѣ ли ты пиво пьешь? Книжники, возвѣстите!

О щастіе, наш ясный свѣт,

О щастіе, наш красный цвѣт!

Ты мати и дом, появися, покажися!

Книжники се всѣ молчат, птицы тож всѣ нѣмы,

Не говорят, гдѣ есть мать, мы же всѣ не вѣмы.

О щастіе... и прочая.

Щастія нѣт на землѣ, щастія нѣт в небѣ,

Не заключилось в углѣ, индѣ искать требѣ.

О щастіе... и прочая.

Небо, земля и луна, звѣзды всѣ - прощайте!

Всѣ вы мнѣ - гавань дурна, впред не ожидайте.

О щастіе... и прочая.

Всѣ я минул небеса, негли вдаль обрящу,

И преисподняя вся, негли его срящу.

О щастіе... и прочая.

Се мой любезный прескор, скачет младый елень,

Вышше небес, вышше гор; крын мой - чист, нов, зелен.

О щастіе, мой свѣт ясный!

О щастіе, мой цвѣт красный!

Ты мати и дом, нынѣ вижу, нынѣ слышу!

Сладость его есть гортань, очи голубины,

Весь есть любовь и Харрань,³⁴ руцѣ кристаллины.

О щастіе... и прочая.

Не прикасайся ты мнѣ, абіе мя срящешь,

Не обрѣтай мя извнѣ, абіе обрящешь.

О щастіе... и прочая.

Ах! Обрати мнѣ твой взор: он мя воскриляет,

Вышше стихій, выше гор он мя [воспаряет].

О щастіе... и прочая.

Сядем себѣ, брате мой, сядем для бесѣды.

Сладок твой глагол живой, чистит мнѣ всѣ бѣды.

О щастіе, мой свѣт ясный!

О щастіе, мой цвѣт красный!

Ты - мати и дом, днесь тя вижу, днесь тя слышу.

В полдень ты спиш на горах, стадо пасеш в кринах,

Не в Гергесенских полях³⁵ и не в их долинах.

О щастіе... и прочая.

Конец.

ПѢСНЬ 22-я

Помни послѣдняя твоя, и не согрѣшиши (Сирах). Есть путь, мнящійся быти прав, послѣдняя же его - ад (Притчи).

Распростри вдаль взор твой и разумны лучи,

И конец послѣдній поминай.

Всѣх твоих дѣл в кую мѣть стрѣла улучит,

Наблюдая всѣх желаній край,

На коих вещах основал ты дом?

Естли камень, то дом соблюдет.

Естли ж на пѣскѣ твоих стать хором,

От лица земли вихр разметет.

Всяка плоть пѣсок есть и мірска вся слава,

И его вся омерзѣет сласть.

Возлюби путь ускій, бѣгай обща нрава,

Будь твоя господь с Давидом часть,³⁶

Естли нужно есть вернутся в Сіон,³⁷

То зачем тебѣ в мір снисхождать?

Путь опасен есть во Іерихон,³⁸ ³⁹

Живи в градѣ, иже всѣх нас мать.

Естли жь опустился ты в сію дорогу,

Бог скорѣе путь да преградит,

Ибо знаеш, что снійшовши в бездну многу,

То ум в безднѣ зол наш не радит.

О ты, иже все дух тойжде еси

И число твоих не скудѣет лѣт,

Ты, разбойничи в нас духи смѣси!

Пусть твоя сокрушит буря сѣть!

Конец.

ПѢСНЬ 23-я

Из сего: Изчезаша в суетѣ дніе... Искупующе время... Упразднитеся и уразумѣйте.

О дражайше жизни время,

Коль тебя мы не щадим!

Коль так, как излишне бремя,

Всюду мещем, не глядим!

Будто прожитый час возвратится назад,

Будто рѣки до своих повернутся ключей,

Будто в наших руках лѣт до прибавки взять,

Будто наш з безчисленных составленный вѣк дней.

Для чего ж мы жить желаем,

Лѣт на свѣтѣ восемсот,

Ежели мы их теряем

На всякій бездѣлиц род?

Лутше час честно жить, неж скверно цѣлый день,

Лутше один день свят от безбожнаго года,

Лутше один год чист, неж десяток сквернен,

Лутше в пользѣ десять лѣт, неж весь вѣк без плода.

Брось, любезный друг, бездѣлья,

Пресѣчи толикій вред,

Сей момент пріймись до дѣла:

Вот, вот, время уплывет!

Не наше то уже, что пройшло мимо нас,

Не наше то, что породит будуща пора,

Днешній день только наш, а не утренній час.

Не знаем, что принесет вечерняя заря.

Естли ж не умѣеш жити,

Так учись фигуры сей!

Ах, не может всяк вмѣстити

Разум хитрости тоей.

Знаю, что наша жизнь полна суетных врак,

Знаю, что преглупая тварь в свѣтѣ человѣк,

Знаю, что чѣм живет, тѣм горшій он дурак,

Знаю, что слѣп тот, кто закладает себѣ вѣк.⁴⁰

Конец.

ПѢСНЬ 24-я

Римскаго пророка Горатія,⁴¹ претолкованна малороссійским діалектом в 1765-м годѣ. Она начинается так: Otium divos rogat in patenti...⁴² и проч. Содержит же благое наставленіе к спокойной жизни.

О покою наш небесный! Гдѣ ты скрылся с наших глаз?

Ты нам обще всѣм любезный, в разный путь разбил ты нас.

За тобою то вѣтрила простирают в кораблях,

Чтоб могли тебе тѣ крила по чужих сыскать странах.

За тобою маршируют, разоряют города,

Цѣлый вѣк бомбандируют, но достанут ли когда?

Кажется, живут печали по великих больш домах;

Больш спокоен домик малый, естли в нужных сыт вещах.

Ах, ничем мы не довольны - се источник всѣх скорбей!

Разных ум затѣев полный - вот источник мятежей!

Поудержмо дух несытый! Полно мучить краткій вѣк!

Что ль нам дасть край знаменитый? Будеш тоже человѣк.

Вить печаль вездѣ лѣтает, по землѣ и по водѣ,

Сей бѣс молній всѣх быстряе может нас сыскать вездѣ.

Будьмо тѣм, что бог дал, ради, разбиваймо скорбь шутя,

Полно нас червям снѣдати, вить есть чаша всѣм людям.

Славны, напримѣр, герои, но побиты на полях.

