Руданський С. В.

ПРИКАЗКИ

ПРЕСЛІВ’Я

Вір не вір, а не кажи: «Брешеш».

I

Народився я на світ,

Як їдного рання

Моя ненька забагла

Шпаків на снідання.

А я, хлопець-молодець,

Пожалував мами,

Серед лісу відпитав

Дупло зі шпаками.

В дупло руку - не іде,

Голови не впхаю,

Сюди-туди край дупла -

Та й сам улізаю.

Ходжу голий по дуплі…

Шпаченят до ката!

Я в пазуху й загорнув

Тії шпаченята.

Вилізати б, так не то!..

Я й домудрувався,

Лиш сокиру притащив,

З дупла прорубався.

Гиц із дуба на коня!

Кінь собі брикає,

А сокира моя все

Зад йому рубає.

Нагадався за сім миль,

Назад подивився,

А у коня, як на сміх,

Лиш перед лишився.

Я і взявся йому зад

З верби підправляти,

І підправив, та й заліг

На годинку спати.

А кінь ходить по траві,

І перед пасеться,

А зад росте та й росте,

Аж до неба пнеться.

А для моїх шпаченят

Того було й треба -

Додряпались по вербі

До самого неба.

Пробудився - до шпаків -

Та де вже до ката!..

Аж на небі половив

Свої шпаченята!..

Ото знову до верби!

А верба й пропала,

Бо коняка напаслась

Та й, знать, побрикала.

Щастя тілько, що святі

Не горшки ліпили,

Але якось на той час

Гречку молотили.

Розказав я їм біду,

Випросив полови

Та з полови ізсукав

Мотуз прездоровий.

Вп’яв до неба та й униз!

Мені й горя мало!..

Аж до низу на сім миль

Мотуза не стало.

Згори й кажуть, що скачи!

Але я не хочу,

Що вгорі собі урву,

То внизу надточу.

І спускаюсь собі вниз,

Мало й остається,

Ще б урвати кілька раз,

А мотуз не рветься.

І висів я кілька літ,

Мамина дитина,

І висохла, як дупло,

Уся середина.

А рій якось пролітав

Та туда й забрався,

Наніс меду, щільників,

Розхазяювався.

Наніс меду кілька пуд,

Ну його з бідою!..

Мотуз рветься - я в багно

Чуть не з головою.

А тут якось по багні

І качка ходила,

На чуприну набрела,

Гніздо собі звила.

Яєць много нанесла.

За дітей помовка,

Аж нечистая несе

Голодного вовка.

Та фурнула з голови,

А той завинувся,

Поїв яйця та й на чуб

Хвостом обернувся.

А я за хвіст: «Гуттю-га!»

А вовк налякався

Та як скочить - я і - гоп!

На світ показався!

II

І ото вже я підріс,

Літ десяток було;

Дід ходив ще без штанів,

А батька й не було.

То, бувало, коли хто

В гості запрошає,

То дід сяде на полу

Та мене й питає:

«А хто ж, сину, піде з нас?»

То я його гладжу:

«Та хто б,- кажу,- не пішов,

Все то їдно,- кажу.

Або я піду туди,

А ви сидіть, діду;

Або ви собі сидіть,

А я туди піду».

А зимою холодно,

Нічим затопити,

То й питається дідунь:

«Що, сину, робити?»

А що ж,- кажу,- тра комусь

Їхати в дубину!»

То, бувало, й каже дід:

«Хто ж поїде, сину?»

То я й кажу: «Хоч сидіть,

А я не поїду!

Хоч посиджу я за вас,

А ви їдьте, діду!»

То, бувало, й їде дід…

А раз таки, в біса,

Потягнувся вже і я

За дідом до ліса.

Тілько входимо у ліс,

Аж купа ломаччя!

Я сокирою гу-гуп! -

Заєць з-під ломаччя.

А ми собі не страшкі!..

«Гуттю-га!» - на зайця!

Та живенько до ломач -

Аж там сиві яйця.

«Заберімо!» - «Заберім!»

Зважили дрючками,

То насилу що згорнув

У шапку руками.

Ото я їх і приніс,

А в нас на ту пору

Розквокталася свиня,

Квокче коло двору.

«Пійміть, діду!» Дід пійняв,

Посадив на яйця…

То ми мали шість волів,

Як орлів, від зайця.

Зараз таки й запрягли,

Припічок зорали,

То такого ж, кажу, ми

Того хліба мали!..

Що як то вже нам женців

Прийшлося збирати,

То безрукая якась

Сама прийшла жати.

І нажала ж вона нам

Та кіп наскладала,

І стебла вже не було,

А та іще жала.

«А що, сину? - каже дід.-

Треба спогадати,

А де-то ми ті стирти

Будем закладати?»

То, бувало, я сиджу

Та й дідові раджу:

«Адже у нас комин є,

На комині! - кажу.-

На комині як складем,

То й не тра сушити,

А на печі, як бог дасть,

Будем молотити!»

То, бувало,святий хліб

Аж комин колише!..

Їдна тілько нам біда,

Що вклюнулись миші.

А кіт якось на полу

Із дідунем грався,

Від дідуня гиць на піч,

В закутку закрався…

Та як хвостом замахнув -

Жиди б його з’їли! -

То в помийницю стирти

Так і полетіли!

III

А ото вже дід підріс

Та й і одубився;

Після нього через рік

І батько родився.

Та ото вже тра було

Батька мені вчити;

Але зато, як навчив,-

То-то було жити!

Все було у нас їдно:

Здатність і заможність,

І хазяйство, й ремество,

І смак, і набожність.

Мати любить все парне,

А ми з батьком кисле,

Мати парить по селу,

А ми собі киснем.

Мати ходить цілий день,

Тілько оглядає,

А ми з батьком уночі

Вудку закидаєм.

То, бувало, таки так

В добрую годину,

Як не клюнеться кожух,

То тягнем свитину.

Купувати коли що -

То рука дрижала,

Зато купим, то по нас

Аж земля движала.

А набожні що були,

То сохрани, боже!

Як до церкви серед дня

І не пустять, може,

То, бувало, уночі

Церкву підкопаєм,

Помолитись хоч на час

Таки повлізаєм.

То так собі розжились,

Що й світлицю мали,

Світилося, куди глянь,

Лиш стовпи стояли!

А одежі що було!

Боже, твоя воле!

Вісім було свит бери,

А все тіло голе.

