Руданський С. В.

ПЕРЕКЛАДИ ТА ПЕРЕСПІВИ

ЧОРНИЙ КОЛЬОР

(з польської)

Щоб співати кольор чорний,

Дала-сь голос свій,

І, тобі їдній покорний,

Я співаю кольор чорний,

Бо то кольор мій!

Життя моє сумне було,

Як і кольор той!..

Як згадаю то, що було,

То, що було й не минуло,-

Вмиюся сльозой!..

І тепер я сиротою -

То певная річ!

Нема серденьку покою,

Воно сумне, як порою

Осінняя ніч…

І чекає життя чорне

Сироту, мене;

Бо як мила не пригорне,

Як гадаю, життя чорне,

Як смерть, не мине.

І при гробі не заплаче

Ніхто в чужині,

Хіба чорний крук закряче,

Чорна хмаронька заплаче

Дощем по мені.

Тяжко, тяжко, що на гробі

До судного дня

Не прийде ніхто в жалобі,

Не подумає на гробі,

Хіба ніч їдна.

ЗОЗУЛЯ

(з польської)

На Подолля з України

Зозуленька прилітала,

Прилітала і кувала -

Вона ж мене зчарувала.

Рветься серце до дівчини,

До дівчини з України,

Рветься серце, розпукає,

Як за нюю спогадає…

Зозуленько-голубонько!

Нащо ж було прилітати,

Прилітати, чарувати

І на сльози покидати?..

Ти у неньки-голубочки

Рвеш квітки, плетеш віночки;

А я, бідний сиротина,

Засихаю, як билина!..

Ой зіронько, що із неба

Поглядаєш в Україні,

Ти скажи, скажи дівчині,

Чого мому серцю треба!..

Розкажи, що я горюю

І що в крику, шуму, гуку

Я їдно лиш тілько чую,

Тілько чую: ку-ку! ку-ку!..

По тім небі, дівчинонько,

Полети, лети зіронькой!..

Лети-лети голубонькой

По тім небі, дівчинонько!..

Но дівчина не вертає…

Її мила Україна!..

Її інший пригортає!..

Ох, невдячная дівчина!..

З-ПІД НЕБА РІДНОГО В НЕВОЛЮ

З-під неба рідного в неволю,

На вавілонські береги,

Нас завели з Єрусалима

Тяжкії наші вороги!

Тимпани, гуслі і цимбали

На вербах висіли чужих!..

Ми гірко плакали, ридали -

Не було милості у них!

Вони на сльози не вважали,

Вони казали без жалю:

«Возьміте гуслі і цимбали,

Заграйте пісню нам свою!»

Та як нам грати, як співати

Про славу перших наших днів?

Ні!.. Не дамо ми свої пісні

На сміх заклятих ворогів!..

Розбийтесь, гуслі дорогії!

Порвіться, струни, всі ураз,

Як я рукою на чужині

Доткнуся тільки-но до вас…

Ізсохни ти, руко лукава,

Як тії струни колихнеш!..

Закаменій ти, мій язику,

Як рідну пісню лиш начнеш!..

А ти, кому ми так служили,

Твої коханії сини,

Поглянь, поглянь на нас із неба

І день нещасний спом’яни!

Ти спом’яни, як ворог тяжкий

Невинні душі побивав!

Як руйнував твою святиню

І над руїнами кричав:

«Копайте стіни Русалима!

Нівечте бога і людей!..

Женіть в неволю молодята!

І ріжте старців і дітей!..»

Щасливий будь, хто вам відплатить,

Хто й ваші діти розпів’є

І зо сміхом без серця, жалю

О перший камінь розіб’є.

ЯВІР

(З чеського)

Гнала мати дочку

В неділю раненько:

«Іди ти по воду,

Моя Ганнусенько!

По воду студену,

Під липу зелену!..»

Пішла-пішла Ганя

По воду студену,

Під липу зелену…

Під липою стала,

Думоньку гадала.

Дівча не вертає,

Матінка чекає.

«Пішла ж бо ти, доню,-

З серцем промовляє,-

Бодай не вернулась,

В камінь обернулась!..»

Дівочка здревеніла

Явром зелененьким,

Відро скаменіло

Мармуром біленьким.

А мармур біліє,

Явір зеленіє…

А йшли два молодці,

Обидва бурлаки,

Обидва і браття,

Браття і співаки.

Явір оглядають,

Разом промовляють:

«Що-сьмо, милий брате,

Світа ісходили!..

Явора такого

Ще не находили!..

Не жаль, пане-брате,

Й гіллячку вламати.

І їдну вламали,

Диво увидали:

Дерево й гілляка

Кров’ю закипали.

Другу лиш нагнули,

Вже й слова почули:

«Урвіть по листочку,

Вломіть по гіллячці,

Лиш не мучте серця

Дівчині-біднячці!

Возьміть, мамі дайте,

Мамі заспівайте:

«Закляла ти, ненько,

Свою дочку рідну,

Тепер подивися

На ї долю бідну!..

Ото гілляченьки

Із її рученьки!..

Закляла ти, ненько,

Свою дочку рідну,

Тепер подивися

На ї долю бідну:

От тобі листоньки

З її головоньки!..»

І пішли співаки

Помежи хатами,

Прийшли під віконце

Недоброї мами!..

Під віконцем стали,

Жалібно співали!..

Заридала мати:

«Не грайте, не грайте!

Мому серцю туги

Та й не завдавайте!

Бо й так тугу маю,

Що дочки не маю!..»

ІГОР - КНЯЗЬ СІВЕРСЬКИЙ¹

1

Чи ж не гоже ж то нам буде

Словом давнім, брате,

Словом трудних оповідок

Пісню надпочати,

Пісню тому Ігореві,

Святослава сину,²

Що водив колись на бійку

Храбрую дружину?

Та й почати тую пісню,

Як билина бає,

А не з думки, не з замислу,

Як Боян співає.

Бо Боян той, як кому лиш

За пісню береться,

То мислею по дереві³

Так і розтечеться.

І ганяє сірим вовком

Через гори, яри,

І літає орлом сивим

Під самії хмари.

І лиш було усобиці

Давні спогадає,

Десять соколів на стадо

Лебедів пускає.

І которую лебідку

Сокіл дотикає,

Та лебідка попереду

Пісню і співає

То старому Ярославу,⁴

То тому Мстиславу,⁵

Що касозького Редедю

Зарізав на славу.

Або коли спогадає

Недавню годину,

То й Красному Романові,

Святослава сину.⁶

Не соколів на лебідок

Той Боян пускає:

То він пальці свої віщі

На струни спускає.

І на живі тії струни

Лиш пальці наскочуть,

То вони вже самі славу

Князям і бренькочуть.

Так пічнемо ж собі, брате,

Пісню ту співати

Від Владимира старого⁷

До Ігоря того,

Що закріпив собі розум

На буйнії волі,

Що наострив своє серце

Одвагою в полі;

Що з одваги і дружину

Повів молодецьку

За рідную землю руську

В землю половецьку.

2

Глянув Ігор против сонця -

Сонце померкало,⁸

І од него ціле військо

Тьмою прикривало.

А він каже до дружини:

«Браття і дружино!

Лучче ж нам потятим бути

Ніж в полоні гинуть!

А сядемо, милі браття,

На бистрії коні,

Подивимся, погуляєм

По синьому Доні!»

Спала князеві охота

Дону скуштувати;

І в запалі забув знам’я

І став промовляти:

«Хочу з вами, русинами,

Військом молодецьким,

Коп’є своє приломити

В полі половецькім

Хочу в полі половецькім

Голову зложити

Або Дону великого

Шеломом попити!..»

О Бояне мій, Бояне!

Старий соловію!

Пощебечи полки тії,

Бо я не умію.

Ти по дереві мисленнім

Соловейком граєш,

Ти до хмари і до неба

Думкою літаєш.

Ти споїв би враз і славу,

І тодішнє горе,

Ти слідив би за Трояном⁹

Через ліса-гори.

Скажи ж мені, як почати,

Подай мені руку!..

Може, було так співати

Олегову внуку:

Не соко́ли через поле

Од вітру несуться,

Галичі стада до Дону

Великого б’ються.

Або, може, мій Бояне,

Велесовий внуче,¹⁰

Може, мені так почати,

Може, буде лучче:

Іржуть коні за Сулою;

В Києві весілля;

Трублять труби в Новограді,¹¹

Стяги край Путивля.

Ігор тілько Всеволода¹²

Милого чекає.

Аж Всеволод прибуває,

Брата і вітає:

«Один ти, мій брате-світе!

Одна моя слава!

Таж обидва ми, Ігорю,

Сини Святослава!

Сідлай, брате, свої коні,

А мої готові,

Там, у Курська, осідлані

Стоять наготові.

А мої куряни - жваві

І свідомі діти:

Вони в мене під трубами

Змаленьку вповиті,

Кінцем коп’я годовані,

Зросли у шеломі,

Путь-дороги їм відомі,

Яри їм знакомі.

У них луки натягнуті,

А тули одкриті,

У них шаблі наострені

Ще й крівлею злиті.

Самі скачуть серед поля,

Як вовки кроваві,

Шукаючи собі честі,

А князеві слави!»

І вступив могучий Ігор

В стремено ногою.

І поїхав з своїм військом

По чистому полю.

Сонце йому путь-дорогу

Тьмою заступає,

І ніч стогне і грізьбою

Птахів розбуджає,

І звірина серед степу

Свище, завиває

І на дереві високім

Диво¹³ викликає.

І шле чутку на Помор’є,

Сулу і Суроже,¹⁴

Волгу, Корсунь¹⁵ і до тебе,

Тьмуторканський боже.¹⁶

І половці неготові

Дороги обрали

І до Дону великого

Степом пробігали.

І скрипіли їх теліжки

В опівнічну пору,

Як лебеді розпущені

По синьому морю.