Долго кто живет в покоѣ, страждет в старых тот лѣтах.

Вас бог одарил грунтами, но вдруг может то пропасть,

А мой жребій с голяками, но бог мудрости дал часть.⁴³

Конец.

25-я ПѢСНЬ ОТХОДНАЯ⁴⁴

Отцу Гервасію Якубовичу,⁴⁵ отходяшему из Переяслова в Бѣлгород на архимандритскій и судейскій чин в 1758-м годѣ. Из сего зерна: Господь сохранит вхожденіе твое и исхожденіе твое, не даст во смятеніе ноги твоея.

Ѣдеш, хощешь нас оставить?

Ѣдь же весел, цѣлый, здравый,

Будь тебѣ вѣтры погодны,

Тихи, жарки, ни холодны;

Щастлив тебѣ путь вездѣ отсель будь!

Путныи ищезнут страхи;

Спите, подорожны прахи,

Скоропослушныи кони

Да несут, как по долонѣ,

Щастливым слѣдом, как гладеньким льдом!

Облаки, проч, вы невѣрны!

Не лійтесь, дожды чрезмѣрны!

Вар не ожжи полуденный,

Свѣтом луны озаренный;

Щастлив сей путь повсюду в ночь будь!

Той твои направит ноги,

Кой дал землю и дороги,

Бодро сидяще высоко

Путь твой хранящее око.

Щастлив сей отход благословит вход.

Радуйся, страна щастлива!

Пріймеш мужа добротлива.

Брось завистливые нравы!

Вѣрен его есть познавый.

Щастлив на степень, конец на блажен.

Конец.

ПѢСНЬ 26-я

Епископу Іоанну Козловичу,⁴⁶ входящему во град Переяслав на престол епископскій из 1753 года. Из сего зерна: Тако да просвѣтится свѣт ваш пред человѣки, яко да видят ваша добрая дѣла...

Поспѣшай, гостю, поспѣшай,

Наши желанія увѣнчай!

Как мусикійскій сличный слух,

Сладостю тѣло и движет дух,

Так всежеланный твой приход

Цѣлый подвигл град и весь народ.

Граде печальный Переяслав!

Часто сиротство твое дознав,

Измѣну вышняго смотри.

Се свѣтлый день тебе озари,

По волнам твой корабль шалѣл,

Се в корабль паки твой кормчій сѣл.

Он путь управит до небес,

Преднося Христовых свѣт словес.

В нем весь духовный узриш плод,

Как в чистовидных зерцалѣ вод,

Агнцу, послѣдуя Христу,

Кротко очистит нечистоту.

Он и дѣлом и языком

Исцѣлит дух твой, язвлен грѣхом.

Сколько честнѣйшій плоти дух,

Сколько земнаго небесный круг,

Столько душевных враг страстей

Превозвышает плотских врачей.

Христе, источник благ святой!

Ты дух на пастыря излій твой.

Ты будь ему оригинал.

Чтоб, на его смотря, поступал

Паствы его всяк человѣк,

И продолжи ему щастлив вѣк.

Конец.

ПѢСНЬ 27-я

Бѣлоградскому епискому Іоасафу Миткевичу,⁴⁷ посѣщающему вертоград духовнаго училища в Харьковѣ. Из сего зерна: Господи, призри с небесе и виждь, и посѣти виноград сей. Его же... Плод духовный есть любовь, радость, мир и проч.

Вышних наук саде святый,

Лист розовый и цвѣт твой красный,

Прійми на тя весенный вид!

Се возсія день твой благій!

Озарил тебе свѣт ясный.

Дух, дыша, свышшь благословит.

Возвеселися, о полк древес,

Болших и маленьких всѣх сонм весь.

Пастырю наш, образ Христов

Тих, благ, кроток, милосердый,

Зерцало чистое доброт!

Красны неси нозѣ, готов

Мир благовѣстить нам твердый.

Призри на сей священ оплот;

От тебе помощи весь он ждет,

Сердце и руцѣ тебѣ дает.

Ты сад напой, сей святый сад.

Током вод благочестивых

З самых апостольских ключей.

Не допусти ересей яд.

Отжени проч всяк род лживых,

Да родит духовных царей,

Царство царя, простирая всѣх,

Адскій же скиптр, низвергая грѣх.

Да зрит в него бодрый взор твой!

При твоем неспящем взорѣ,

И лист его не отпадет;

Не лист на нем будет пустой,

Лицемѣрно лстящ, но вскорѣ

Весь плод духовный принесет.

Вѣру, мир, радость, кротость, любовь

И иный весь святый род таков.

Так от тебе сам царей царь,

И сего народ свят просит.

И что ж тебѣ сего милѣй?

Или Христу кій лутчій дар?

Се дар первый, что приносит

Пастырь на паствѣ свят святѣй.

Он же на дѣло сам укрѣпит

И тебѣ жизнь святу продолжит.

Конец.

Pro memoria, т. е. записка ради памяти

Сей архіерей родился близ Кіева, во градѣ Козельцѣ. Был пастырь просвѣщен, кроток, милосерд, незлобив, правдолюбив, престол чувства, любве свѣтильник. В вертоградѣ сего истиннаго вертоградаря Христова и я свято и благочестиво три лѣта - 1760-тое и 63-тіе и 4-тое, в кое преставился от земли к небесным,- был дѣлателем, удивлялся прозорливому его щедрому и чистому сердцу с тайною моею любовію. Сего ради именем всѣх, любящих бога и божія книги и божія други, во память его и во благодареніе ему, сему любезному другу божію и человѣческому, яко же лепту, приношу сію пѣснь от мене. Любитель священныя Библіи Григорій Варсава Сковорода.

ПѢСНЬ 28-я

О тайном внутрь и вѣчном веселіи боголюбивых сердец. Из сих зерн: Веселіе сердца - живот человѣку, и радованіе мужа - долгоденствіе; Иже аще погубит душу свою мене ради, той спасет ю. Что пользы человѣку, аще пріобрящет мыр весь, отщетится же души своей?

Возлети на небеса, хоть в Версальскіи лѣса,⁴⁸ ⁴⁹

Вздѣнь одежду золотую,

Вздѣнь и шапку хоть царскую;

Когда ты невесьол, то всьо ты нищ и гол;

Проживи хоть 300 лѣт, проживи хоть цѣлый свѣт,

Что тебѣ то помогает,

Естли сердце внутрь рыдает?