Та й хазяйство таки ми

Поряднеє мали,

Бо сусіди навкруги

В два плуги орали.

Та й воли які були!

Рога не дістати,

Бо то чорт його і мав

Кому доставати.

А як поле ізорем,

То вже чиє краще?

То не наше, а чуже,

То чуже, не наше.

А раз мати таки нам

Збитка ізробила:

Взяла батьковий кожух

Та й гречку накрила.

А худоби було шмат,

Гречка лиш біліла,

Та з кожуха як пішла -

Чисто гречку з’їла.

А було й таке у нас,

Що ми й лавки мали,

Та все-таки через ню

І то позбували.

Як умерла - де було

Домовини взяти?

Мусили вже для біди

І лавки віддати.

Та ще потім по біді

І обід справляли,

Взяли собі понад став

Людей поскликали.

Та й просимо їх удвох:

«Пийте юшку, люди!

Як вип’єте теє все -

То там рибка буде!»

А тепер ми розійшлись -

Батько шинк тримати,

А я не так до шинка,

Як люблю орати.

Батько п’яний все держить

За шинок рукою,

А я орю, як уп’юсь,

Носом за корчмою.

ГУМЕННИЙ

Їздив дідич за границю,

Назад повертає -

От гуменний на границі

Пана і вітає.

Поклонився, привітався.

«А що там, Іване?»

А гуменний йому каже:

«Та все гаразд, пане.

Одно тілько…» - «А що тілько?»

Дідич обізвався.

«Та то, пане, що ваш ножик

Складаний зламався».

«Ну! Зламався, так зламався,

Що там споминати.

Певне, хлопці мали гратись

Та й мали зламати?»

«Таки правда, ясний пане!

Хлопці ізламали,

Лиш не грались, а сивого

Коня білували».

«А з чого ж то сивий згинув?»

«Пані хорували,

За лікарством як погнали,

То і підірвали».

«То і пані хорувала?

Ах, боже мій, боже!

Що ж? Здорова моя пані?

Говори, небоже».

«Помоліться, пане, богу!

День лиш хорували,

А на другий од пожару

Богу й душу дали!»

«Од пожару?.. Що такеє?..»

«Просте, пане, діло:

Як зайнявся тік у пана,

То все погоріло!»

«Пані вмерла, все згоріло…

Будь здоров, Іване!..»

«А ще ж панна ваша вдома,

Поверніться, пане!»

«Що ж там, голубе Іване?

Як там бідна дочка?»

«А нічого, уповила

Хлопця, як линочка!»

Спом’янув тут бідний дідич

Чорта і чортицю,

Плюнув з лиха, сів на бричку:

«Рушай за границю!»

СТАНОВИЙ

Гнався постом засідатель

На чиюсь біду.

Серед річки заламався

На тонкім льоду.

Б’ються соцькі й розсильнії,

Б’ються рибаки.

Водять шнури край пролому,

Ості і гаки.

Але йде жидок убогий,

Пейсами потряс.

«Гирсти-гирсти,- став питати,-

Що таке у вас?»

«Засідатель утопився,

Господи прости!..

Ходи, жидку, хоть поможеш

Шнура завести».

«Гирсти! Нащо то шукати

Людської біди?

Лиш карбованець наставте -

Вийде сам з води!»

ЛОШАК

Напосілися злодії

Раз на мужика

І, чи з поля, чи із стайні

Вкрали лошака.

Мужик ходить, ломить руки,

На святе дає;

Коли чує - аж у стану

Лошак його є.

Поклонився асесорам

Мужик-неборак;

Асесори йому кажуть!

«Пашол вон, дурак!

На слово ему поверить!

Экой дуралей!

Приведи для показанья

Восемь душ людей!»

Мужик ходить, просить, поїть,

Восьмеро найшов,

Дав попові на молебень

Та й у стан пішов.

Поклонився асесорам

Знову неборак.

Асесори знов говорять:

«Пашол вон, дурак!

Экой чорт сюда приносит

Этаво хахла!

Суется с сваей кабылай!..

Есть важней дела!

Придешь после!» Через тиждень

Знов мужик іде,

Вибирає, поїть свідків

І у стан веде.

Діла знову в асесорів,

Гонять мужика.

Став хазяїн, стали люди -

Нема лошака!

Аж піднявся і говорить

Іден з-межи них:

«Не відіб’єш ти коня[ки]

Від тих станових!

А як ще нас разів кілька

Сюда поведеш,

То будь певний, що й корову

З дому ізведеш…

Подаруй їм ту коняку

І не голоси…

А скажи, мов, що вклепався,

Ще й перепроси!»

І послухав мужик ради,

Іде до панів:

«Вибачайте, я вклепався!»

Бух панам до ніг!

«Как же ты, дурак, не знаешь,

Что было твое,

Да к чужому привязался,

Выдал за свое?..»

«Вибачайте, благороддя,

За вину мою!

Маю жінку і із нею

Років сім жию,

А щоб її який злодій

В стан запакував,

Мусив би-м панам сказати,

Що єй не впізнав!»

ДОБРЕ ТОРГУВАЛОСЬ

Чи в Києві, чи в Полтаві,

Чи в самій столиці

З мазницею мужик ходить

Помежи крамниці…

У крамницях, куди глянеш,

Сріблом-злотом сяє,

Мужикові то й байдуже:

Він дьогтю питає.

У десятії крамниці

Два купці сиділо…

І в десяту мужик двері

Відхиляє сміло.

Відхилив: «Добридень, люди!» -

І й зачав питати,

Чи нема у них принаймні

Дьогтю де продати.

А купці переглянулись,

Стихача сміються;

«Здесь не деготь,- йому кажуть,-

Дурні продаються!..»

«Добре ж у вас торгувалось,

Що все розійшлося

І на продаж тілько два вас

В склепу зосталося!..»

ГУСАК

Раз у баби перехідний

Москаль ночував,

Устав рано до походу

Та й гуску украв.

Доганяє його баба:

«Служба! Почекай!»

«А что, бабушка, мне скажешь?»

«Та гуску оддай».

«Ах ты, бог мой! Это гуска?..

Экой я дурак!..

Вазьми, бабка, ей-ей думал,

Что это гусак!»

ПОЧОМУ ДУРНІ

«Де бував-пробував?

Розкажи, Іване!»

«Та вже де не бував,

Всюди бував, пане!