Веде Ігор своє військо,

К Дону поспішає,

А біда його без часу

Птахів попасає.

Та й вовки в ярах подобно

Лиха виглядають,

І орли на кості клектом

Звірину скликають.

На червоні щити брешуть

Степові лисиці…

О Руськая земле, земле!

Ти вже на границі!

Довго-довго ніч смеркає,

Зоря-світ запала,

Мла по полю розкотилась,

Поля повкривала.

Заснув щебет соловійний,

Галки починають,

А русини серед поля

Міцно спочивають.

І все поле згородили

Своїми щитами,

Шукаючи собі честі,

А князеві слави.

3

Рано в п’ятницю русини

Половців нагнали

І полки їх поганії

Прахом потоптали.

І розсипались стрілами

По вражому полю,

Красних дівок половецьких

Гнали у неволю.

Брали злото й паволоки,

Брали й оксамити,

А лишкою мости собі

Почали мостити.

І мостили по болотах

Та по трясовинах

Опанчами, кожухами,

Зроччям половчина.

А червоний стяг і чілку,¹⁷

Білую хоругку

І ратище срібне дали

Олегову внуку.

І Олега гніздо храбре

Спочивати сіло;

О, далеко ж воно, бідне,

В поле залетіло.

Ніби воно й не родилось

Само для обижі

Ні соколу, ні кречету,

Ні звірині хижій;

Ні соколу, ні кречету,

Ні орлову сину,

Ані тобу, чорний ворон,

Вражий половчину!

А Гзак¹⁸ уже сірим вовком

Вибігає з дому,

А за Гзаком Кончак їде

К великому Дону.

На другий день дуже рано

Руські поглядають,

Аж криваві в небі зорі

Світ оповідають,

Чорна туча іде з моря

І закрити хоче

Штирі сонці,¹⁹ і по нії

Блискавка мигкоче.

Бути-бути сього ранку

Великому грому,

І дощеві йти стрілами

З великого Дону!

Тут-то коп’ям проламатись

В полі половецькім,

Тут-то шаблям потріщати

В шеломи полвецькі

На сій річці, на Каялі,²⁰

Край тихого Дону…

О Руськая земле, земле!

Вертайся додому!

Ото й вітер, внук Стрибогів,²¹

Замахав крилами

На Ігоря військо - з моря

Повіяв стрілами.

І движить земля і стогне,

Ріки текуть мутно,

Порох моле покриває,

Стяги мають смутно.

Ідуть з Дону, ідуть з моря

Половецькі сили,

Зі всіх сторін Ігореві

Полки обступили.

І бісові діти криком

Все поле укрили,

А червоними щитами

Русини покрили.

Закричали половчани,

Заіржали коні.

А ти, туре Всеволоде,

Стоїш на бороні!

Ти на військо половецьке

Прискаєш стрілами,

Ти гримиш об їх шеломи

Стальними мечами.

Куди скочиш, де посвітиш

Шеломом блискучим,

Там голови половецькі

Валяться на кучі.

І шеломи оварськії

Щербаті валились,

Бо у тебе, Всеволоде,

Стріли закалились.

Якії ж то, мої браття,

Дорогії рани!

Він забув життя і шани,

Чернігів коханий.

Забув княжиї звичаї

І столицю ясну,

І княгиню свою милу,

Глібовну прекрасну.²²

4

Були віки Троянові,²³

Літа Ярослава,²⁴

Були бійки і Олега,²⁵

Сина Святослава,

Що, бувало, лиш крамо́ли

Мечем висікає

То по цілій землі Руській

Стріли розсіває.

Що, бувало, в Тьмуторкані

В стремено ступає,

А Ізяслав²⁶ у Києві

Брязки зачуває,-

А Владимир Всеволодів²⁷

Хоч сам не без духу,

У Чернігові щоранку

Затикає вуха.

Тогді й самого Бориса,²⁸

Сина Вячеслава,

Привела на суд до себе

Олегова слава

І поклала на зелену

Кінську паполому

За обижу Олегові,

Князю молодому.

Там і князя Ізяслава

Вони доконали,

І Святополк²⁹ свого батька

Із тої Каяли

Повелів на коні взяти,

На угорські коні,

Та відвезти до Києва

До церкви святої.

О, Олега Гориславця³⁰

Війни пам’ятались:

Тогді землі в усобицях

Росли й засівались,

І життя Дайбога внука³¹

В крамолах губилось,

А з-за князів і їх людям

Віку вкоротилось.

Тогді рідко в землі Руській

Орачі співали,

А частіше коло трупів

Ворони кричали,

Та ще галич лепетала

І збирала діти,

Коли з ними на поживу

Хотіла летіти.

Тако-то, люди! Були бійки,

Були в нас і смути,

Та такої, як се була,-

Такої й не чути!

З рання світа до вечора

З вечора до світа

Летять стріли каленії,

Як град серед літа,

Гримлять шаблі об шеломи,

Коп’я молодецькі

Тріщать в полі чужоземнім,

В землі половецькій,

Чорна земля під копитом,³²

Як та рілля, зрита,

Вся костями засіяна

І крівлею злита.

Полягли там Всеволода

Полки головою,

І по цілій землі Руській

Ізійшли тугою…

А що ж мені зашуміло

Рано за горами?

А що ж мені задзвеніло

Ще перед зорями?

То князь Ігор своє військо

В поле завертає,

Бо жаль йому Всеволода,

Що вже погибає.

І билися день, і другий,

І третій день бились,

Та в полудень і Ігоря

Стяги повалились…

Тут-то браття розлучились

З берега Каяли,

Тут для себе кривавого

Вина не дістали.

Тут лиш військо докінчило,

Сватів напоїло,

А само за Руську землю

Землі попоїло.

Никне трава жалощами,

Листя ізсушились,

І дерево небологом

До землі склонилось.

5

Невесела ж бо то, брате,

Година настала:

Вже пустиня та повітря

Силу повкривала.

То в синах Дайбога внука

Злибіда ожила

І на землю Троянову³³

Дівою³⁴ ступила;

І лебіжими крилами

Розплескала море

І у Дону, плескаючи,

Розбудила горе.

Розбудила врем’я тяжке,

Підійнялись фінни,

А у князів на поганих

Усобиця гине,

Бо брат брату став казати:

«Се моє, мій брате!»

«І се моє, і то моє!» -

Другий став казати,

І за мале, як велике,

Стали вимовляти

І самі на себе стали

Крамоли кувати.

А погані зі всіх сторін

Зволікали сили

І на рідну землю Руську

Бідою ходили…

О, далеко ж зайшов сокіл

К морю птахів бити,

Та храброго вже Ігоря

Полку не вскресити.

Жгля і Карна³⁵ в Руську землю

З криком поскакали

І там в полум’ї червонім

Змагу вимивали.

І сплакались руські жони,

Стали голосити:

«Ой уже ж нам мужів наших

Мислю не змисли́ти,

Ні мислею ізмислити,

Думою здумати,

Ні очима оглядати,

Ні гостини брати,

Ні золота, ані срібла

Не пересипати!»

Застогнав-бо вже і Київ

Жалем та тугою,

Зажурився і Чернігів

Напастю лихою,

Туга жятка розлилася,

Наробила жалю,

І печаль тече, жирує

По руському краю.

А князі усе на себе

Крамоли кували,

І погані Руську землю

Всюди оббігали,

І збирали дань по білці

Од кожного двору,

І сипали добром руським

По синьому морю.

Бо тії два Святославці,

Бо тії дві сили,

Всеволод і храбрий Ігор

Кривду розбудили,

Котру батько їх київський

Приспав було тихо…

О, великий Святослав той³⁶

Був половцям лихо!

Він розпудив їх полками,

Стальними мечами;

Він на землю половецьку

Наступив ногами,

Притоптав горби високі

І яри глибокі,

Змутив ріки і озера,

Висушив потоки;

І Коб’яка³⁷ з лукомор’я

Вихром молодецьким

Він вихватив із залізних

Полків половецьких.

І попав Коб’як поганий

В Київ, у столицю,

В Святославові покої

В князеву гридницю.

Тож-то німці та венедці,

Греки та морава

Князя Ігоря не хвалять,

Хвалять Святослава.

Того гудять, бо він стратив

Полки молодецькі

І золото руське всипав

В ріки половецькі.

Ще й для себе, молодого,

Добув сідло нове,

Сів із свого золотого

В сідло кощійове.

6

Зажурилися забрала,

І весілля плаче,

І Святослав зажурився,

Смутний сон побачив.

«Снилось мені,- став казати,-

І бачили очі,

Що в Києві між горами

Спав я сеї ночі

І що ви коло постелі

Тисової стали

І чорною папломою

Мене одягали;

Що хтось мені вино черпав,

Вино синє було

І з тяжкою трутиною

Ізмішане було;

Що з порожніх черепашок

Жемчуг висипали

Мні на груди якісь люди

І мя милували;

Що в теремі злотоверхім

Стелю похитнуло

І дошки самі стояли,

Сволока не було;

Що ворони ті бісові

Всю ніч-вечір грали

Та у Плінська³⁸ на болоні

Ліса оббивали…

А я шлю їх і не зішлю

На синеє море…»

«Княже! - мовили бояри,-

Ум забрало горе!

Се ж бо в тебе два соколи

Полетіло з хати.

З отня стола золотого

Щастя пошукати;

Пошукати Тьмуторкана,

Вернути додому

Або шеломом попити

Великого Дону.

То вже крильця тих соколів

То вже припішали,

Тії крильця вже погані

Шаблями обтяли,

А самих їх опутали

В залізнії пута,

Бо в день третій - пам’ятаєш? -

Темно було тута.

Два червоних стовпи згасло,

Дві сонці стемніло,

І молодих два місяці

З ними потемніло.