Когда ты невесьол, то всьо ты мертв и гол.

Завоюй земный весь шар, будь народам многим царь,

Что тебѣ то помогает,

Аще внутрь душа рыдает?

Когда ты невесіол, то всьо ты подл и гол.

Брось, пожалуй, думать мнѣ, сколько жителей в лунѣ!

Брось Коперниковски сферы,⁵⁰ ⁵¹

Глянь в сердечныя пещеры!

В душѣ твоей глагол, вот будеш с ним весьол!

Бог есть лутчій астроном, он наилутчій економ.

Мать блаженная натура⁵²

Не творит ничто же здура.

Нужнѣйшее тебѣ найдеш то сам в себѣ.

Глянь, пожалуй, внутрь тебе: сыщеш друга внутрь себе,

Сыщеш там вторую волю,

Сыщеш в злой блаженну долю:

В тюрмѣ твоей там свѣт, в грязи твоей там цвѣт.

Правду Августин пѣвал:⁵³ ада нѣт и не бывал,⁵⁴

Воля - ад, твоя проклята,

Воля наша - пещь нам ада,

Зарѣжь ту волю, друг, то ада нѣт, ни мук.

Воля! О несытый ад! Всѣ тебѣ ядь, всѣм ты яд.

День, нощ челюстьми зѣваеш,

Всѣх без взгляда поглощаеш;

Убій ту душу, брат, так упраздниш весь ад.

Боже! О живый глагол! Кто есть без тебе весьол?

Ты един всѣм жизнь и радость,

Ты един всѣм рай и сладость!

Убій злу волю в нас, да твой владѣет глас!

Даждь пренужный дар нам сей; славим тя, царя царей.

Тя поет и вся вселенна,

В сем законѣ сотворенна,

Что нужность не трудна, что трудность не нужна.⁵⁵

Конец.

Pro memoria, или припоминаніе.

Самое сущее Августиново слово есть сіе: Tolle voluntatem propriam et tolletur infernus - «Истреби волю собственную - и истребится ад».

Как в зернѣ маврійскій дуб, так в горчичном его словѣ сокрылася вся высота богословскія пирамиды и аки бездна жерлом своим пожерла весь Іордан богомудрія. Человѣческая воля и божія суть два врата - адова и небесная. Обрѣтшій средѣ моря своея воли божію волю - обрѣте кифу, сирѣчь гавань оную: «На сем камнѣ утвержу всю церковь мою»; «Таится сіе им, яко небеса» и проч. «И земля (се оная обѣтованная! Зри, человѣче) посредѣ воды...» Аще кто преобразил волю во волю божію, воспѣвая сіе: «Ищезе сердце мое» и протч. Сему сам бог есть сердцем. Воля, сердце, любовь, бог, дух, рай, гавань, блаженство, вѣчность есть тожде. Сей не обуревается, имея сердце оное: «Его же волею вся управляются». Августиново слово дышет сим: «Раздерите сердца ваша»; «Возьмите иго мое на себе»; «Умертвите уды ваша»; «Не яже хощете... сія творите»; «Нѣсть наша противу крови и плоти»; «Враги человѣку домашніи его»; «На аспида и василиска наступиши»; «Той сотрет твою главу...» и проч.

ПѢСНЬ 29-я

В конец сей: Повелѣ бурѣ и протч. Кто сей есть, его же вѣтры, море послушают?

Чолнок мой бури вихр шатает,

Се в бездну, се выспрь вергает!

Ах, нѣсть мнѣ днесь мира

И нѣсть мнѣ навклира.

Се мя море пожирает!

Гора до небес восходит,

Другая до бездн нисходит,

Надежда мнѣ тает,

Душа ищезает.

Ждах - и се нѣсть помогаяй!

О пристанище безбѣдно,

Тихо, сладко, безнавѣтно!

О Маріин сыне!

Ты буди едине

Кораблю моему брегом.

Ты в кораблѣ моем спиши,

Востани! Мой плач услыши!

Ах, запрети морю,

Даждь помощь мнѣ скору!

Ах, востани, моя славо!

Избави мя от напасти,

Смири душе тлѣнны страсти,

Се дух мой терзают,

Жизнь огорчевают.

Спаси мя, Петра,⁵⁶ молюся!

Конец.

Сложенна 1785 года, сентемвра 17 дня, в селѣ Великом Бурлукѣ.⁵⁷

ПѢСНЬ 30-я

Из сего древняго стиха:

Τη̃ς ώρας ’απόλαυε, ταχύ γάρ πάντα γηράσκει:

Έν θέρος ’εξ ’ερίφου τραχύν ’ένηχε τραγόν.

Сирѣчь:

Наслаждайся дней твоих,⁵⁸ все бо вмалѣ старѣет:

В одно лѣто из козленка стал косматый цап.

Осѣнь нам проходит, а весна пришла,

Мать козленка родит, как весна пришла.

Едва лѣто запало, а козля цапом стало,

Цап бородатый.

Ах, отвержем печали! Ах, вѣк наш краткій, малый!

Будь сладкая жизнь!

Кто грусть во утробѣ носит завсегда,

Тот лежит во гробѣ, не жил никогда.

Ах, утѣха и радость! О сердечная сладость!

Прямая ты жизнь.

Не красна долготою, но красна добротою,

Как пѣснь, так и жизнь.

Жив бог миросердый, я его люблю.

Он мнѣ камень твердый; сладко грусть терплю.

Он жив, не умирая, живет же с ним живая

Моя и душа.

А кому он не служит, пущай тот бѣдный тужит

Прямой сирота.

Хочеш ли жить в сласти? Не завидь нигдѣ.

Будь сыт з малой части, не убойся вездѣ.

Плюнь на гробныя прахи и на дѣтскія страхи;

Покой - смерть, не вред.

Так живал афинейскій, так живал и еврейскій

Епикур - Христос.⁵⁹

Конец.

Сложена во время открытія Харковскаго намѣстничества,⁶⁰ когда я скитался в монастырѣ Сѣннянском.

Григорій Варсава Сковорода.

ПРИМІТКИ

Ще за життя Г. Сковороди його твори, що поширювалися у рукописах, набули популярності. Однак друком вони почали з’являтися тільки після смерті письменника. У 1798 р. М. І. Антоновський вперше опублікував трактат «Наркісс» (без імені автора). У 1861 р. І. Т. Лисенков видав вибрані твори Сковороди під назвою: Сочинения в стихах и прозе Григория Саввича Сковороды. С его портретом и почерком его руки. Спб., 1861 (далі скорочено: Видання 1861 р.).