Був не раз у Криму,

Бував і в Полтаві,

Ходив раз у Москву,

Бував і в Варшаві».

«А почім у Москві

Дурні продаються?»

«Та навгад не скажу,

Які попадуться:

Як мужик - так мужик,

його й не питають,

А пани - все пани,

З ціни не спадають!»

ЧИ ГОЛОСНА ЦЕРКВА

Став у церкві батько з сином.

Церкву вже кінчали:

Засклепили, побілили,

Олтар прибивали.

«Слава богу,- каже батько,-

Спомоглися люди.

Лиш не знати, як то вона -

Чи голосна буде?

Постій хіба,- каже,- сину,

Перед образами,

А я піду та для проби

Свисну за вратами…»

Пішов свиснув разів кілька,

Назад повертає.

«А що, сину, голосная?» -

Хлопчину питає.

«Голосная!..- хлопець каже,-

Так і б’є луною!..»

«Ану ж,- каже,- піди свисни,

А тут я постою…»

«Оце але! - каже хлопець.-

Найшли що сказати!..

А чи ж я то який дурень

У церкві свистати!»

ДЕ СПІЙНЯЛИ?

«А чи знаєш ти, Романе,

Батько під судом:

Іспійняли неборака

Над чужим добром…»

«Мого батька?.. Де спійняли?»

Циганчук спитав.

«Таки в нашії ж коморі -

Бодню розбивав».

«Та в коморі й горобцеві

Крила одшибеш…

Ні! Пусти-но батька в поле!

Чи тогді піймеш?»

НЕ ВЧОРАШНІЙ

Везе в місто мужик сіно

Якось проти свята

Та й годує в капелюсі

Малі шпаченята…

Але їде пан багатий

До костьолу, знати,

Та вже в них натура, мабуть,

Щоб покепкувати…

Іде звольна та й питає:

«Со wieziesz,¹ Іване?»

Мужик пану поклонився:

«А що ж? Дрова, пане…»

«Łźesz, gałganie! Wieziesz siano!»²

«То ж пан самі знають,

Що се сіно, а не дрова,

Нащо ж пан питають?»

Закусив пан тлусті губи:

«Z jakej wsi?»³ - питає…

Мужик підняв шпаченята

Та й одповідає:

«Всі не всі, вельможний пане,

Старі повтікали…

Молоді лиш половив я,

Бо ще не літали!..»

«Kto najstarszy u was we wsi?»⁴

«Баба Терпелиха:

Пережила стара баба

Всіх дідів до лиха!..»

«Gałgan jestes! Kto was bije?»⁵

«А хто ж? Бугай, пане!

То так і б’є напропале,

Кого лиш достане!..»

Хтів пан чогось допитати,

Та й не допитався…

«Со z gałganem! Ruszaj prędzej!»⁶

І вперед погнався…

Привіз в місто мужик сіно…

Продав його зрання,

Купив собі добру миску

Драглів на снідання!..

І сидить собі на возі,

Драглі уплітає…

Аж той самий пан надходить

Та й його питає:

«Czy nie słychać do sprzedania

Owsa tu, Іване?»⁷

Мужик встав, кругом обнюхав…

«Ні, не чути, пане!»

І сів знову на драбині,

Драглі уплітає…

«Czy ty, chłopie, nie wczorajszy?»⁸ -

Пан його питає.

«Де вам, пане, я вчорашній?

Гляньте на всі боки:

То мені вже оце буде

Тридцять і два роки!»

КОЗАЦЬКА МІРА

Зайшов козак до коршомки.

«Здоров, орендарю!

А налий-но мені,- каже,-

Горілачі чару!»

Налив Мошко одну чару,

Козак вихиляє.

Вихиляє, не ковтає,

Іще підставляє.

Налив другу, козак хилить,

Разом дві ковтає

Та й жидові коло шинку

Трояка кидає.

Підійняв жид, подивився…

«Гирсти, як то буде?!

В мене кожну по три гроші

Пили добрі люди!»

«Мовчи, жиде бородатий,

Тебе не питають.

У нас,- каже,- запорожці

Свою міру мають.

Не першина нашим пити,

Пили ми немало,

А у губу за три гроші

Більше не влізало!..»

РАБИН І ЗАПОРОЖЕЦЬ

Читав рабин свої книги

Двадцять і сім років,

Перечитав всіх талмудів

І усіх пророків…

Читав двадцять і сім років,

Ні з ким ані слова!..

З ним не сміла говорити

Й сама рабинова.

І чи то він свою мову

За той час забувся,

Чи з великої науки

З розуму схибнувся,

А як вийшов уже на світ

Жидову учити,

Він зачав уже на мигах

З нею говорити!..

Чудуються, дивуються

Жиди бородаті -

І давай по цілім світі

Гонців розсилати!

Ганяються гонці всюди,

Мудрих зволікають;

Та щось мови його й мудрі

Не дуже втинають.

Але іде запорожець

Та й почав питати:

«А що у вас, жиденята,

Доброго чувати?..»

Жиди й кажуть козакові:

«Таке й таке діло!..»

«Ет! Дурні ви, жиденята! -

Козак каже сміло.-

А скажіть-но,- каже,- тому

Величному пану,

Що я із ним хоть і зараз

До розмови стану!..»

Пішли жиди до рабина,

Разом повклякали,

Доткнулися його капців,

З страхом запитали,

Чи звелить він козакові

Мовити з собою…

Рабин тільки подивився,

Махнув бородою…

І вернулись жиденята

Козака просити,

Щоби козак із рабином

Ішов говорити…⁹

Прийшов козак, поклонився,

Рабина вітає…

Але рабин встає з крісла,

Палець наставляє…

Наставляє - біс то знає,

Чого рабин хоче!..

Але козак йому сунув

Аж два перед очі!..

Кивнув рабин головою,

Махнув бородою;

Показує йому вгору

Правою рукою!..

«Він угору! Тра донизу!» -

Козак розважає

І нагнувся і рукою

В землю утикає!..

Махнув рабин головою,

Подивився всюди

І складає собі руки

Наохрест на груди!..

Тогді козак приступився -

Як заїде в пику!..

Ціле місто зворухнулось

З галасу та крику!..

Але рабин знов спокійно

Махнув бородою!

Поклонився козакові,

Пішов з жидовою.

Приступили жиденята,

Рабина питали:

«Що пан рабин з запорожцем

Розмовляти мали?»