То Олега й Святослава

Тьма обволочила,

То й на річці, на Каялі,

Тьма світ перекрила…

Горе-горе землі Руській

Великеє дуже:

Розсипались половчани,

Як гніздо пардуже,

Розсипались, розіллялись,

Морем затопили,

І буйство їх великеє

Дає фінну сили.

І вже ганьба перенеслась

І стала хвалою,

Уже й нужда підійнялась,

Тріснула на волю,

Уже й диво покотилось

По чистому полю.

І готськії діви грають

По синьому морю

І по березі співають,

Руським злотом дзвонять;³⁹

Вихваляють врем’я Буса,⁴⁰

Земсту Шараконя;⁴¹

І милу́ють тую земсту,

Як дитину мати!

[А нам уже, нам, дружині,

Весілля не мати!»]

7

Тоді Святослав великий

Сплакав за синами

І золоте слово мовив,

Змішане з сльозами:

«Ой Ігорю! Всеволоде!

Сини мої милі!

Рано ж бо ви половецьку

Землю заквилили.

Рано землю ту мечами

Стали заквиляти,

Рано, рано собі слави

Почали шукати.

Та нечесно ж бо ви, діти,

Ворога побили,

Та нечесно ж кров погану

По землі пролили…

Знати, серце ваше храбре

У горні стопилось,

Ще й до того у буйості

Само закалилось

Закувалось, закалилось,

Діти мої милі!

Чи ж сивині моїй срібній

Се ви учинили?..

Не виджу ж бо я все власті,

Ані війська много,

Багатого та сильного

Ярослава мого,

Мого брата Ярослава,

Що ходив війною

І з чернігівською биллю,

З биллю і чужою:

Із могутів, із татранів,

І із шелебирів,

Із топчаків, і ревугів,

І із голебирів,⁴²

Що без щита з захалявком

Полки криком били

І в прадідню собі славу,

Не в дзвони дзвонили.

Та сказали ж ви: самі ми

Слави захотіли,

Переднюю самі возьмем,

Задню переділим…

Ой Ігорю! Всеволоде!

Жаль мені вас, діти!

Чи б не диво мні, старому,

Та помолодіти?

Таже в літах саме й сокіл,

Птиць високо гонить

І не дасть гнізда в обижу

З свої оборони.

Але княже зло настало,

Пособи не буде,

Тепер внівеч обернулись

Години і люди!

Під шаблями половчанів

Кричать коло Ромен,

Володимир⁴³ під ранами -

Всюди плач та гомін.

Туга князю Владимиру,

Глібовому сину.

А ти, княже Всеволоде,⁴⁴

Прихильного кинув!

Чи ж не міг би ти здалека

Мислю прилетіти,

Отня стола золотого

Спасти, поглядіти?

Таже веслами ти можеш

Волгу розкропити,

Таже шеломом ти можеш

Весь Дон перелити.

Якби ти був - здешевіли б

Половці погані:

Була б яга по ногаті,

Кощій по різані.⁴⁵

Таж ти можеш і посуху

Стрілити до Дону

Шереширами живими

Глібового дому!

А ти, Рюриче й Давиде!⁴⁶

Правнуки орлові!

Чи ж не ваші ж то шеломи

Плавали по крові?

Чи ж не ваша ж то дружина

Літає на волі,

Як ті тури поранені

На чужому полі?

Вступіть, пани господарі,

В золотеє стрем’я

З обижу половецьку,

За лихеє врем’я.

За рідную землю Руську,

Зе Ігоря рани,

За буйного Святославця

Гримніть на поганих!

Ти, галицький Осмомисле,

Княже Ярославе!⁴⁷

На золотім столі своїм

Ти сидиш у славі.

Підпер гори угорськії

Злізними полками,

Заступив путь королеві,⁴⁸

Звів Дунайські брами,

Кидаючи через хмари

Кремінь до Дунаю,

Наряджаючи по ріках

Судна до Дунаю.

Твоя грізьба пролетіла

Помежи землями,

Ти Києву відмикаєш

Золотії брами.

З отня стола золотого

Острими стрілами

Ти стріляєш і султанів

Десь там за морями.

Стріляй, княже Ярославе,

Кончака лихого,

Половчина поганого,

Кощія старого,

За рідную землю Руську,

За Ігоря рани,

За буйного Святославця

Стріляй його, пане!

А ти, княже буй Романе,

І ти, Местиславе!⁴⁹

Ваші мислі храбра думка

Заносить до слави,

І по славу, по криваву,

Ви ходите сміло,

І плинете ви високо

В буйості на діло,

Як той сокіл, що в повітрі

Крила розширяє,

Коли птицю в своїм буйстві

Замогти бажає…

Бо папорги в вас залізні,

Шеломи латинські,

Ними трісла земля ціла

І сторони фінські:

І ятвяги, й деремела,

Литва й половчани

Склали луки і голови

Під тими мечами…

Князі! Князі! Вже Ігорю

Сонце світ закрило,

І дерево небологом

Листя обронило.

І по Рсі і Сулі стали

Городи ділити,

А храброго вже Ігоря

Полку не вскресити…

Вас Дон, князі, викликає,

Щоб ви полетіли,

І храбрії Ольговичі

На бійку поспіли!

Ой Інгварю, Всеволоде!

Ви руськая слава!

І всі три ви шестокрильці

Гнізда Местислава!⁵⁰

Не побійним ви жеребом

Власть забрали в руки,

На́що ж вам шеломи злоті,

Щити лядські й луки?

Загородіть теє поле

Кріпкими щитами!

Зачиніть ворота полю

Острими стрілами

Та за рідну землю Руську,

За Ігоря рани,

За буйного Святославця

Вийдіть на поганих!

Ідіть, князі! Бо вже й Сула

Од половців стала

І не тече срібним струєм

До Переяслава.

Ба й Литва вже піднялася

На тих полочанів,

І Двіна тече болотом

Од крику поганих.

Там один лиш син Васильків,

Ізяслав Полоцький,⁵¹

Брязнув острими мечами

В шеломи литовські.

Він притріпав було славу

Дідові Всеславу,⁵²

Але і сам покотився

На траву криваву,

Перекритий червоними

Вражими щитами,

Притріпаний литовськими

Острими мечами.

І лотовський князь поганий

Підняв його з крові,

Скотив його на постелю

Та й до нього мовив:

«Вже дружину твою, княже,

Птиці повкривали

І червону кров полоцьку

Звірі позлизали…»

Не було тут його брата,

Брата Брячислава,

Ні другого, Всеволода,

Коло Ізяслава.

Один душу жемчужную

Виронив із тіла

Через рану кривавую,

Злоте ожерілля,

І голоси ниють жалем -

Зникнуло весілля!

Трублять труби городенські…

Княже Ярославе,⁵³

І усі ви, князі, внуки

Та плем’я Всеславе!

Вкладіть мечі вережані,

Знизьте свої стяги,

Уже ж бо ви вискочили

Із дідньої слави:

Бо своїми крамолами

Ви погані стаї

Стали зводити на землю,

На руськії краї,

На руськую рідну землю,

На життя Всеслава,

Котрій уже й од половців

Насил на неслава!»

8

А Всеслав той на сьомому

Трояновім віку⁵⁴

Кинув жереб та й поїхав

По любую дівку.

І крюками, не ногами,

Піднявся на коні,

І прискочив до Києва

В залізнії броні,

І там собі тілько древком

Од копія свого

Дотикався до княжого

Стола золотого.

Із Києва звіром скочив

В північній годині,

З Білгорода обісився

Ще в тумані синім.

І візницями тяжкими

Та трирогачами

Відчинив іще до рання

Новгородські брами;

Розбив славу Ярославу,

Полив сухі ниви,

І з Дудуток⁵⁵ сірим вовком

Скочив до Немиги.⁵⁶

А в Немизі снопи стелять

Та все головами,

А молотять по головах

Стальними ціпами.

І на тоці життя кладуть,

Решетами сіють

І живую душу з тіла

Лопатами віють.

І береги на Немизі,

Низькі та криваві,

Не бологом засіяні -

Руськими костями…

Всеслав, було, людей судить,

Князям раду радить,

А сам вночі сірим вовком

І нудить, і вадить.

З Києва до Тьмуторкана

Ще до кур доскочить,⁵⁷

Путь Хорсові великому⁵⁸

Вовком перескочить.

Тому в Полоцькім дзвонили

Утреню в Софії,

А він чував аж у Київ

Дзвони голоснії.

Але дармо! В другім тілі,

Хоч і душа віща,

Та зазнає біди-лиха,

Як та і не віща.

На його-то, може, долю,

Долю нещасливу,

Боян віщий і ізмислив

Приспівку правдиву:

«Не тра,- каже,- ні хитрому

Ні горазду бути,

Бо і птиці гораздії

Суда не минути…»

О, стогнати землі Руській

Не час, не годину,

Спом’янувши князів первих

Первую годину.

Не сил було пригвіздити

Владимира того⁵⁹

До київських гір високих,

Стола золотого.

То отож-то тепер стали

Стяги та коруги:

Одні стяги Рюрикові,

Давидові другі.⁶⁰

Но й Волинці⁶¹ носять роги,

Їм хоботи крають,

І їх коп’я на Дунаї

Славу їм співають.

9

Ярославни⁶² тихий голос

Незнакомий чує,

Зозулею рано-рано

Бідная воркує:

«Зозулею полечу я,-

Каже,- по Дунаї,

Обмочу рукав бобровий

На річці Каялі.

Вийму з князя молодого

Половецькі стріли

І утру криваві рани

На змученім тілі!»

Ярославна рано плаче

Дрібними сльозами,

У Путивлі на забралі

Воркує словами:

«Ой вітре мій,- каже,- вітре!

Буйнеє вітрило!

Чого ж ти, мій господине,

Вієш через силу?

Чого мечеш, чого гониш

Тії стріли фінські

На легеньких своїх крилах

На милого військо?