У 1894 р. Д. І. Багалій здійснив перше наукове видання: Сочинения Григория Саввича Сковороды, собранные и редактированные проф. Д. И. Багалеем. Юбилейное издание (1794-1894 год). С портретом его, видом могилы и снимками почерка, 7-й том Сборника Харьковского историко-филологического общества, Х., 1894 (далі скорочено: Видання 1894 р.).

У 1912 р. В. Д. Бонч-Бруєвич задумав видати зібрання творів у двох томах, але опублікував лише перший том під назвою: Собрание сочинений Г. С. Сковороды, том І. С биографией Г. С. Сковороды М. И. Ковалинского, с заметками и примечаниями Владимира Бонч-Бруевича. Спб., 1912 (далі скорочено: Видання 1912 р.).

Перше за радянського часу двотомне видання творів Сковороди було здійснене 1961 р.: Сковорода Григорій. Твори в 2-х т. Вид-во АН УРСР. К., 1961 (далі скорочено: Твори в 2-х т.). На основі цього видання були надруковані «Вибрані твори в 2-х т.» (К., «Дніпро», 1972) та «Літературні твори» (К., «Наукова думка», 1972).

До 250-річного ювілею Г. Сковороди вийшло у світ нове, доповнене видання: Сковорода Григорій. Повне зібрання творів у 2-х т. К., «Наукова думка», 1973 (далі скорочено: Повне зібрання). Це видання підготовлене переважно за автографами та авторитетними списками творів письменника-філософа. При підготовці даного видання ми використовували Повне зібрання, зберігаючи основні принципи відтворення текстів, зумовлені бажанням зберегти особливості мови і стилю творів Сковороди, а також прагненням зробити їх доступними для широкого кола читачів. Оскільки тексти Сковороди є пам’ятками української старокнижної мови XVIII ст., то максимально збережено їх мовностилістичну своєрідність, а також літери «ѣ», «і» перед голосними, неусталене написання «і», «и», «ы» на початку та в середині слів, непослідовне вживання «ь» після приголосних, в кінці та в середині слів тощо.

У виданні збережено церковнослов’янські форми та словозміну, неусталений правопис префіксів, паралельні написання того самого слова, які відбивають взаємовплив російської та української мовних стихій або свідчать про неусталеність мовноправописних норм часів Сковороди. Певні зміни зроблено в орфографії та пунктуації, відповідно до сучасного правопису. Зокрема знято «ъ» в кінці слів, уніфіковано непослідовне написання слів (разом, окремо та через дефіс), вживання великих літер.

Закреслені автором слова, граматичні виправлення, різночитання автографів у даному виданні не наводяться. Редакторські кон’єктури, а також уточнення окремих слів або фраз за іншими списками чи автографами подаються в квадратних дужках.

Відбираючи тексти, упорядник виходив з усвідомлення того, що Сковорода в суто літературних жанрах (віршах, піснях, епіграмах, байках, листах) виступає як мислитель, а власне філософські його твори (діалоги, притчі, трактати) мають багато рис творів літературних. У ранній період Сковорода виступав переважно як поет і байкар. Більшість його творів написана старокнижною українською мовою XVIII ст., окремі твори - двома мовами (українською та латинською), а частина віршів та епіграм - латинською мовою. Цією мовою написано кілька десятків листів до М. Ковалинського, К. Ляшевецького, Ф. Жебокрицького та інших.

Оскільки дане видання розраховане на широкого читача, латинські вірші з листів, вірші, епіграми та вибрані листи подаються лише в перекладах сучасною українською мовою. Виняток зроблено для кількох віршованих творів, написаних двома мовами (наприклад «Басня Есопова»).

Принцип видання жанрово-хронологічний: спочатку подається збірка «Сад божественних пѣсней» та вірші й епіграми, що не ввійшли до цього циклу, далі вміщено «Басни Харьковскія»; потім у хронологічному порядку друкуються найбільш цікаві з художньо-літературного погляду трактати, діалоги та притчі.

З деякими скороченнями подаються тези конспекту «Начальная дверь ко христіанскому добронравію» та фрагменти трактату «Икона Алківіадская».

Що ж до діалогів та притч, то вони становлять інтерес і з літературного боку, і як твори філософські. З них найбільш цікаві друкуються повністю, окремі у фрагментах.

З прозових перекладів до видання включені «Книжечка Плутархова о спокойствіи души» та «Ода» Сидронія Гозія.

Значна частина листів Сковороди написана латинською мовою і адресована М. Ковалинському, причому деякі листи є віршовими посланнями. В попередніх виданнях такі вірші подано серед листів. У даному виданні переклади найбільш цікавих з цих послань друкуються окремо. До видання включено переклади тих вибраних латинських листів, які становлять інтерес з літературного, філософського або біографічного погляду.

Примітки Сковороди, що в його автографах позначені літерами «а», «б», «в» тощо, вміщуються під текстами посторінково і беззастережно. Коментовані місця, а також іноземні тексти, переклад яких подається у примітках до творів, у тексті позначаються цифровими відсилками до коментарів.⁶¹

Тексти в основному подаються за Повним зібранням, з уточненням за наявними автографами та авторитетними списками.

ВІРШІ. ПІСНІ. БАЙКИ

САД БОЖЕСТВЕННЫХ ПѢСНЕЙ, ПРОЗЯБШІЙ ИЗ ЗЕРН СВЯЩЕННАГО ПИСАНІЯ

Збірка «Сад божественних пѣсней» включає 30 творів, написаних Сковородою в 50-80-х роках XVIII ст. Найбільш рання з датованих пісень належить до 1757 р., а найбільш пізня - 1785 р. Проте більшість пісень було написано в 60-х роках. Пісні писались з різних приводів і були об’єднані в окрему збірку пізніше, очевидно, після 1785 р. (тобто після написання найпізнішої пісні).

Автограф збірки невідомий. Однак у IV томі рукописного зібрання М. І. Ковалинського (Інститут літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР (далі ІЛ), ф. 86, № 24) серед листів Сковороди зберігаються автографи окремих пісень, що належать до 50-60-х років і увійшли до збірки пізніше.