І сів рабин коло школи

Та й став говорити:

«Я питався: хто б тебе мав

Такий сотворити?..»

А він мало так казати:

«Що питати много?

Той мене мав сотворити,

Хто тебе самого!..»

Я, герехт! Що правда, правда!

Я ще був питати:

Хто б то був, що мав над нами

Небо збудувати?

А воно пак так розумно

Мені відказало:

«Той і небо, хто і землю

Сотворити мало!..»

Я ще був йому казати,

Що бог не гнівливий,

А воно мені сказало,

Що і справедливий!..»

Підступили й наші люди,

Козака питали:

«А що то ви із рабином

Розмовляти мали?..»

«А що ж, люди? Та жид жидом!

Я лиш показався,

А він пальцем вже до ока

Мені добирався…

Та мене-то не схитрити,

Знаю чого хоче,

Та йому аж два козацьких

Сунув перед очі!..

Видить рабин - не злякає!

«Повішаю!» - каже.

А я тебе, йому кажу,

Закопаю, враже!

А він каже: «Зв’яжу руки!»

Чи чули огиду?..

А я його за то в пику:

«Брешеш, скурвий жиду!..»

ЩО РАБИН РОБИТЬ?

Випив мужик півкватирки,

Хлібом заїдає.

А жид ходить коло шинку,

Борухи співає.

«Чи є, Мошку, у вас рабин?» -

Став мужик питати.

А жид: «Гирсти! А чому ж нам

Рабина не мати?»

«А розумний у вас рабин?»

Жид аж вийшов з себе:

«Та вже ж,- каже,- розумніший,

Мужику, за тебе!..»

«А що ж рабин у вас робить?

Що він поробляє?»

«Що він робить? Все читає…

Читає… читає».

«А коли ж він спочиває,

Як все коло книжки?»

«Спочиває дуже мало

Або ані кришки.

Он привик, бач, коло книжки

День і ніч сидіти».

«А як же ж то, орендарю,

У рабина діти?»

«Та тим глупством у нас рабин

Себе не займає:

Єсть такий там у рабина,

Що за дітей дбає».

МОШКО І СУРА

«Щоб ти мені, Сура,

Здоровенька була!..»

«А ти ж, Мошку, як?»

«Я вже буду й так!..»

ДВА РАБИНИ

Два рабини на коршомці

Зашабашували,

Одправили борухати,

За стіл посідали.

На кождому лапсардаки,

Шапка шабашкова,

Сидять собі коло столу,

Жоден - ані слова.

Аж приходить чоловік наш,

Кварту набирає.

«А хто то в вас, орендарю?» -

Шинкаря питає.

«І то рабин, і то рабин!» -

Шинкар обізвався.

«Чому ж вони не говорять?» -

Чоловік спитався.

«Ет, Іванцю,- жидок каже,-

Нащо то питати!

Що розумні такі люди

Мають розмовляти?

Що один з них добре знає,

То і другий знає,

А чого один не знає -

І другий не знає».

БОРОДАТИЙ ХУСИТ

На підсінні в малій хаті

Сидить старий хусит,

Вопівночі над талмудом

Бородою трусить.

І, як рабин, зачитався,

Читає, читає!..

А з підсіння запорожець

В вікно заглядає…

Заглядає та гадає,

Чим би поживитись;

Але в жида всюди голо,

Куди подивитись.

Тілько сам він бородатий,

Борода до пупа,

Та книжок його поганих

Кругом ціла купа…

Замишляє запорожець

Жида підголити

І що раз, то голосніше

Почав говорити:

«Хто-но тілько великую

Бороду кохає,

Той ніколи великого

Розуму не має!»

Чує хусит бородатий,

Перестав читати…

А тут йому голосніше

Хтось почав казати:

«Хто-но тілько великую

Бороду кохає,

Той ніколи великого

Розуму не має!..»

Подивився жид на себе,

Бородою трусить:

«Гирсти? Як то? То я дурень?

Дурень старий хусит?»

І до свічки бородою!..

Спалив половину…

Але знов він чує голос

В ту ж саму годину!..

Знов борода над свічкою

Запалахкотіла

І в минуті щезла з димом

До самого тіла!..

Засміявся запорожець,

Пішов собі спати…

Але хусит сидить, бідний,

Та й став розважати:

«Правду воно говорило,

Правду пак казало,

Бо й я з своїм бородою

Розуму не мало!..

Борода такого мати,

Так його любити…

І над свічком, над тим свічком

До губа спалити!..

Ах, веймир! Що Сура скаже?

Що всі люди скажуть?..

Ото дурень старий хусит!

Ще й з руком покажуть…»

АРШИН

Іде Мошко через ліс,

Аж вовк вибігає;

Мошко скочив на пеньок,

Аршин підіймає.

І аршином навісний

До вовка цілиться -

Аж тут - трах! - із-за корчів

Бахнула рушниця.

Бідний Мошко як стояв,

Так і затрусився

Та із пеньку сторчака

В рів і покотився.

От ті вовка потягли,

Покинули жида…

Але якось у рові

Одійшла огида.

І зводиться стихача,

Аршин підіймає,

Оглядає здалеки

Та й сам промовляє:

«Вісім,- каже,- літ ходив

Я з тобою шити,

А все-таки я не знав,

Що ти був набитий».

МАСЛО

Вивіз Лейба горщик масла

В місто продавати

Та й пішов собі на ринок

Купця відпитати.

А чоловік коло воза

Чекає, чекає.

Далі випив півкватирки,

Масло добуває…

Добув масла, достав хліба,

Засів та й балує.

Де побачить христянина -

Просить та й годує.

З’їли масло добрі люди,

Що тоді робити?..

Б’є він горщик коло воза,

А сам іде пити.

Підпив собі, як годиться,

Назад повертає.

Коли гляне - коло воза

Лейба умліває.

Умліває, ломить руки

І плечима ниже,

А собачка невеличка

Черепочки лиже.

«Лихо мамі твому, гицлю!

Де ся масло діло?»

«Лихо мамі!.. Таже бачиш,

Що песеня з’їло!»

«Брешеш, гицлю, десять фунтів

Було в масла мого.

Гицлю ти!.. Й само собачку

Не заважить того!»

І пійняв жид ту собачку,

На ваги чіпляє,

А собачка десять фунтів

Ледве дотягає.

«Видиш, гицлю? То собачка!

Де ж ся масло діло?»

«Де ж ся масло його діло?