А чи ж мало тобі хмари

Віяти на гори

Та кораблі колисати

На синьому морі?

Чого ж ти, мій господарю,

Ти, моє весілля

По ковилю степовому,

Як порох, розвіяв?»

Ярославна рано плаче

Дрібними сльозами,

У Путивлі на забралі

Воркує словами:

«Дніпре славний! Пробив же ти

Каміннії гори

Через землю половецьку

На синєє море!

Милува́в же ти на собі

Живі та здорові

Святославові байдаки

В степи Коб’якові;

Помилу́й же й мого мужа,

Дніпре-господине,

Щоб не слала сліз до нього

Я на море синє!»

Ярославна рано плаче

Дрібними сльозами,

У Путивлі на забралі

Воркує словами:

«Сонце моє золотеє,

Сонце моє ясне!

Всім ти, сонце, єси тепле,

Всім ти, сонце, красне.

Чого ж лучі ті гарячі,

Ті пекучі дуже,

Ти пустило не на хмари,

А на військо мужнє?

І згагою серед поля

Луки їм спрагнуло

І тугою на безвідді

Тули їм заткнуло!»

10

Аж бризнуло синє море

Саме опівночі,

Ідуть змроки туманами,

Закривають очі.

Ігореві бог путь каже

З неволі додому,

На Руськую землю - к отню

Столу золотому.

Позгасали ще звечора

Вечірнії зорі.

Ігор спить не спить і чує,

Мислю мірить поле,

Мірить з Дону великого

До малого Донця.

Аж кінь заржав опівночі,

Що до сходу сонця.

І Овлур⁶³ там за рікою

Свиснув на все поле,

Дає князю розуміти,

Що усе готове…

Але князю, знать, не бути!

Земля загуділа,

Застукала, загримала,

Трава зашуміла.

То вже вежі половецькі

З поля підіймались,

За Ігорем, за Овлуром

У погоню гнались.

А князь Ігор горностаєм

К трістю підбігає,

Скочив гоголем на воду,

На коня впадає;

З коня скочив босим вовком,

Побіг лугом Донця

І соколом під туманом

Летить до схід сонця

І збиває сірі гуси,

Лебеді й тетерю

На голоднеє снідання,

Обід та вечерю.

Коли ж Ігор через степи

Соколом літає,

То Влур за ним сірим вовком

Ззаду підбігає.

І обидва студеную

Росу отрясали,

Бо обидва свої коні

Бистрі підірвали.

«Ой Ігорю! - Донець каже.-

Не мал тобі слави,

Землі Руської весілля,

Кончаку неслави!»

«Ой Донче мій! - Ігор каже.-

Не мал тобі слава,

Що милува́в ти на хвилях

Сина Святослава,

Що стелив траву зелену

Понад берегами,

Одягав туманом теплим

Попід деревами.

Стеріг його ти гоголем

На воді при вітрі,

Чайками на бистрих струях,

Черняддю в повітрі.

Чи ж не правда,- каже,- Стугна

Струю чудну має,

Бо чужі потоки зжерла,

Сама голодає.

І мутнії свої струї

Об корчі розтерла,

Молодому Ростиславу⁶⁴

Дніпра не відперла?

І на темнім не бе́резі

Мати Ростислава⁶⁵

Оплакала молодого

Сина Ростислава.

Там і квіти зажурились,

Жало́бою вкрились,

І дерева із тугою

До землі склонились.

11

Не сороки ж то на полі

Вились, скреготали -

То їздили Гзак з Кончаком

Та сліду шукали.

І ворони не каркали,

І галки замовкли,

Сороки не скреготали,

По́лози лиш повзли.

А ятелі путь до річки

Тукотом справляють,

Соловії живим співом

Світ оповідають.

І мовить Гзак Кончакові:

«Ми жалю не маєм,

Коли сокіл в гніздо летить,

Соколича маєм,

Золоченими стрілами

Його розстріляєм!»

А до Гзака Кончак каже:

«Ми жалю не маєм,

Коли сокіл в гніздо летить,

То ми дівку маєм,

Опутаєм соколича⁶⁶

Та й жалю не маєм!»

І мовить Гзак Кончакові:

«Ой брате мій, брате!

Коли його опутаєм,

Жалю будем мати.

Коли його опутаєм,

Осміють нас люди,

Бо не буде соколича,

І дочки не буде!

Тогді стануть на Каялі

Нас і птиці бити,

І у полі половецькім

Більше нам не жити!»

12

А пішло ж ходюче слово

Сталого Бояна

І на жінку молодую

Співака Когана,

Що жив колись у Олега

І у Святослава

Та хвалив стареє врем’я

Діда Ярослава:

«Хоч без плечей тобі тяжко,

Голово, стояти,

Але гірко і для тіла

Голови не мати…»

І як справді тілу тяжко

Без голови бути,

То так тяжко й землі Руській

Без Ігоря бути.

Сонце світиться на небі,

Небо освітилось,

А князь Ігор в землі Руській,

І все звеселилось.

І дівчата на Дунаї

Співають і в’ються,

І голоси через море

До Києва ллються.

Ігор їде Боричевом⁶⁷

У Київ на прощу

До святої матір-божі

В церкву Пирогощу.⁶⁸

Поклонився, помолився

І сів на посаді -

І городи всі веселі,

І сторони раді!

___________

Колись-то ми князям старим

Співали, мій брате!

А потому і молодим

Прийшлось заспівати.

Слава ж Ігорю, Всеволоду,

Синам Святослава!

Владимиру Ігоричу

І дружині слава!

Здорові ж ви, князі, будьте!

Здорова, дружино!

Що боретесь за христянів,

Що погані гинуть…

Нехай гинуть поганії,

Як у воду камінь!

Зато буде князям слава,

А дружині - амінь.

ЛАСТІВКА

(Польського поета Ленартовича)

Йде дівчина-сиротина,

Тяженько здихає,

А ластівка понад нею

Кругами літає;

І літає, і щебече,

Понад нею в’ється.

Мало-мало крилечками

У коси не б’ється.

«Чого в’єшся, чого б’єшся?

Покинь мене, пташко,

Покинь мене, моя пташко,

Бо й так мені важко!»

«Не покину, не покину,

А буду літати,

Буду тобі за братика

Твого щебетати;

Бо твій братик що день божий

Плаче у темниці:

«Навідайся, моя пташко,

До мої сестриці:

Чи ще вона свого брата

Добром споминає?

Чи ще вона по братові

Сльози проливає?»

НІЧ У НІЧ

(Сербського поета Бранка Радичевича)

Кому миле синє море,

Кому милий місяць, зорі;

Мені мила моя річка,

Мені мила темна нічка.

Я щоночі йду до річки,

Беру човен невеличкий,

Молод весла підіймаю,

На той берег поспішаю.

Вода пінить, човен плине,

Допливає середини,

Страшні хвилі, страшні кручі…

Допоможи, всемогучий!

Вода пінить, човен крає -

Через хвилі пробігає;

Ще раз руки підіймаю,

До берега допливаю;

І на берег живо скачу,

І здалека дівча бачу,

І потиху йду на гору

До милої мої двору.

Близько двору коло плоту

Поглядаю на ворота:

У воротях, як калина,

Моя любая дівчина.

Сонце! живо ж опускайся!

Живо, нічко, підіймайся!

Живо, мила, йди до хати!

Годі мене виглядати!

СНИ

Стоїть сосна одинока

На голій вершині,

І під снігом, на півночі,

Сниться сиротині

Все полудень ясний, теплий,

Долина глибока,

Та джерела живучії,

Та пальма висока.

ПРИМІТКИ

ЧОРНИЙ КОЛЬОР

(З польського)

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 2, с. 29. Автографи: 1. Співомовки, кн. 1, арк. 50-50 звор. Дата: 18 марта 1854 года. Кам.-Подол.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 10-11. У «Заголовках» вказано рік написання - 1854.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 10-11).

ЗОЗУЛЯ

(З польського)

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 2, с. 30. Автографи: 1. Співомовки, кн. 1. арк. 70-71. Дата: 16 генваря 1856 г. Спб.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 11-12. У «Заголовках» вказано рік написання - 1856.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 11-12).

З ПІД НЕБА РІДНОГО В НЕВОЛЮ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 6, с. 113. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, с. 27-28. Назва - «Псалом 109». Дата: 21 марта; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 2-3. Назва - «Псалом 109». У «Заголовках» назва - «Псалом 109» і рік виконання перекладу - 1858. Остаточна назва - в рукописі ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 4: «З-під неба рідного в неволю», яку поет подав з ремаркою: «(см. псал. 136)».

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 2-3; назва - «Нива», с. 4).

Цей самий псалом відомий також у переспіві Т. Шевченка («Псалми Давидові». 136; 1845) та перекладі П. Куліша («Псальма CXXXVII»; 1871).

ЯВІР

(З чеського)

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 6, с. 114. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк, 28-29 звор. Дата: 3 апріля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 18-20. Назва - «Заклята дочка (З чеського)». У «Заголовках» вказано рік виконання перекладу - 1858; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 89-91.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 89-91).

У першодруці редакція журналу «Зоря» та публікатор М. Комаров виправили слово «липу», наявне в усіх трьох автографах, на «вербу», зробили ряд інших виправлень.

ІГОР - КНЯЗЬ СІВЕРСЬКИЙ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1896, № 15, с. 296-298; № 16, с. 311-314; № 17, с. 335-337; № 18, с. 353-356. Автографи: 1. Співомовки, кн. 3, арк. 25-92 звор. Назва «Ігор Сіверський». Дата: 7-9 февраля; 2. ЦНБ, ф. I, № 575, 68 с. Назва - «Слово за повк Ігорів»; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 153-192. У перших двох автографах переклад супроводжується передмовою, паралельно подано староруський текст пам’ятки, у першому автографі наведено схему «Рід князів, котрих споминає співа». У другому автографі передмова має дату: «26 и 27 февраля 1860 года».