Відомі чотири списки «Сада божественних пѣсней». Найповніший із них міститься у II томі рукописного зібрання Ковалинського (ІЛ, ф. 86, № 7) в одному зошиті з автографами Сковороди. Він і покладений в основу публікацій у Повному зібранні.

Окремі пісні збірки друкувалися у різних журналах середини XIX ст. Вперше збірка «Сад божественних пѣсней» в цілому була надрукована у виданні 1861 р. (с. 1-46) за списком, який зберігається в ІЛ, ф. 86, № 1.

У виданні 1894 р. в основу публікації покладено список з рукописного зібрання Ковалинського. За цим же списком як найбільш повним і найближчим до оригіналу (ІЛ, ф. 86, № 7) «Сад божественних пѣсней» публікувався у названих радянських виданнях.

Подається за Повним зібранням, т. 1, с. 60-89.

Пѣснь 1-я

Ранній автограф під назвою «Боится народ...» зберігається в ІЛ, ф. 86, №24,арк. 88. У такій редакції пісня міститься і в листі Сковороди, написаному, очевидно, в 1758 р. на ім’я Іоїля, який на той час був кафедральним писарем при Переяславській консисторії (див.: Махновець Л. Григорій Сковорода, с. 136-137). Вона супроводиться таким новорічним побажанням:

«Настав Новий рік, радуйся по-новому, шановний добродію!

Хай гарним буде для тебе Новий рік!

З новим здоров’ям, друже, з новим щастям!

Про це, дорогий Іоїле, молиться Григорій, молодий любитель еллінів, а твій старий друг».

Пѣснь 2-я

Один із ранніх автографів пісні зберігається в IV томі рукописного зібрання М. Ковалинського (ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 95,96).

Відомий також окремий автограф пісні, розбитий на строфи у відповідності з внутрішніми цезурними римами. Його текст див. у Повному зібранні, т. 1, с. 467.

Пѣснь 5-я

Список під назвою «Cantus nativitatis Christi» («Пісня різдву Христову»), зроблений М. Ковалинським, зберігається в IV томі його рукописного зібрання (ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 69).

Пѣснь 6-я

Текст пісні автор повністю включив до твору «Брань архистратига Михаила со Сатаною» (див.: Повне зібрання, т. 2, с.80).

Пѣснь 9-я

Варіант пісні, датований 1761 р., включений автором як посвята до твору «Разговор, называемый алфавит, или букварь мира» (див.: Повне зібрання, т. 1, с. 411).

Пѣснь 10-я

Вперше надруковано А. Хиждеу в журн. «Телескоп», 1831, № 6, с. 578-582. Чорновий недатований автограф зберігається в IV томі зібрання М. Ковалинського (ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 80 зв.). Л. Махновець вважає, що цей автограф належить до коврайського періоду життя Сковороди (1753-1759 рр.) (див.: Махновець Л. Григорій Сковорода, с. 142-143). Чорновий автограф із зошита Ковалинського має епіграфом слова Горація «Solum curo feliciter mori» (Дбаю про те, щоб щасливо померти). Це свідчить, що епіграф з Біблії був доданий пізніше при укладанні циклу. Чорновий автограф опублікований у Повному зібранні, т. 1, с. 470-471. В ньому є цікава сатирично-викривальна строфа, відсутня у списку, за яким друкується «Сад»:

Тот панегірик сплѣтает со лжей,

Лѣкар в подряд ставит мертвих людей,

Сей образы жировых чтет тузов,

Стіопка бѣжит, как на сватбу, в позов...

Пѣснь 11-я

Автограф пісні міститься у листі до М. Ковалинського, датованому 1767 р. (ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 114). До тексту додана примітка автора до слів: стан - військовий табір, місцеперебування, берег; яскиня - місце підземне і темне і тісне. Крім того, в листі пісня супроводжується таким авторським коментарем: «Ця пісня - не великий камінь, а дуже маленький камінець, проте небезкорисний для виховання благочестя. Всередині він, без сумніву, має іскорку і не позбавлений леза, щоб вирізати плотські пристрасті; він трохи схожий на ті кремені, за допомогою яких у юдеїв колись робилося обрізання. Ми прив’язані до світу, ми захопились плоттю, заплутались у софізмах диявола. Проте якщо ми частіше будемо робити вправи, то є надія, що ми коли-небудь з них виплутаємося і піднімемося увись для насищеніа» (Повне зібрання, т. 2, с. 352-353).

Під назвою «Ангельская пѣснь» пісня повністю включена автором у твір «Брань архистратига Михаила со Сатаною» (див.: Повне зібрання, т. 2, с. 73-74).

Пѣснь 13-я

Ранній автограф пісні зберігається в ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 85. Він має епіграф: O fortunatos nimium bona si sua norint agricolas (Virg., 2 Georg., vers. 458) - О надзвичайно щасливі хлібороби, якби вони тільки знали про свої блага (Вергілій, 2 «Георгіки», вірш 458). Цей автограф опублікований у Повному зібранні, т. 1, с. 476.

Пѣснь 14-я

Мотиви пісні варіюються у багатьох творах Сковороди. В окремих випадках наводяться варіанти деяких строф пісні. Так, у діалозі «Бесѣда, нареченная двое о том, что блаженным быть легко», де багато місця відводиться алегоричному витлумаченню емблем та символів, наведено варіант четвертої строфи:

Си́рен лестный окіана!

Гласом его обаянна,

Бѣдная душа на пути

Всегда желает уснути,

Не допливши брега.

Рядки супроводжуються такими словами співбесідника Фарри: «Се исполпилось на мнѣ, что я мальчиком пѣвал». Інший співбесідник відповідає йому словами, які є варіантом сьомої строфи тієї ж пісні:

Распростри бодр вѣтрила

И ума твоего крыла,

Пловущи на бурном морѣ,

Возведи очеса горѣ,

Да потечешь путь прав.

(Повне зібрання, т. 1, с. 265).

Л. Махновець вважає, що пісня є відгуком Сковороди на драматичні події, коли було ув’язнено і вбито Петра III і на російський престол сіла його дружина Катерина II (див.: Махновець Л. Григорій Сковорода, с. 171-173). Однак мотиви пісні занадто узагальнені, традиційні і прив’язувати їх до названої події навряд чи доцільно. Тим більше, що поет сам називає її «древняя малороссійска о суєтѣ и лести мірской».