Таж песеня з’їло!»

«Ну нехай собачку - масло!..

Де ж собачку буде?..»

«Де ж собачка - таже онде!

Видять добрі люди!»

«Ну нехай воно собачку!

Де ж ся масло діло?»

«Все де масло та де масло!

Таж песеня з’їло!..»

«Що з тобою говорити?

Лихо мамі твому!

Сідай уже, сідай, гицлю,

Та вези додому!..»

КУЦИЙ

Ходить піп коло крамниці

Та й чогось питає.

Аж до нього такий хитрий

Жидок підбігає:

«Добродзею, добродзею!» -

Просить почекати

Та й новому ножикові

Ім’я яке дати.

А той, довго не гадавши,

Казав ножик дати,

Зламав його та й каже:

«Куцим будеш звати!..»

ЦИГАН З ХРОНОМ

З копійкою циганчук

По ярмарку ходить

І купив би, може, що,

Та все не знаходить.

Усе таке дороге,

А в нього копійка,

По копійці тільки хрін

Продає жидівка.

Мнявся бідний циганчук,

Далі, що робити?

Без гостинця ж не іти,

Треба щось купити!

До жидівки і побіг,

Купив того хрону,

За пазуху положив

Та й пішов додому.

От удома циганчук

Свіжий хрін смакує,

В носі крутить та вертить,

Сльози не вгамує.

А все-таки неборак

Хрону не кидає,

Іскривився, плаче, їсть

Та все примовляє:

«Плачте, очі навісні,

Щоб повилізали!..

Таже ж бачили самі,

Що ви купували!..»

А НЕ ХАЛАСУЙ!

«Ото, тату, маєм воду,-

Каже циганчук,-

А якби нам іще сиру

Та муки до рук -

Наварили б вареників,

Сіли край стола…»

Тут старому вже по горлі

Слинка потекла…

«А якби нам іще масла,

Отоді балуй!»

Тут старий його фандою:

«А не халасуй!»

МІСЯЦЬ

Нічка тиха, зорі світять,

А мороз крепить;

Циган сина до місяця

Лицем становить.

«Отак, сину мій Романе!

Отак, дурню, стій

Та з пазухи вийми руки,

До місяця грій!..»

Стоїть бідне циганятко,

Холод каменить,

А старий пішов до хати

Людей туманить.

Витуманив кусок сала,

Хліба бохунець,

Вийшов з хати та до сина -

Син як камінець.

«Ой місяцю! - циган каже.

Жаль твої краси!

Ти лиш світиш, а не грієш,

Дармо хліб їси».

ЦИГАН НА ТОЛОЦІ

Вийшов циган на толоку,

Косить, бідний, косить -

А господар обідати

Цигана не просить,

А дав чарки понюхати,

Хліба закусити

Та й знов таки заставляє

Цигана косити.

І скривився циганюга,

Косить, бідний, косить,

А господар полуднати

Цигана не просить.

А знов чарки понюхати,

Хліба закусити

Та й знов таки заставляє

Цигана косити.

Ізнемігся бідний циган,

Косить і не косить,

Аж під вечір пан господар

Вечеряти просить.

Просить його до світлиці,

Садить на посаді,

Наливає чарку, другу…

Такий циган радий!..

От подали сироватку,

Циган уплітає,

Аж тут кума вареники

З печі висуває.

Кинув циган сироватку,

До другого взявся.

Лигав-лигав вареники,

Аж розперезався.

Далі годі! Сидить циган,

Тільки поглядає,

Аж тут кума поросятко

З печі висуває.

Гекнув циган - та й із хати,

Не хоче і ждати:

«Вміли,- каже,- наварити -

Не вміли подати!»

ЦИГАНСЬКИЙ КІНЬ

Вивів циган на ярмарок

Коня продавати…

Посходились ярмаркові,

Стали оглядати…

Оглядають - кінь, як сокіл,

І ганчі не має!

А сам циган кругом ходить

Та все примовляє:

«Що конина, то конина!..

А щоб язик мала,

То вона б вам, люди добрі,

Всю правду сказала!»

Купив якийсь ту конину,

Дома оглядає!..

Аж конина його справді

Язика не має…

СПАСИБІ

Сидить циган на городі

Темненької ночки,

До блискавки вибирає

Чужі огірочки.

Та все собі промовляє:

«Блисни, боже, блисни!»

А господар його ззаду

Як вилами свисне!..

«А сто бісів в твого батька

Та у твої груди,

Розкрадати мою працю!..

А що тепер буде?..»

«Ой батечку, голубчику,

Чиніте, що знайте,

Тільки прошу вас, панотче,

За пліт не кидайте!»

«Оже ж кину!» - «Бійтесь бога!..»

«Кину, бісів сину!»

Підняв цигана на руки

Та й через пліт кинув.

Тоді циган підійнявся

Та як зарегоче:

«Мені того й бракувало…

Спасибі, панотче!»

ЩО ДО КОГО

«Хто йде їсти?» - пан питає.

«Я йду!» - циган каже.

«Хто йде жати?» - пан питає.

«То громада скаже!»

ЦИГАНСЬКИЙ ПОХОРОН

У цигана вмерла мати,

Нічого діяти!..

Іде циган до батюшки,

Просить поховати.

«А як хочеш поховати?

Може, по-циганськи?»

«Ні, батюшка, прошу таки

Вже по-християнськи!»

«Та то буде рублів десять

Тебе коштувати!»

«О, нічого то, панотче!

В нас дорожча мати!»

Поховав піп циганиху,

За гроші питає…

Аж тут йому сороківку

Циган витягає.

«Сороківку? - піп питає.-

А то ж твоя мати!

А ти ж за ню рублів десять

Обіцявся дати!»

«Рублів десять!..- циган каже.

За трупа гнилого!..

Та вона не варта була

І живою того!..»

ВОЛИ

Їде москаль серед літа

Нашими волами.

«Гей, валы,- кричить веселий,-

Чтоб бог ездил вами».

Їде москаль серед зими

Нашими волами.

«Гей, валы,- кричить сердитий,-

Чтоб черт ездил вами!»

ПОЛОТНО

Кричить баба, репетує,

Пукає в вікно,

А москаль припав до плоту,

Тягне полотно.

Стягнув собі. «Прощай, бабка!

Злом не поминай!»

Стара баба у погоню:

«Служба, почекай!»