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 153-192).

В останньому автографі передмова відсутня. Наводимо її за першим автографом. Тлумачення ряду місць пам’ятки у передмові, як і в авторських примітках, застарілі.

Преслів’я

Співу за сіверського князя Ігоря я переклав з їдної стародавньої співи, котра дійшла аж до нашого часу і називається по-старому «Слово о плъку Игоревѣ».

Зложена сяя стародавня співа межи 17-ю роками панування князя Рюрика Ростиславича, інакше - межи 1194 і 1211 роком. На сей час показує і сам співак у сему місці своєї співи:

О, стонати руской земли,

Поминувше нръвую годину

И пръвых князей!

Того стараго Владимира

Не льзѣ бѣ пригвоздити

Къ горамъ Кыєвскымъ:

Сего бо ньнѣ сташа

Стязи Рюриковы,

А друзии Давыдовы.

Але хто зложив - сего не знати; знати тілько, що він був не північний русин, а полудневий,- то доводить як самая мова, так і той людський звичай, котрий відбився в його співі. На легкий погляд так тобі і зарябіють в очах старослов’янськії слова, та і сам співак на перших стрічках уже заявляє, що він починає свою співу «старыми словесы трудныхъ повѣстий». Але помимо і «старыхъ словесъ», не можна не завважити, що співак усе-таки не міг визволитись від впливу своєї живої мови і мимоволі ужив багато таких власток, котрі і виказують, що він був полудневий, а не північний русин. Так, опівнічний русин ніколи не допускає зм’якшення в наконечникові третьої особи мовнів, дуже неохоче пристає на зм’якшення ц і с, зато г, к і х завсігди складає з и і і, а ніколи з ы; а русин полудневий як та теє наконечник третьої особи мовнів зм’якшає завсігди, буквів ц і с рідко не зм’якшає, а буквів г, к і х ніколи не зм’якшає буквою и. Так воно і тут:

Комони ржуть за Сулою;

Звенить слава въ Кыєвѣ;

Трубы трубять въ Новѣградѣ;

Стоять стязи въ Путивлѣ.

Наведе своя храбрыя плъкы

На землю половецькую

За землю руськую,-

Биша ся день,

Биша ся другый.

Ни хытру, ни горазду,

Ни птичю горазду

Суда божия не минути.

А що тичеться до того, що в декотрих місцях є і по-опівнічному, то сеє зовсім не доводить того, щоби складач співи був русин опівнічний, а доводить тілько, що опівнічний русин був переписник. У сему переконає буква ѣ. Буква сяя у полудневого русина завсігди читалась за північне и або і і в письмі часто ставилась на місце остатніх (вѣщѣй Софѣи): у опівнічного русина такого змісу не буває: він скоріше змішає е з ѣ.Так воно і в «Слові».

Чили въспѣти было,

Вѣщей Бояне,

Велесовъ внуче,-

Тому въ Полотьстѣ

Позвониша заутреннюю рано

У святыя Софѣи въ колоколы.

Значиться, і тут довід на нашу сторону. То ж саме доводять і слова, як: година, туга, жалощи, зори, пороси, съ зарания, на болони, вереженй, полоненый, бѣсови дѣти, бѣсови вороны, почнемъ, брешуть, загородити, вильяти і др. «По ще більше,- скажу словами Бєлінського,- за полудневий початок «Слова» говорять тії людськії звичаї, котрі відбиваються в сему «Слові». Єсть, говорить він, щось теплого, поважного і чоловічого в спільних стосунках дійових осіб сеї співи: Ігор жде милого брата Всеволода, і мова Всеволода до Ігоря дихає смирною і щирою любов’ю без змисності і облесності: «Їден ти, мій брате! Їден світе, світлий Ігорю! Таж обидва ми Святославичі». В попреках старого Святослава чути не голос ображеної власті, а скарги ображеної любові, і, винуючи князів за їх молодецтво, він разом ніби і гордиться їх молодецтвом: «О діти мої, Ігорю і Всеволоде! Рано ж ви почали добувати землю половецьку, а собі слави шукати. Та не чесна ж ваша замога, та не чесно ж ви пролили вражую кров. Ваші серця у кріпкому горні сковані, а в буйості закалені. Чи ж сего я ждав від вас моїй срібній сивині?» Но що, зособна, видочне в співі, то поважні стосунки половин. Жінка виказується тут не жінкою і не господинею тілько, але й полюбовницею разом. Плач Ярославни дихає глибокою чулостію і виказується в видах скілько простодушних, стілько і хороших, поважних і утворних. Се не жінка, котра по загині мужа зістається гіркою сиротою без угла і без куска і котра журиться, що її нікому уже годувати та бити; ні, се щира полюбовниця, котрої любучая душа жалібно поривається до свого милого, до своєї «лади», щоб обмочити в Каялі-ріці бобровий рукав і утерти ним кровавії рани на тілі злюбленого, котра обертається до всего світу за свого милого; попрікає вітер, що несе хвиновськії стріли на дружину милого і розвіяв по ковиль-траві її весілля; упрошає Дніпро помилувати до неї її милого, щоби вона не слала за него сліз на море рано; умоляє сонце, котре всім і тепле, і красне, а томить спекотою військо її мужа. І за то чоловік уміє цінити такую жінку; тілько згага бійки та слави заставила буй-тура Всеволода забути на годинку своєї милої «хоти», красної Глібовни звичаї і обичаї. Все оце, кажемо іще, так і відкликається полудневою Руссю, де і тепер іще так багато чоловічого і поважного в сімйовім житті, де стосунки половин снуються на любові і жінка орудує правами своєї половими. Все оце перечить опівнічній Русі, де сімйові стосунки - бридкі, жінка мається за домашню скотину, а любов зівсім стороннєє діло при шлюбах; зрівняйте звичаї мужиків полудневих з звичаями мужиків опівнічних, міщан, купців із частки другого люду - і переконаєтесь о правді нашого виводу за полудневий початок сеї співи. Но, окрім сего всього, не тілько в красках утвори і способі викладу, але і в духові лицарського молодецтва не можна не завважити чогось спільного між «Словом за полк Ігорів» і козацькими полудневоруськими піснями. Там і тут їднакове місце мають ворони, орли, кречети, сороки. Там і тут бійка рівняється то весіллю, то кровавому перепою».

Що тичеться до складу тої стародавньої співи, то не можна упевняти, щоби він був зівсім співомовний, але не можна не завважити, що він і не простомовний, і більша половина учених і писарів тримаються тої мислі, що вона по складу запевне співомовна. Так, Востоков хоч і каже зразу, що склад її простомовний, але потому признається, що вона у співака розбилась на доволі мірні і рівні мислі, чи то мовки, подібні до біблійних. Лубенський видить в ній уже не мовки, а співки, і розміряє їх шестиміром. Полевий каже, що розмір у ній так видний, що треба тілько не лічити ступнів, щоби зараз пізнати всю його різновидну співучу музикальність. По думці Максимовича, вільний рух мови в співі виходить відлучними різновидними хвилями, чи співками, не такого, правда, певного складу, як руські опівнічні, а такого ж різновидного і вільного, як співи руські полудневі, зособна, в думах. Тулів кладе, що «Слово» могло бути або співомовним виплодом писань на взір давніх байкових співів, а з тим так, як пишуться співи теперішні тільки для читу, або, на остаток, що над усе домисльніше, співою, котру справді співали колись для честі Ігоря, а потому положили на папір; в сему, каже, доводить і сам складач «Слова», котрий не описує, а оспівує свого лицаря. На остаток, Куліш думає, що тут навіть і доладки були, та тілько, каже, який-небудь переписник, добиваючись від співи рочникового пожитку, міг собі попрацювати над «Словом» по-своєму, щоб роздягнути його із доладок, котрі тілько злучаєм десь-не-десь уціліли.

Тканя співи - то самодаток Ігоря за долю рідного краю, при поспільній самокористі і холоді князів до своєї батьківщини. Було на той час багато сильних та храбрих князів, але жаден із них не іде на половців відбити рідний Тьмуторокан, а їден Ігор. Ігор попадається в полон, і жаден із сих князів і не думає його визволити. Надаремне Святослав і зве їх, і упрошає: вони не ідуть навіть виганяти половців, котрі уже бурили і чернігівські, і сіверські краї. На остаток, княгиня бідная Ярославна з тяжкої розпачі починає упрошати світовії сили (вітер, воду, огонь) - і світовії сили зм’якли від її плачу: вітер збурив море, море бризнуло туманом, туман закрив небо з його світлом, а разом з тим закрив і Ігоря від половців і дав йому зможність утекти із полону.

Така проста і мила тканя, така змістість і видність окрису ураз з її співомовним складом і поважним полудневоруським духом дають сій стародавній співі не малеє місце між найпершими співами в світі; але сяя на диво красная співа, сяя пахуча польова квітка, як називає її їден із наших північних писарів, не дійшла до нас такою, якою вона вийшла з-під руки самого співака. Написаная коло 600 літ тому назад, вона дійшла до нас в їден-їднім тілько спискові, та і той згорів незабаром, і тепер тілько є їден відпечаток, знятий з него в 1800 р. зі всіми його стародавніми словами і зі всіми омилками його немудрих переписників, і таким способом сяя стародавняя співа, прмимо своєї всеї нутрової переваги і заваби, може вабити та забавляти хіба тілько завзятих учених та писарів.

Так воно спочатку і було; та тілько тії учені та писарі не дармо сиділи над тою співою, і послідком їх піввікової праці і була з’ява немалого ліку розборів і вісімнадцяти перекладів, із котрих сімнадцять опівнічноруських, а їден простомовний полудневоруський. Правда, послідки недокладні, а все-таки для нас вони дуже значні. Недокладність усіх опівнічних перекладів, із-за полудневого початку «Слова», і недокладність простомовного полудневого, із-за його співомовного складу, дає іще надію, що може удатись переклад співомовний полудневоруський. А ученії розбори хоч мало розібрали, зато своїми омилками остерігають других від таких же омилок і хоч криво, та наводять на рівну дорогу.