Пѣснь 17-я

Крім трьох списків у збірці «Сад божественних пѣсней», відомий список пісні, зроблений рукою М. Ковалинського (ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 39), під назвою «Himnus. Житейское море» (див.: Повне зібрання, т. 1, с. 474).

Пѣснь 18-я

Вперше опубліковано А. Хиждеу в журн. «Телескоп», 1831, № 6, с. 578-582.

Пѣснь 20-я

Пісня, очевидно, написана в 1762 р. (див.: Махновець Л. Григорій Сковорода, с. 175).

Пѣснь 22-я

Ранній автограф пісні під назвою «Помни послѣдняя» зберігається в IV томі рукописного зібрання М. Ковалинського (ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 94). Надрукований у Повному зібранні, т. 1, с. 476.

25-я пѣснь отходная

Автограф пісні міститься у листі Сковороди до Гервасія Якубовича (ІЛ, ф. 86, № 24, арк. 66-67). Подаємо текст, яким супроводжується пісня: «Ти уже готовий до від’їзду. Нам здається, що ти вже линеш на крилах. Тому на ознаку нашої синівської любові й пошани до тебе прийми від нас пісню відхідну, яка називається по-грецьки апобатерион. Апобатерион походить від грецького слова ’αποβαίνειν, що означає відходити, від’їжджати. В пісні тих, що від’їжджають, проводжають побажаннями добра і різних благ. Правда, наша пісня майже зовсім селянська і проста, написана простонародною мовою, але я сміливо заявляю, що при своїй простонародності і простоті вона щира, чиста і безпосередня. Царів і тиранів ми часто всупереч нашій волі вихваляємо, але з друзями справа зовсім інша. Те, що тут сказане, викликане не силою, не страхом, але прихильністю. Від лестощів моє серце не менш далеке, ніж Китай від Португалії. Але чого я виправдовуюсь? Хіба хто мене звинувачує? Ніби я не знаю, що ти її з задоволенням приймеш не тому, що це пісня; не тому, що вона звернена до тебе, але тому, що належить мені, якого ти не ненавидиш, щоб не сказати - любиш. Ми зараз, сумуючи за тобою, втішаємо себе цією пісенькою, співаючи її під звуки кифари або ліри. І в дальшому, коли цей сум збільшиться від розлуки з тобою, будемо пом’якшувати його тим же способом...» (Повне зібрання, т. 2, с. 381-382).

_____________

Сковорода Г. С.

САД БОЖЕСТВЕННЫХ ПѢСНЕЙ

064

Друкований текст для вичитування взято з:

Григорій Сковорода. Вірші. Пісні. Байки. Діалоги. Трактати. Притчі. Прозові переклади. Листи. Київ, «Наукова думка», 1983.

Серія «Бібліотека української літератури»

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

© Остаточне вичитування, форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2023

© Електронна бібліотека

класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2023

¹ - Перун - у міфології східних слов’ян - бог грому та блискавки.

² - Силоам, Силоамська купіль- джерело, що витікає зі скали поблизу Єрусалима: воду джерела вважали священною.

³ - Йдеться про біблійного апостола Павла, якого Сковорода особливо виділяв серед інших апостолів і до висловлювань якого часто звертався.

⁴ - Згідно з біблійною легендою, купина неопалима - кущ, що горить і не згоряє, у вигляді якого нібито бог з’явився Авраамові.

⁵ - За біблійними легендами, Ісус Христос народився в яслах, на сіні.

⁶ - За Біблією, Іоанн Хреститель вважається предтечею Христа, бо він пророкував скору появу спасителя - месії, тобто Христа, який начебто має знищити зло і встановити справедливість на землі.

⁷ - О буйства Афин! - Очевидно, йдеться про дану в Біблії оцінку життя афінського суспільства. У виданні 1861 р. до цих слів додано таку примітку: «Конечно для тѣх, кои, подобно афинянам, в том только время и проводят, что говорят и слушают что-нибудь новое» («Діяння апостолів», 77, 21).

⁸ - У піснях і філософських діалогах Сковорода неодноразово звертається до образу оленя, що, «нажравшись змей, скачет на горы к чистим источникам». Алегорично-символічне витлумачення оленя сягає в сиву давнину. В світосприйманні язичества, в міфах, а потім і в християнстві він був символом різноманітних моральних уявлень та понять. Так, у народній дохристиянській свідомості він символізував сонячне божество. В Біблії він іноді вважався символом Христа. Улюбленим образом він був також у візантійських мініатюрах та житіях святих. Таке уявлення поширилося і закріпилося у середньовіччі як у писемній літературі, так і в народній творчості (див.: Сумцов Н. Культурные переживання. Олень в произведениях народной словесности и искусства.- «Киевская старина», 1889, кн. 1, січень).

⁹ - Голгофа - гора, на якій, за Біблією, був розіп’ятий Христос.

¹⁰ - ...вот кто-то косит! - Сковорода, очевидно, натякає на анекдот, відомий під назвою «Стрижене - кошене» або «Жінка поперек».

¹¹ - Сирах - книга Ісуса, сина Сіраха- частина неканонічного тексту Старого завіту Біблії.

¹² - Венерин амур - у римській міфології Венера - богиня кохання і краси, Амур - бог кохання, супутник Венери.

¹³ - Бездна бездну призывает...- В основі цього афоризму - текст з Псалтиря Давида (гл. 8, псалом 41): «Безодня безодню закликає голосом водоспадів твоїх; всі води твої і хвилі твої пройшли наді мною».

¹⁴ - «Пѣснь пѣсней» - одна з найпоетичніших книг Старого завіту Біблії, приписувана іудейському царю Соломону.

¹⁵ - Древняя малороссійска о суєтѣ и лести мірской.- Ці слова, мабуть, означають те, що ця старовинна книжна пісня користувалася популярністю серед читачів XVII-XVIII ст.

¹⁶ - Аввакум - біблійний пророк, якому приписують авторство однієї з книг Старого завіту Біблії.

¹⁷ - Проглашает придревнею басню о седмиглавной змеѣ, именуемей гидра, сирѣчь змій водный. Со зміем сим боролся древній герой Ираклій. Отсѣчена одна глава. Вдруг на то мѣсто произрастало двѣ или три. Что дѣлать? Ираклій с помощію друга своего Іолея разженным желѣзом прижег каждую голову. И так почил от брани. Прим. автора.