Москалеві то й байдуже,

Баба вже й клене:

«Нехай тебе, препоганий,

Куля не мине!»

«Пусть себе,- москаль говорить,

Баба паареть,

Вить добраво чаловека

Пуля не вазьметь…»

«Та богдай же тебе господь

Щастям обминув,

Богдай же ти, препоганий,

Дзвона не почув!»

«Что мне, бабка, тваи звоны,

Эка не видал?..

Кабы я лишь ва паходе

Барабан слыхал!»

«Богдай же ти світа-сонця

Більше не видав!

Богдай же ти зозуленьки

Більше не чував!..»

«Что мне слушать, как зазуля

Вашая поеть,

Меня в матушке Рассеи

Й одуд закуеть!..»

ІКРА

Сидить москаль коло лави,

Порох насипає.

Аж підходить стара баба.

«А що то?» - питає.

«А что ж? Икра салдацкая,-

Став москаль брехати.-

Вить с энтаво у нас, бабка,

Выходют салдаты!..»

«Почекай же, бісів сину,-

Стара собі каже,-

В мене живо ікра ваша

У печі поляже!»

І йно лихе москалину

З хати одвинуло,

Баба порох та до печі -

Печі як не було!..

«Чи ж не диво з москалями,-

Баба промовляє,-

І в ікрі ще москалина,

А що виробляє?!»

«ВАРЕНИКИ-ВАРЕНИКИ!»

Сидить москаль на прилавку,

Прищурює очі…

Так і знати: москалина

Вареників хоче.

Хоче бідний вареників,

То й ніщо питати!

Та тільки їх по-нашому

Не вміє назвати.

«Хазяюшка, галубушка! -

Став він говорити.-

Свари-ка мне вот энтаво!..»

«Та чого зварити?..»

«Да энтаво… как, бишь, ево

У вас называют?..

Вот, что, знаешь… берут тесто,

Сыром накладают…»

«Та бог його святий знає,

Що вам, служба, гоже!..

Тісто сиром накладають…

То галушки, може?..»

«Не галушки, не галушки,

Я галушки знаю…

Свари-ка мне, галубушка…

Все, бишь, забываю…

Уж с глаз долой, так с памяти!..

Вот энтакой бес-то!..

Да знаешь ли, энтак сыр-то,

А на сыре тесто!..»

«Та бог його святий знає

І добрії люди!..

Сир у тісті?.. Хіба, може,

Чи не пиріг буде?»

«Да не пирог, голубушка…

Экая досада!..

Да знаешь ли, туда масла

Да сметаны надо!..»

А вона-то добре знає,

Чого москаль хоче…

Та чекає барабана,

Заким затуркоче.

Як почула барабана…

Слава тобі, боже!

Та й говорить москалеві:

«Вареників, може?..»

Аж підскочив москалина…

Та ніколи ждати.

«Вареники-вареники!»

Та й пішов із хати.

ДОЧКА - СИН

Пан то хоче сина мати,

Не спить цілі ночки,

Але пані, як на збитки,

Вповиває дочки.

Що півроку, то й повненька,

Що рік, то й дитина…

Отак-отак рада б хлопця,

А вийде дівчина…

П’ятеро вповила пані,

Ще надію має;

Але дідич за границю

З горя виїжджає.

І говорить своїй пані:

«Я хрестом клянуся,

Тільки ще буде не хлопець -

Я вже не вернуся».

Сів на бричку та й поїхав,

Півроку минає…

Але пані, як на теє ж,

Дочку вповиває.

Зажурилась, світ немилий,

І жити не хоче…

«Не побачу,- каже,- більше

Свого пана в очі».

Аж приходить якось Мошко,

Паню оглядає.

«Чи ви, пані, нездорова?» -

Дідичку питає.

Та і каже своє лихо.

«Не журіться, пані,

Та лиш мені,- каже,- дайте

Коня, що на стані,

А я вже вам пана верну…»

Та йому дарує.

Їде Мошко за границю

І в пейси не дує.

Найшов пана, поклонився…

«А що?» - пан питає.

«А що ж, пане? Дав бог сина!»

Мошко відвічає.

Дає дідич сто червоних

Жидюкові тому…

Казав коні заложити,

Рушає додому.

Приїжджає, привітався.

«Де моя дитина»

Бере її, розкриває…

Аж воно - дівчина!

«Ах ти ж, шельмо, псяча віро,

Казав - сина маю.

Та я тебе обезвічу,

Живцем закопаю!..»

«Стійте, пане, їдно слово! -

Мошко промовляє -

Ви дивитесь, що дитина

Ще того не має.

Але я дам пейси втяти -

Свідок пан і люди,

Як через шістнадцять років,

І той там не буде!..»

Розсміявся пан із лиха.

«Що,- каже,- діяти?

Коли сина не дождуся,

Треба зятя ждати…»

15 апреля

ЗАПОРОЖЦІ У КОРОЛЯ

Приїхали запорожці,

Короля вітають,

Король просить їх сідати,

Козаки сідають.

Сидять собі. В них жупани

Все кармазинові,

І самі такі храбренні,

Вуса прездорові.

Задивились на ті вуса

Ляхи-мосціпани.

«Що б їм,- кажуть,- дати їсти?

Даймо їм сметани!»

Поставили їм сметани,

Їсти припрошають,

Але наші запорожці

Разом відмовляють:

«Славная у вас сметана…

Тілько вибачайте,

А перше нам, запорожцям,

Щільник меду дайте!»

Дали й меду запорожцям…

Вони як поїли,

Так ті вуса прездорові

Вгору й завертіли.

Тоді й кажуть королеві:

«А що, ясний пане!

Нехай тепер запорожцям

Подають сметани!»

ПАН І ІВАН В ДОРОЗІ

Ізійшлися пан з Іваном,

По світі мандрують…

Разом їдять, розмовляють.

Разом і ночують…

На кождому через плечі

Висить по торбині…

Лиш пан таки у чемерці,

Іван - у свитині…

Ідуть вони дорогою,

Стали ночувати,

Аж пан собі задумує

Хлопа ошукати…

Та й говорить до Івана:

«Знаєш, що, Іване?

Годилося б попоїсти!..»

«То що ж? Їжмо, пане!..»

«Але знаєш, що, Іване?

Починаймо з твої!

Як твоя буде порожня,

То тогді до мої!»

«Добре, пане!» - Іван каже,

Зняв свою торбину,

На травиці зеленії

Постелив свитину…

Попоїли таки добре;

Комара здушили…

Рано встали, до снідання

Торбину кінчили.