Мавши під руками скілька таких перекладів і розборів, я і розібрав деякі тії темнії місця по-свому і для проби зробив співомовний переклад на полудневоруській мові.

Темнії місця я ділю на три купи: на проріхи, омилки і ріжнодумки; дві перших купи показуються в буквах і словах, а остатня - в словах і в мислях.

а) Із буквів уваги варта проріха ъ в присловку съ. Ся проріха ось де має місце:

1. Ничить трава жалощами,

А древо стугою

Къ земли преклонилось.

2. Утръ же воззни стрикусы,

Отвори врата Ново-граду.

3. Коли Игорь соколомъ полетѣ,

Тогда Влуръ влъкомь потече,

Труся собою студеную росу;

Претръгоста бо своя бръзыя комоня.

Що в першім місці треба читати не «стугою», а «съ тугою» - про теє нічого й говорити. В другім те ж саме далеко прикладніше читати не «стрикусы», а «сь трикусы» або «трикусны», від латинського tricuspis - з трьома вістрями або рогами, тогді і «воззни съ трикусы» буде мати ясну ознаку візниці (чи то стінобийні) з трьома вістрями або рогами; а в третім місці третя стрічка очевидячки належить не до їдного Овлура, а до Влура і Ігоря разом, і, значиться, тут повинно бути не «собою», а «съ обою».

б) Проріхи в словах також незначні і видні от в яких місцях:

1. Съ тояже Каялы Святоплъкъ

Повелѣ я отца своєго

Междю угорьскыми иноходьцы

Къ святѣй Софии къ Кыєву.

Тут після слів «повелѣ я» згублено склад «ти» (яти - взяти), а слова «отца своего» запевне показують на Ізяслава, убитого на Нежатині 1078 р., значиться, тут перед словами: «Съ тояже Каялы» разом з ім’ям Ізяслава згублено іще кілька слів за його смерть.

2. Изьяславъ, сынъ Васильковъ,

. . . . . . . . . . . . . . . . . .

Притрепанъ литовскими мечи.

И схоти ю на кровать,

И рекъ:

«Дружину твою, княже;

Птицъ крылы приодѣ».

Тут перед словами «схоти ю», котрі треба читати іначе, я думаю - проріха слова литовський князь з яким-небудь мовнем, напр., взяв або підняв.

3. Комонь въ полуночи,

Овлуръ свисну за рікою.

Тут, рівняючи першу стрічку з другою, не можна не завважити, що в ній недостає слова, подібного до свисну, іначе заржа.

в) Омилки в буквах хоч самі по собі незначні, але не можна не сказати і за них, бо декотрі із них ізміняють товк самого слова. Вони здибаються ось де:

1. Были вѣчи Трояни.

Тут в слові «вѣчи», буква ч заміняє ц з подоби їх слов’янського окрису (ч-ц). Сеє підтримують і другі місця «Слова», де, наприклад, здибається «русици» і «русини».

2. Была бы чага по погатѣ,

Кощѣй по рѣзанѣ.

Тут то ж саме з подоби окрису буква ч заміняє і, і, значиться, тут треба читати не чага (чага), а яга (ꙗга), бо і в самих казках до діда Кощія рівняється баба яга, а не чага.

3. И схоти ю на кровать

И рекъ:

«Дружину твою, княже,

Птичь крылы приодѣ».

Тут в перших словах ю замінило го (його), і х замінило к, також з подоби свого окрису (Ю-ГО і Х-К). Що ю замінило го, се видно із того, що дальше до того ю говориться: «Дружину твою, княже!» А слово «схоти», прийнявши навіть перед ним і проріху, не має тут ні стосунку, ні товку, а «скоти» дуже ясно і прикладно. Тут тілько діло стоїть за їдним: хто? - котре, я думаю, і єсть випущене литовський князь.

4. Подобію влъци

Грозу въсрожать по яругамъ.

Тут в першім слові я думаю, що ію заміняє но по давній причині (ІЮ-NО) і читаю не «подобію», а «подобно», і даю йому такий товк, який воно має не тільки в полудневоруській, але і польській мові,- товк здається, видно, видяй.

5. Въстала обида

Въ силахъ Дажь-божа внука.

Тут я думаю, що в слові «силахъ» л поставлено замість я, і читаю в «сынахъ», а не в «силахъ».

6. Половци йдуть

Отъ Дона, и отъ моря,

И отъ всѣхъ, странъ

Рускыя плъкы отступиша.

Тут слово «отступиша» зівсім не до ладу; далеко доладніше думати, що тут т заміняло б - «обступиша».

7. Меча времени чрезъ облакы,

Суды рядя до Дуная.

В слові «времени», я думаю, буква в заміняє к з подоби окрису (В-К), і читаю не «времени», а «кремени».

г) Слова показують видную омилку тілько у сему їдному місці, де їдно ім’я замінило друге:

Тъй бо Олегъ

Ступаєть въ златъ стремень

Въ градѣ Тьмутороканѣ,

Тоже звонъ слыша

Давный великый Ярославъ.

Але «давный великый Ярославъ» не міг чути того дзвону, бо його вже тогді і на світі не було. Олег буйствував не при нім, а при сині його Ізяславі, значить, тут повинно стояти не «Ярослав», а «Ізяслав». Слова ж «давный» і «великый» тож само не перечать моїй мислі. Назву великого носив кожний київський князь,- значить, і Ізяслав, а слово «давный» показує тілько на Ізяслава I, бо був іще Ізяслав II (Мстиславич, 1146-1154) і Ізяслав III (Давидович, 1157-1161). А що тичеться до того, що декотрі думають, що тут переписник зробив Ярослава за Всеволода, то я скажу тілько: далеко легше було змилитися з Ізяслава на Ярослава, ніж зі Всеволода на Ярослава; у мене принаймні основа співучій, а у них нема і того.

д) Різнодумки в словах доволі значні. От важніші із них:

1. То расnѣкашеть ся мыслию по древу.

Скача славию по мысльну древу.

Учені і перекладачі різно думали над сими словами: їдні думали, що тут омилка, і заміняли слово «мысль» то «пташкою» (п. Левицький), то «соловієм» (п. де ля Рю). Другі думали, що тут проріха, і, напр., Вельтман переклав се місце так: «Мысли текли в вышину, как соки по дереву». П. Гербель, рівняючи сі два місця, виводить, що дерево у співака значить виобразню, по гіллякам котрої скаче Боян - соловій старого часу. А мені здається, що «мысленное древо» значить не соловія і не виобразню, а просто скусне дерево, бо на полудневоруській мові «змисльний» значить «хитрий», «скусний», а скуснеє дерево значить не що друге, як струмент; на се наводять і самії слова:

«Скача славію по мысленному древу», можна думати, що співак взяв для струмента такую назву, або через то, що людськую назву мав за негідну для свого слова, начатого «старыми словесы», або через то, що в самій людській мові такої назви не найшлося.

2. Старому Ярославу,

Храброму Мстиславу.

. . . . . . . . . . . . . . . . . .

Красному Романови

Святъславличю.

Хоч декотрі і думають, що «старый Ярославъ» - то Ярослав Святославич, брат Романа Красного і Олега Тьмутороканського, але, уважаючи на то, що він поминається ураз із Мстиславом та ще й перше него, далеко прикладніше думати, що се брат Мстиславів - Ярослав І.

3. Дивъ кличеть връху древа.

Перші видачі «Слова» думають, що «дивъ» значиться пугало, сліповорон. П[ан] Минаєв думає, що се лісний чорт; п. Гербель перекладає його совою через то, що, по словах ученого Гая із Загреба (Аграма), мало що не [в] усіх західних слов’ян дивом називається вудвуд, котрого крик, як у нас крик сови, приймається дунайськими слов’янами за недобрий знак. А мені здається, що слово «дивъ», або «диво» лучче поставити так, як воно є, бо сеє слово іще досі не замерло в піснях Полудневої Русі. Так, в одній великодній пісні співається:

Перейду я поле, стану на межі,

Аж моє диво п’яне лежить.

Ой стану я гадати,

Як би те диво назвати.

Правда, трудно по сій їдним-їдній, може, пісні сказати, що то за диво, але тим не менше завважна дума М. Максимовича, що див - то злий, недобрий дух, бо і в перській вірі дивами називаються пекельнії духи.

4. Тѣми тресну земля,

И многы страны хинова.

Я думаю, що слово хинова значить фіннова, опираючись на то, що полудневоруська мова завсігди переміняє ф в х або хв (напр., Futter - хутір, Федор - Хведько), а що хини значить фінни, то показує і сам співак, котрий зараз і вилічує сії народи, куди разом відносить і половців:

Тѣми тресну земля,

И многы страны хинова:

Литва, ятвязи, деремела и половци.

Сулици своя повръгоша.

А главы своя поклониша

Подъ тыи мечи харалужныи.

5. Изъ Києва дорискаше

До куръ Тьмутороканя.

Думали декотрі, що «куръ» значить місто Курськ, але слово «до курь» звичайне і ужитне на Полудневій Русі і значить нічний час до крику півнів.

6. Сего бо нынѣ сташа

Стязи Рюриковы,

А друзии Давидовы;

Къ рози нося

Имъ хоботы пашуть,

Копия поють на Дунаи.

Як уже не перекладали сего місця!

«Знамена Владимирови достались Рюрику и Давиду, которые, нося их на рогах, землю вспахивают» (А. Шишков).

«Ныне стали знамена Рюрикови, а другий Давыдови, но сии, сделавшись могущими, в сапогах землю пашут» (Пожарский).