¹⁸ - У грецькій міфології сирени - напівжінки, напівптахи, які начебто жили на острові біля південних берегів Італії і своїм чарівним співом заманювали мореплавців у небезпечні місця, де ті гинули. Сковорода алегорично витлумачує їх як образ примар суєтного світу, які зваблюють людину на манівці, роблять немічною серед бурхливого житейського моря.

¹⁹ - Згідно з Біблією, пророка Іону, який забув про наказ бога, проковтнув кит і через кілька днів живим викинув на берег. В уявленні Сковороди кит символізує пристрасть, ненажерливість, неспокій житейського моря.

²⁰ - Житіе наше есть море, тѣлишко - лоточка. Мысли есть вѣяніе вѣтров. Гавань есть блаженство. Коль же красна рѣчь сія! Ума твоего крила... Птица бо есть сердце наше и аще оно не увязло, можем воспѣть и мы: «Душа наша, яко птица избависи». Прим. автора.

²¹ - Ираклій - Геракл, або Геркулес, міфічний грецький герой. Сковорода має на увазі міф про знищення Гераклом лернейської гідри.

²² - Іолей - Іолай, друг, небіж і супутник Геракла, який віддав Іолаю свою дружину Мегару.

²³ - Кифа, правдивѣе же кефа, есть слово еврейское. Еллински - петра, сіесть каменная гора; польски - скала. Она часто кораблям бывает пристань с городом. Сей есть образ блаженства, мѣста злачнаго, гдѣ человѣк от китов, от сирен и от волненій мірских упокоевается по оному: «На мѣстѣ злачнѣ всели мя...» Сіе имя кифа дает Христос Петру верховному. Для чего? Для того, что и то и другое обитает в сердцѣ. Сердце же, а не плоть, есть истинным человѣком. Чистое сердце, святыня, блаженство, истинный человѣк - есть тожде. Сего ради всякій христіанин, имущій сердце чисто, есть и сын голубов, и кифа. Но Петр святый между всею церковію есть архикифа и архибаріона, яко верховный предстоятель церкви. Аввакум стоит на собственной своей стражѣ. «На стражѣ моей стану и взыйду на кифу». Петр же и о стадѣ, порученном и утвержденном на нем, бдит.

Блевотина есть то нечистое сердце, пѣнящееся и клокочущее, аки морскими волнами, похотьми мірскими. Они суть честолюбіе, сребролюбіе, сластолюбіе. В то время сердце есть ад и змій, изблевающій горькія и скверныя оныя воды: «Волнуются нечестивыи и почити не возмогут»; «Гроб отверст - гортань их». Вси сіи во святом писмѣ не только китами и зміями, но и псом, изблевающим и на блевотину возвращающимся и мочащим к стѣнѣ, сіесть испущающим урину, образуются рѣки, бо сердце их суть урина и вода неключима, раздѣляемая от вод оных: «Раздѣли бог между водою»; «Рѣки от чрева его потекут, воды живыя». «Отрыгну сердце мое слово благо». Вся бо церковь, утвержденная на кефѣ, поет: «Господь пасет мя...»; «На водѣ покойнѣ воспита мя». И вси они суть Иракліи оныи. «Лутчій муж долготерпѣлив, нежели разоряяй грады», сіесть державу имущій над страстьми. «Сотворил еси нас бог нашему цари іереи». Прим. автора.

²⁴ - Сином Давида був Соломон. Але в даному разі це метафора: мається на увазі Ісус Христос. Згідно з євангельською притчею, жебрак Лазар за страждання на землі потрапив у царство небесне, а багатій - у пекло (Євангеліє від Луки, гл. 16).

²⁵ - Ведро значит небесную свѣтлость и чистоту воздуха; войшло в славянскій язык из еллинскаго; у них свѣтлость воздуха глаголется: τό φαι̃δρον του̃ ου̃ρανού. Прим. автора.

²⁶ - Уподібнення світу бурхливому та небезпечному океанові становить один із найпопулярніших мотивів усієї давньої поезії і передусім так званих духовних віршів, традиції яких сприймав Сковорода.

²⁷ - Мається на увазі вісниця миру і спокою голубка, що, за Біблією, принесла Ною звістку про кінець всесвітнього потопу, яким бог покарав грішних людей.

²⁸ - Чермное море - Червоне море.

²⁹ - Видя житія сего я горе... О горе сущим в нем! - Традиційні мотиви античної літератури - порівняння життя з морем, морським плаванням. «В образі бурі, хвиль, скель, гавані, корабля, плавання по морю, керманича й корабельної катастрофи грецькі автори описували майже всю дійсність, з якою їм доводилось мати справу... Звичним було порівняння життя з плаванням, біди - з бурею, філософії з гаванню, держави з кораблем. Особливо уподобали образ гавані стоїки, для яких вона була символом щастя, знайденого мудрецем» (Миллер Т. А. Образы моря в письмах каппадокийцев и Иоанна Златоуста.- В кн.: Античность и современность. М., 1972, с. 860). Ця традиція була продовжена у візантійську епоху і стала загальноприйнятою. Як бачимо, наслідує її і Сковорода, в творах якого дуже часто використовуються ці образи.

³⁰ - Ой ты, птичко жолтобоко...- За О. Потебнею, ця пісня об’єднує в собі мотиви двох груп народних пісень, а саме давніх пісень про ремеза та мотивів, які знайшли вираження у пісні «Ой не, стій, вербо, над водою» (див.: Потебня А. А. Обьяснение малорусских и сродных народных песен. Варшава, 1883, с. 237).

³¹ - У Ковраях, у поміщика С. Томари, Сковорода в 1753-1759 рр. з перервою працював домашнім учителем його сина Василя. Ці роки відіграли істотну роль у формуванні світогляду майбутнього мислителя і письменника.

³² - Сигор - моавітське місто, одне з п’яти міст содомського Пентиполя, яке, за Біблією, було збережено для Лота від знищення, що його зазнали Содом і Гоморра.

³³ - ...Лот со дщерьми.- За Біблією, з усіх мешканців міст Содома і Гоморри врятувалися тільки Лот та його дочки. Дружина Лота була перетворена на соляний стовп за порушення наказу бога не оглядатися. Сковорода дав алегорично-символічну інтерпретацію цієї легенди у творі «Жена Лотова» (див.: Повне зібрання, т. 2, с. 32-58).

³⁴ - Харрань - місто в Месопотамії, один із центрів вавілонської культури. За Біблією, воно прославилось багатством і достатком.