Прийшов вечір. Знов у полі

Стали ночувати.

Вже панові оце б торбу

Треба починати.

Але пан собі ні слова…

На землі лягає,

Кладе торбу під голови,

Хлопа замовляє:

«Що би ти робив, Іване,-

Пан зачав питати,-

Якби тобі довелося

Таке поле мати?..»

«А що ж, пане, я орав би,

Хлібом засівав би

Та ходив [би] до Адесу,

Сіль і гроші мав би…»

«А що я - не так зробив би,-

Пан почав казати.-

Я б казав би на сім полі

Місто збудувати…

Там би в мене стояв палац,

Там підряд крамниці,

Там перекупки з булками,

А тут дві різниці…

Отогді приходь, Іване,

В мене балувати!..»

«Ет, спасибі,- Іван каже,-

Лучче будем спати!..»

Незабаром коло пана

Став Іван хропіти,

Незабаром коло него

Став і пан сопіти…

Тілько що пан заснув добре,

Іван підійнявся

Та до панської торбини

Як сам присотався…

То і курку, і печеню,

І кавалок кишки -

Все, що було у торбині,

Стеребив до кришки.

Пробудився пан раненько.

Пропаща година!

Хоче їсти, сіромаха,

Та пуста торбина…

Розбуджує він Івана

Та й його питає.

А Іван стиснув плечима

Та й одповідає:

«А що ж, пане, таж ви вчера

Місто будували:

Тут стояло дві різниці,

Там булки стояли!..

А по місті, звісне діло,

Собаки ходили!..

То вони ж то вашу торбу,

Певне, стеребили?»

Посвистав пан по торбині,

Нічого діяти!..

«Вставай,- каже,- вже, Іване!

Підем мандрувати…»

Пішли вони, ідуть степом,

Тяженько зморились…

Аж насилу перед вечір

До села прибились.

Ідуть вони в коловорот,

Аж блукає гуска…

Іван гуску - та в торбину -

Є вже і закуска!..

Бракувало тілько хати

Переночувати…

Але вони завернули

До пустої хати…

Прийшли собі, відпочили,

Гуску спорядили…

Спорядили, як годиться,

У піч посадили…

Аж пан знову замишляє

Хлопа ошукати…

Та й говорить: «Що ж, Іване!

Ми лягаймо спати!

Та кому із нас присниться

Кращая закуска,

То вже ціла тому взавтра

Достанеться гуска!…»

«Та як спати, то і спати

Нічого діяти!»

Постелив Іван свитину

Та й лягає спати…

Серед-ночі захропів пан,

Іван пробудився,

Із’їв собі цілу гуску

Та й знов положився.

Рано будить пан Івана

Та давай казати,

Як то бог його до себе

Просив балувати,

Та якії там потрави

Йому подавали,

Та як його всі святії

Їсти припрошали…

«Ані слова! - Іван каже.-

Ваша правда, пане!

Я сам бачив, як ви їли

Якісь марципани…

Та дивлюсь, що не голодні,

Маєте закуску,

Та й сів собі коло печі

Та й стеребив гуску!..»

«Чи ж то правда? - пан питає,

Всю із’їв, Іване?»

«Та аби я так здоров був,

Як всю із’їв, пане!..»

Димом здимів пан голодний,

А Іван озвався:

Хтів когось пан ошукати

Та й сам ошукався!..»

ЩО КОМУ ГОДИТЬСЯ

«Jak wy, chłopie, tego popa

Całujecie w rękę?

Ja bym jego nie całował,

Zeb brali na mękę,

Już bym wołał psa całować!»

Мужик злиться, злиться:

«Та так,- каже,- ясний пане,

Що кому годиться!»

________

Як ви, хлопе, того попа

Цілуєте в руку?

Я б його не цілував,

Щоб брали на муки.

Вже б волів пса цілувати!

ПЕРЕКУСІТЬ, ПАНЕ!

Обсунулась стара гребля,

Місток похилився,

Спала річка невеличка,

Млинок завалився.

На камінні кілька хлопців

Черепками грає,

Аж ступою через греблю

Панок проїжджає.

«Помагайбіг,- каже,- хлопці!»

«Помагайбіг, пане!»

«А що, у вас млинок меле?»

«Таже меле, пане!»

«А г… змолоти можна!»

«Перекусіть, пане!

Як сухеє воно тілько,

То змелеться, пане!»

ОЙ ПИТОНЬКИ-ПИТОНЬКИ

Лежить дідич на постелі,

Як барило, грубий…

Його локай сухощавий

Заснув коло груби…

Заснув локай коло груби,

Води не напився…

Як захтілось йому пити -

Бідний пробудився…

«Ой питоньки, ой питоньки!» -

Зачав промовляти,

Та лінується псяюха

За водою встати…

Аж тут дідич із постелі:

«Роdaj wody, Janie»¹⁰

Локай раптом ісхватився

«Зараз,- каже,- пане!..»

Дає пану води склянку:

«Проше, ясний пане!..»

«То dla сіеbіе!¹¹ - пан говорить,-

Napij sie gałganie»!¹²

ПІП НА ПУЩІ

Начитався піп удовий,

Як святії жили,

Як то вони по пустинях

Господа молили…

Та й задумав і сам, грішний,

З світом попрощатись,

Зайти куди межі пущі

Та й собі спасатись.

І зібрав усю громаду,

З нею розпростився;

Взяв з собою молитовник,

В пущу віддалився…

Але де йому до пущі!

Привик до ковбаски,

До чарочки горілочки,

До борщу та кашки…

Привик собі як часами

То й дечого вжити…

Та де йому серед пущі

Корінцями жити!

Пробув в пущі одні сутки;

Ба щось не прядеться…

Пробув другі піп удовий -

Ба вже й нитка рветься…

Взяв добродій молитовник,

Назад повертає.

«А що ж то ви не на пущі?» -

Громада питає.

«Не питайте, добрі люди! -

Став піп говорити.-

Не з такими животами

Серед пущі жити!..»

СПОВІДЬ

Хто не знає, що попи все

Звикли на дурницю!

Сповідав раз їден попик

Грішну молодицю…

Молодиця молодая,

Тлуста, уродлива;

Груди білі - як збанята;

Сама чорнобрива.