«Ныне знамена его стали Рюрикови, а другие Давыдови, но враги их, впряженные в плуг, вместо волов, пашут на них» (Грамматин).

«Знамена его уже стали Рюрикови, а другие Давидови, но рога нося, им пашут хвосты» (Максимович).

«Знамена его достались одни Рюрику, а другие Давиду, но когда и они носят трубы (военные), то знамена развеваются» (Дубенский).

«Теперь его стяги вместе с наследством, доставшимся Рюрику с братом Давидом, словно волы, запряженнне в плуг, под ярмом ненавистным никнут, меж тем как тяжелые копья свистят на Дунае» (Г. Гербель).

А мені здається, що сеє місце можна толкувати далеко простіше. Я думаю, що «рози нося» то не воли, а волинські князі Роман Мстиславич Володимирський і Мстислав Ярославич Луцький - внуки великого князя Ізяслава II. Перший із сих волинців в 1199 році по просьбі галичан став правити Галичем і тим підійняв на себе свого тестя Рюрика київського. Почалися бійки, і Роман два рази зганяв Рюрика з великокняжого стола і навіть постриг його в монахи - оце ж то і є «хоботи пашуть». А як хто мені скаже, що слово Волинь і волинський не виходять з слова віл, бо тая сторона називалася колись Wełyń, то я знов скажу, що слово wełyń так стосується до слова Волинь, як слово wełna до слова «волна», як слово «Велес» до слова «Волос», і що, значиться, всі вони мають їден корінь «волъ», і через то нема противи і тут моїй думці.

7. Сорокы не троскоташа

Полозию ползоша только

Дятлове тектомь

Путь къ рѣцѣ кажуть.

Слово «полозию» звичайне читають «по лозию», а із ліз роблять шляки і заставляють повзати по шляках то сорок, то дятлів, а я думаю, що слово «по лозию» стоїть замість «полозиє» і значить полози (такі здоровеннії вужі або які б не було гади, płazy).

8. Рекъ Боянь и ходы

На Свягъславля пѣстворца

Старого времени Ярославля

Ольгова Коганя хоти.

Сего місця зівсім не можуть розібрати. От, наприклад, як його перекладає самий новіший перекладач «Слова» п. Гербель:

Ведь сказал же Боян,

Как и вещий Коган -

Песнотворец времен Ярослава -

Говорил в старину,

Прославляя войну

И поход старика Святослава.

Я думаю, що Коган через то називається Олеговим і Святославовим, що він жив у Олега і у Святослава, Олегового батька, а піснетворцем старого времени Ярослава через то, що він їм співав за Ярослава Великого, Святославового батька. На його-то жінку (хоти), котра, може, зісталась бідною вдовою, Боян і сказав ходючеє слово (ходи). Так сі слова я й перекладаю:

А пішло ж ходюче слово

Старого Бояна

І на жінку молодую

Співака Когана,

Що жив колись у Олега

І у Святослава

І співав їм старе врем’я

Діда Ярослава.

е) Різнодумки в мислях виробили і несправедливий поділ мислів і несправедливий поділ цілого «Слова». Несправедливий поділ мислів видно от в яких місцях:

1. Скочи отъ нихъ лютымъ звѣремь

Въ плъночи изь Бѣлаграда,

Обѣси ся синѣ мглѣ...

Сії слова я розділяю так:

Скочи отъ нихъ лютымъ звѣремь

Въ полуночи:

Изъ Бѣлаграда обѣси ся

Синѣ мглѣ...

2. Рѣка Стугна худу струю имѣя...

Уношу князю Ростиславу.

Затвори Днѣпръ темнѣ березѣ.

Плачеть ся мати Ростиславля

По уноши князи Ростиславѣ.

Тут слова «темнѣ березѣ» зівсім не відносяться до першої мислі, а до другої і показують місце, на котрім плакала мати Ростислава, значиться, їх треба відділити від першої мислі.

3. Страны ради,

Гради весели,

Пѣвше пѣснь старымь княземъ,

А по томь молодымъ.

Пѣти: слава Игорю Святъславличю,

Буй-туру Всеволоду,

Владимиру Игоревичю!

Тут «страны ради» і «гради весели» зівсім не від того, що вони могли співати пісні і старим князям, і молодим, а від того раді, що вечір повернувся, і закінчують не тілько мисль, але і цілую співу, а що дальше - то уже приспівка; значиться, сії слова треба розкласти так:

Страны ради.

Гради весели.

Пѣвше пѣснь старымъ княземъ,

А по томъ молодымъ пѣти:

Слава Игорю Святъславличю!

Буй-туру Всеволоду!

Владимиру Игоревичю!

То ж саме можна сказати і за поділ цілого «Слова». Звичайне його ділять на 12 часток, чи пісень; але хоча й і справді є декотрі місця, де сей поділ припадає по мислях, зато є і такі місця, де спаяні мислі зівсім розлучні і розлучені зівсім спійні. Так,

1) Пісня VI закінчується словами:

Униша бо градомъ забралы,

А веселиє пониче,-

а VII зачинається:

А Святъславъ мутенъ сонъ видѣ,

тогді як спійка між сими словами сама щільна і нерозлучна; тут або кінець пісні VI треба приложити до початку VII, або VII приложити до VI.

2) Пісня VIII відділена від VII, і відділена дуже насильним способом. Уже і через то не годилося б її відділяти, що вона продовг мови Святослава (бо співакові зівсім не було потреби викликати до князів, котрих уже за його часу не було або були, та уже на других місцях, і просити їх на поміч Ігореві); а тут ще й поділ зроблено бог зна по-якому.

Слова:

Се у Римѣ кричать

Подъ саблями половецкыми,

А Володимиръ подъ ранами,-

Туга и тоска сыну Глѣбову! -

і слова:

Великый княже Всеволоде!

Не мыслию ти прилетѣти подалю

Отня злата стола поблюсти? -

очебачне мають самий близький стосунок, бо і між Володимиром і Всеволодом був стосунок самий близький. Володимир разом з своїми братами обрав Всеволода своїм головою і великим князем, значить, Всеволод і повинен був рятувати Володимира при лихій годині.

3) То ж саме треба сказати і за пісню IX. Перша її половина - то продовг тої ж самої мови Святослава, значиться, вона і повинна бути приложена до пісні VIII.

Несправедлива спійка видна:

1) В пісні VII. Тут слова Святослава треба б відділити від його сну і толкування його боярами; тим більше, що тут Святослав говорить уже не з боярами, а викликає то до Ігоря і Всеволода, то до князів.

2) В пісні IX кінець мови Святослава зв’язано з пригадкою співака за Всеслава, значиться, остатнє повинно бути відділено від першого.

3) В пісні IX погоню за Ігорем Гзака і Кончака то ж само можна легко відділити.

4) На остаток, в пісні XII слова: «Пѣвше пѣснь старымъ княземъ»,- до самого кінця то ж само повинні бути відділені, бо вони уже не пісня, а приспівка.

Таким способом, ціле «Слово» я ділю на тринадцять часток, збиваючи усе, окрім заспівки і приспівки, в три поділи.

1. Заспівка.

I. Війна

2. Виправа Ігоря і Всеволода.

3. Перша щаслива бійка.

4. Друга нещасна бійка, котра закінчилась полоном Ігоря.

II. Туга

5. Нахід половців на Русь.

6. Сон Святослава і товк його.

7. Плач Ярославни і виклик до князів.

8. Пригадка співакова за Всеслава і рівнівка давнього стану Русі зі станом, співчасним співакові.

III. П о в о р і т

9. Ярославна благає помочі у світових сил.

10. Світовії сили помагають, і Ігор біжить.

11. Гзак і Кончак ідуть за ним у погоню.

12. Радість Русі з Ігоревого повороту.

13. Приспівка.

27-29 II 1860

ЛАСТІВКА

(Польського поета Ленартовича)

Вперше надруковано в журн. «Основа», 1861, № 2, с. 51-52. Підпис: Подолянин Ст. Руданський. Автограф: ЦНБ, ф. I, № 651, с. 129. Подається за першодруком.

Ленартович Теофіль (1822-1893) - польський поет прогресивного напряму, відомий під ім’ям «мазовецького лірника» як співець недолі польського селянства.

НІЧ У НІЧ

(Сербського поета Бранка Радичевича)

Вперше надруковано в журн. «Основа», 1861, № 2, с. 52-53. Підпис: Подолянин Ст. Руданський. Автограф невідомий.

Подається за першодруком.

Радичевич Бранко (1824-1853) - сербський поет-романтик прогресивного напряму. Перша збірка його творів - «Вірші» - вийшла 1847 р.

СНИ

Вперше надруковано в журн. «Основа», 1861, № 8, с. 32. Підпис: Ст. Руданський. Автограф невідомий.

Подається за першодруком.

«Сни» - це вільний переспів поезії Г. Гейне «Ein Fichtenbaum steht einsam» із циклу «Lirische Intermezzo» («Ліричне інтермеццо»), що входить до «Книги пісень» («Buch der Lieder»). Російською мовою поезія Г. Гейне відома у вільному перекладі М. Лєрмонтова «Сосна» («На севере диком стоит одиноко...»), вперше надрукованому в «Отечественных записках» 1842 р.

Як і у Лермонтова, в переспіві С. Руданського змінено смисл вірша Г. Гейне: тему кохання - потяг пальми до сосни (сосна німецькою мовою - der Fichtenbaum - слово чоловічого роду) замінено темою самотності.

Переклад С. Руданського ближчий до оригіналу.

_____________

Руданський С. В.

ПЕРЕКЛАДИ ТА ПЕРЕСПІВИ

198

Друкований текст для вичитування взято з:

Степан Руданський. Співомовки. Переклади та переспіви. Київ, «Наукова думка», 1985.