³⁵ - Гергесенська земля згадується в Біблії; у Сковороди символізує недостойне життя, якого повинен уникати той, хто прагне високого ідеалу і досконалості.

³⁶ - «Часть моя еси, господи...», «Боже сердца моего и часть моя, боже, вовѣки». Прим. автора.

³⁷ - Сіон - слово еврейское. Значит то же, что еллински - πύργος, σκοπιά рим.- specula. Так назывался Іерусалимскій замок; славенски - зор, стража, горница. Прим. автора.

³⁸ - Іерихон-град есть образ суетнаго міра сего и лестнаго. Он широкій, сирѣчь роскошным путем водит юных в разбойники, сіесть в челюсти зміины и гидрыны, в смертныя грѣхи. Quaenam maxima peccatoribus poena? Ipsum peccatum.- Ничто же есть злѣе грѣха и жала, убо его ничто же ни в сем, ни в оном вѣцѣ мучительнѣе. «Жало смерти - грѣх». «Грѣхопаденіе кто разумѣет? Блажен той един, кто разумѣет». «Блажен муж, иже на пути грѣшных не ста». «Открый очи мои...» Прим. автора.

³⁹ - Іерихон - місто в Палестині, яке, за Біблією, було зруйноване від звуку сурм ізраїльських воїнів. У Сковороди Ієрихон символізує неприйнятний і ненависний світ злочинства та гріховності.

⁴⁰ - Один філософ, якого запитали, що він вважає за найцінніше, відповів: час (лат.).

⁴¹ - Горацій Квінт Флакк (65-8 до н. е.) - римський поет, до творів якого Сковорода ставився з великою прихильністю. В розумінні Сковороди справжній поет ототожнюється з пророком, оскільки навчає не про видиме і скороминуще, а про вічне, істинне.

⁴² - Покою просить у богів той, хто у відкритому морі (лат.).

⁴³ - Nihil est ab omni parte beatum - есть чаша всѣм людям. Прим. автора.

⁴⁴ - Пѣснь отходная.- У давній поетиці цей панегіричний жанр користувався чималою популярністю.

⁴⁵ - Гервасій Якубович - білгородський архімандрит, який підтримував Сковороду, запросив його на викладацьку роботу до Харківського колегіуму.

⁴⁶ - Іоанн Козлович - з 1753 р. до 17 березня 1757 р. переяславський єпископ. Під його наглядом перебувала Переяславська семінарія, в якій Сковорода в 1750/51 навчальному році викладав курс поетики. Раніше вважалося, що саме він вигнав Сковороду з семінарії. Насправді це зробив його попередник - Никодим Срібницький.

⁴⁷ - Іоасаф Миткевич - єпископ, очолював Білгородську єпархію. Під його наглядом перебував і Харківський колегіум, в якому Сковорода викладав поетику, грецьку мову. Міткевич прихильно ставився до Сковороди, намагався використати його знання та педагогічні здібності. Очевидно, саме йому Сковорода присвятив вірш «На день народження білгородського єпископа», переклад якого подається далі.

⁴⁸ - Версалія (Versailles) именуется французскаго царя едем, сирѣчь рай, или сладостный сад, неизреченных свѣтских утѣх исполнен. Прим. автора.

⁴⁹ - Версальскіи лѣса.- Йдеться про Версальський палац та парковий ансамбль, спорудження яких розпочалося за часів короля Людовіка XIV.

⁵⁰ - Коперник есть новѣйшій астроном. Нынѣ его систему, сирѣчь план, или типик, небесных кругов весь мыр принял. Родился над Вислою, в польском городе Торунѣ. Сист[ему] свою издал в [1543 г.]. Сфера есть слово еллинское, славенски: круг, клуб, мяч, глобус, гира, шар, круг луны, круг солнца. Прим. автора.

⁵¹ - Коперниковски сферы...- тобто геліоцентрична будова всесвіту, відкрита М. Коперником.

⁵² - Блаженная натура есть имя господа вседержителя. Прим. автора.

⁵³ - Августин Аврелій (354-430) - один з отців християнської церкви, послідовник неоплатонізму в християнській філософії. Твердження Августина про те, що пекло - в самій душі людини і що треба побороти злу волю і віддатися на волю божу, Сковорода використовував для обгрунтування своєї концепції.

⁵⁴ - Ад слово еллинское, значит темницу, мѣсто преисподнее, лишенное свѣта, веселія и дражайшія злата - свободы. Адскій узник есть зерцалом плѣнниковъ мучительныя своея воли, и сія лютая фуріа непрерывно вѣчно их мучит. Прим. автора.

⁵⁵ - Что нужность не трудна, что трудность не нужна.- Так Сковорода переосмислює одне з близьких йому положень етики давньогрецького філософа-матеріаліста Епікура (341-270 до н. е.), який у листі до Менекея писав: «Все природне легко видобувається, а пусте (зайве) важко, досягається» (Материалисты Древней Греции. М., 1955, с. 211).

⁵⁶ - Петр - очевидно, мається на увазі біблійний апостол Петро, ім’я якого походить від грецького πέτρα- скала, камінь, що є символом певності, надії.

⁵⁷ - ...в селѣ Великом Бурлукѣ...- тепер райцентр у Харківській області.

⁵⁸ - Наслаждайся дней твоих...- Цю старовинну грецьку епіграму Сковорода виявив у бібліотеці Троїце-Сергієвої лаври. Про це він писав в одному з листів до М. Ковалинського. У пісні Сковорода свої улюблені ідеї висловлює точними афористичними формулами.

⁵⁹ - Так живал афинейскій, так живал и еврейскій Епикур - Христос.- У цих рядках, що завершують цикл «Сад божественних пѣсней», образно висловлена думка Сковороди про те, що Христос - це алегоричний образ праведного способу життя. Така позиція суперечила ортодоксальній церковній ідеології. Про це, зокрема, свідчить той факт, що церковна цензура у виданні 1861 р. примусила видавця замінити це місце, вилучити згадку про Христа:

Так живал афинейский,

Проводил день-денской

В садах Эпикур.

⁶⁰ - Після розформування слобідських козацьких полків були утворені намісництва. Харківське намісництво утворене 29 вересня 1780 р.

⁶¹ - У нашому електронному перевиданні всі примітки подаються під текстами посторінково. Примітки, які в друкованому виданні позначаються «а», «б», «в» тощо, ми позначаємо як «Прим. автора». Прим. «Відкрита книга».