Серія «Бібліотека української літератури»

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

© Остаточне вичитування, форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2023

© Електронна бібліотека

класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2023

¹ - Сюю співу я переклав з їдної стародавньої співи,* которая дійшла аж до нашого часу і називається по-старому «Слово о плъку Игоревѣ». Зложена сяя стародавняя співа межи 17-ю роками панування князя Рюрика Ростиславича, інакше - межи 1194 і 1211 роком, і дійшла до нас в однім тілько спискові, которого владарем був О. І. Мусін-Пушкін, та і той в 1812 р. згорів, і тепер вона читається по одному одпечаткові, знятому з списка в 1800 року.

* Зложена сяя стародавня співа…- Сучасне літературознавство відносить час написання «Слова о полку Ігоревім» до 1185-1187 рр.

² - Внуку Олега, правнуку Святослава, праправнуку Ярослава I.

³ - Себто по струментові.

⁴ - Ярослав I - прапрадід Ігоря.

⁵ - Мстислав Тмуторканський - брат Ярослава I, в 1022 р. на поєдинкові убив касозького князя Редедю і полонив його жінку і дітей.

⁶ - Роман - брат Ігоревого діда - Олега Тмуторканського.

⁷ - Владимир I - батько Ярослава і Мстислава.

⁸ - Сяя за́тьма сонця була 1-го маю на день св. пророка Яреми.

⁹ - Слово «Троян», запевне, пригадує римського цісаря Трояна і занеслось із Риму враз з його мечем і валом, которий загорнув до Риму всю Червінь і часть Подолії і которий ще досі називають Трояновим валом. Але наші прадіди, знати, думали, що слово «Троян» все одно що цар, або цісар, і стали називати троянами не тілько всіх римських цісарів, але й своїх князів, як хотіли їх повеличати. Тут Трояном, запевне, називається Ігор.

¹⁰ - Велес, чи Волос, був бог череди; але чому Боян називається його внуком - сказати трудно.

¹¹ - Новгород-Сіверський - Ігорева столиця.

¹² - Всеволод Курський і Трубчевський - менший брат Ігорів.

¹³ - Бог його знати, що то за диво, а співають же у нас на великдень:

Перейду я поле, стану на межі,

Аж моє диво п’яне лежить.

Ой стану я гадати,

Як би теє диво назвати.

Перси чортів називають дивами, то, може, і наше диво значить недобрую силу, або просто лихо.

¹⁴ - Суроже - то або Азовське море, або Судак у Криму.

¹⁵ - Корсунь - давній Херсон Таврицький (Кримський).

¹⁶ - Тмуторкань - теперішній Тамань на Кубані.

¹⁷ - Думають, що чілка - то бунчук (знам’я з почепленою на нього кінською волосінею), бо, кажутбь, що й тепер часть кінської гриви називається чілкою.

¹⁸ - Гзак і Кончак - половецькі хани.

¹⁹ - П. Дубенський думає, що тучі - то половці, а чотири сонці - то чотири князі Ігоревої дружини: сам Ігор, брат його Всеволод Трубчевський, племінник Святослав Ольгович Рильський і син Ігорів Владимир Путивльський.

²⁰ - Каяла - теперішній Кагальник, притік Дону.

²¹ - Стрибогом наші прадіди називали вітрового діда. Слово «Стрибіг», либонь, чи не близьке до слова «стрибати».

²² - Ольга - дочка Гліба Київського, а сестра Владимира Переяславського.

²³ - Як видно, то наші прадіди лічили і віки од Трояна. Слово «троян» - дивись вище.

²⁴ - Запевне, Ярослав I.

²⁵ - Олег - дід Ігорів; враз із своїм братом Романом Красним були за свого часу першими заводіями на усобиці.

²⁶ - Ізяслав I - син Ярослава I, убитий 1078 р. на Ніжатинській (ніжинській) бійниці.

²⁷ - Владимир Всеволодів Мономах.

²⁸ - Борис Вячеславів Смоленський - внук Ярослава I, убитий на тії ж самій бійціниці, що і князь Ізяслав I. Дивись вище.

²⁹ - Святополк - син Ізяслава, що через 15 літ по смерті свого батька був і сам Київським князем.

³⁰ - Співак назває Олега Гориславцем так саме, як і рочники назвають Гориславою Владимирову жінку Рогніду.

³¹ - Дайбог - то один із наших стародавніх богів, а внук його, запевне, Владимир; але чого Владимир називається його внуком - се так же трудно сказати, як і то, чого Боян називається внуком Велеса.

³² - На думку І. Франка (Зібрання творів. У 50-ти т. К., 1984, т. 42, с. 399-403), це місце в оригіналі «Слова о полку Ігоревім» («Чърна земля подъ копыты костьми была посѣяна...») є уламком української народної пісні.

³³ - Земля Троянова - земля Руська. Дивись Троян.

³⁴ - Одні думають, що Діва - Злибіда - то таврицька богиня Діана, чи Діванна; другі - що то литовська Діва-джума, що вогневою хустиною навіває смерть на людей; а треті думають, що то їдна із тих судних дів, про которих споминає старочеська співа «Суд Любусин».

³⁵ - Жля і Карна - половецькі хани.

³⁶ - Панував в Києві (1177-1194) і був первим братом Ігоря і Всеволода; а батьком називається через те, що був їх великим князем.

³⁷ - Коб’як - то половецький хан, которого полонив Святослав за рік до Ігоревого походу.

³⁸ - Плінськ - теперішній Плисков в Галиції.

³⁹ - Готи осіли в Криму в III віку, а коло 1050 р. підбиті були половцями. Отож-то і не диво, що після половецького грабежу в Руській землі готськії діви могли дзвонити руським золотом.

⁴⁰ - Одні думають, що Бус - то Бокс, король слов’янів антів, про котрого Іордан споминає коло 373 р., а другії думають, що то Болуш, половецький хан, з которим в 1055 р. половці входили перший раз в Переяслівську область.

⁴¹ - Шараконь, чи Шаракунь - славний воєвода половецький.

⁴² - Так називались деякі чужі сторони, з котрих охочі молодці служили в війську у чернігівського князя.

⁴³ - Володимир Глібів Переяславський - брат Ольги Глібівни, Всеволодової жінки. Він разом зі своїми братами Романом, Ігорем, Всеволодом і Святославом в 1180 р. обрав своїм головою владимирського князя Всеволода.

⁴⁴ - Всеволод - той самий владимирський князь.

⁴⁵ - Різань і ногата - то наші стародавні гроші. 2 ногати - була різань; 3 різані - куна; 20 кун - 1 гривна; а гривна важила од фунта до півфунта срібла.

⁴⁶ - Рюрик і Давид Ростиславичі - внуки Мстислава Великого.

⁴⁷ - Ярослав - син Владимирків; його назвали Осмомислом за його мудре та сильне слово.

⁴⁸ - Королеві угорському.

⁴⁹ - Роман - син Мстиславів, князь Владимирський (що на Волині), і Мстислав - син Луцького Ярослава,- обидва внуки внука Мономахового - Ізяслава.

⁵⁰ - «Зрівнявши молодший дім Мстиславів з гніздом, которого головами за Ігоревого часу бу[ли] Інгвар, Всеволод і Мстислав, співак думав, що у сих трьох пташенят буде тогді шість крил» (Карамзін).

⁵¹ - Ізяслав Васильків - внук Всеславів, правнук Брячиславів.

⁵² - Всеслав - внук Ізяслава Владимирового сина од Рогніди - завзятий ворог київського князя Ізяслава I.

⁵³ - Ярослав Мінський.

⁵⁴ - Бог його знає, який-то був перший Трояновий вік, од которого наші прадіди віки лічили. Декотрі думають, що тут іде лічба з 367 р., коли слов’яне розбили на Дунаї цареградського воєводу Трояна.

⁵⁵ - Дудутки - містечко коло Новгорода Великого.

⁵⁶ - Немига - то теперішня річка Немань.

⁵⁷ - На цю загальнопоширену помилку в перекладах відповідного місця «Слова о полку Ігоревім» («Изъ Кыева дорискаше до куръ Тмутороканя...») звернув увагу відомий казахський поет і філолог О. Сулейменов. Слово «кури», що в даному випадку є запозиченням із тюркських мов, слід перекладати як «стіни». Основа цього слова широко відбита у східнослов’янських топонімічних назвах (Курськ, Муровані Курилівці тощо).

⁵⁸ - Хорс - бог здогону.

⁵⁹ - Владимир І.

⁶⁰ - Рюрик і Давид - сини Ростиславові. Рюрик княжив в Києві з 1194 по 1211 рік.

⁶¹ - Волинці - то внуки Ізяславові Роман Мстиславів і Мстислав Ярославів. Вони тим краяли хоботи Рюрикові і Давидові, що два рази зганяли Рюрика з київського стола, ще й за другим разом постригли його в монахи.

⁶² - Прісина Ярославна - дочка Галицького Осмомисла Ярослава - друга жінка Ігорева.

⁶³ - Овлур і Влур у співака і Лавер, чи Лавр у рочниках був сам половчанин, а мати його була руська.

⁶⁴ - Ростислав - син Всеволодів і брат Мономахів, утікаючи од нещасної бійки з половцями, кинувся в річку Стугну, щоб переплисти, та тяжкая збруя утопила його. Йому було тогді тілько 22 роки.

⁶⁵ - Мати Ростислава - княгиня Анна, дочка половецького хана.

⁶⁶ - Сокіл - то Ігор, а соколич - то син йогоВладимир, що женився у полоні на Кончаковій дочці.

⁶⁷ - Боричевом називався колись один спуск до Дніпра, що недалеко од нього стоїть тепер Михайлівський монастир.

⁶⁸ - Церква називалась Пирогощею од образа, а образ од купця Пирогощі, що він привіз його із Цареграда. Тепер на тім місці стоїть церква Трьох святителів.