Піп накрив ї патрахілем,

Ніби сповідає,

А сам мало не прилипне,

Її промовляє:

«Чи не можна, молодичко,

В тебе поживитись?

Буду за тя господеві

День і ніч молитись.

Я ще здавна тебе люблю!..» -

Піп її туркоче…

Молодиця й собі каже:

«А я вас, панотче!»

Дзвонять дзвони на «Достойно»,

Дзвонять - і по всьому.

Йде чорнява молодиця

Із церкви додому.

Тілько двері відхилила -

Чоловік озвався:

«Чого тебе на сповіді

Батюшка питався?»

«Ет! Чого він не питався!

Чи все спам’ятаю?..

Хотів муки на проскури,

Питав, чи не маю».

«Ні, псяюхо!.. Не до шмиги!

Не муки він хоче!

Чув я добре, як казала-сь:

«А я вас, панотче!»

Стережися, коли хочеш!..

А то як почую,

То й тобі муки намелю,

Й йому напетлюю!»

17 апреля

СХОВАЛАСЬ

По ордані,¹³ як звичайне

У людей буває,

Ходить батюшка з кропилом

Хати окропляє.

І, звичайне, як батюшка,-

Чого ж тут боятись?

Але одна молодиця -

Ні, таки ховатись…

Ставить діти на припічку,

Каже їм казати,

Що матері нема вдома,

На ярмарку мати.

Сама живо під постелю,

Ноги підгинає.

Аж приходить і батюшка,

«В Ордані» співає.

І співає, окропляє

Образи й пороги,

Далі стелю і постелю -

Та й заглянув ноги.

По «Ордані» дає дітям

Хреста цілувати

Та й питає, мов не знає:

«А де ж ваша мати!»

«Пішла мати на ярмарок!

Нема вдома мами!..» -

Запищали малі діти

Різно голосами.

«То скажіть же своїй мамі,-

Й показав рукою,-

Нехай бере на ярмарок

І ноги з собою».

ПІП НА ЯРМАРКУ

Шиє собі по ярмарку

Молодчина жвавий,

Підглядає, що в батюшки

Гроші у халяві.

Та і гроші ж то хороші -

Самії дукати.

«Будь що буде,- промовляє,-

А треба дістати…»

Сюда-туда повернувся -

Вже й видумав штуку,

Підступає до батюшки -

Цмок його у руку.

«Батюшечко,- став казати,-

Вчиніть мою волю!..

Потрудіться на часочок

До краму зо мною.

Я - най богу невимовно -

Ризи вибираю,

Та сам бачу, що ні міри,

Ні пуття не знаю…»

Пішов батюшка до краму,

Ризи вибирає;

Вибрав самі щонайкращі,

На себе вбирає.

А той присів коло нього,

Ніби поправляє,

А тут тілько від калитки

Ремінці збирає.

Шарп калитку - та у ноги…

Піп до нього хоче,

А купець його за ризи:

«Пагади, панотче!»

Заким отець повернувся,

З себе ризи скинув -

Молодчина з його грішми

Десь, як вітер, згинув.

ЧОРТ

Приглянувся ксьондз-добродій

До чужої жінки.

Що день божий посилає

Фіги та родзинки…

Посилає, все питає,

Коли згода буде.

Коли її чоловіка

Удома не буде…

Але жінка не [з] тих жінок:

Подарунки брала,

А ксьондзові усе-таки

Слова не давала…

Далі видить - треба дати,

Нічого робити!

Тілько собі замишляє

Ксьондза підголити…

Каже мужу. Муж навмисне

Зрання виїжджає,

А вона тут повну скриню

Сажі насипає…

Насипала, зачинила,

В печі розпалила

Та нібито на вечерю

Ксьондза запросила,

Ксьондз приходить, габіт з себе!..

Жарти починає…

Помаленьку-помаленьку -

Ба вже й обіймає…

Помаленьку-помаленьку -

Ба вже і за діло…

Аж тут раптом коло хати

Щось загуркотіло!..

«Ах, нещастя! - жінка каже,-

Кінець мого віка!

Чи ж не лихе притащило

Мого чоловіка!

Іскидайте живо шмаття,

Голі розбирайтесь,

Та от скриня коло лави,

У скриню ховайтесь!..»

Ксьондз скидає, й помагає

Сама господиня,

І в минуті з голим ксьондзом

Зачинилась скриня.

Входить в хату і господар,

Нібито не знає;

Стелиться собі на скрині

Та й спати лягає…

Лежить собі на тій скрині

Та й почав казати:

«А що, жінко, завтра,- каже,-

Тра скриню продати.

Коло нас тут недалеко

Торговиця буде.

Повезу її до лиха,

Може, куплять люди!»

«Нащо тобі продавати? -

Каже молодиця.-

Нехай собі буде вдома,

Може, пригодиться!»

«Пригодиться-пригодиться…

А знаєш мовчати?

Та ж не твоя, моя скриня!

Я хочу продати!»

І обоє господарі

Разом замовчали;

Замовчали, помирились

Та й позасипали…

Устав рано пан господар,

Коні запрягає,

Вивалює на віз скриню,

Коні поганяє.

Їде собі на ярмарок

Скриню продавати…

Але їде й пан з жоною

До костьолу, знати…

Оглядає та й питає:

«Що везеш, Іване?»

«Везу скриню,- Іван каже,-

В скрині чорта, пане!»

А тут пані обернулась

Та й панові каже:

«Рорroś, duszko, tego chłoрa,

Niechaj on pokaże!»¹⁴

«А який то чорт у тебе?

Покажи, Іване!»

«Дайте хіба рублів копу,

То покажу, пане!»

Вилічив пан йому гроші,

Іван ізлізає,

Кладе гроші у кишеню,

Скриню відмикає.

Як вискочить ксьондз із сажі!..

Боже, твоя воле!

Світу божого не бачить,

Біжить через поле!..

А тут пані у долоні:

«Ach, moje serduszко!

Рораtrzaj się, popatrzaj sіę!

Jeszcze j samiec, duszко!»¹⁵

ЩО КОГО БОЛИТЬ

Плачуть діти коло тіла:

«Мати ж наша, мати!

А хто ж тепер нас без тебе

Буде годувати?

Хто нас буде голубити,

Доглядати вдома?»

Мужик стоїть, підіперся,

Хлипає, сірома!..

«З ким же татко будуть спати?..»

Він аж похилився:

«Але ж, але ж, мої дітки!..» -

І слізьми залився…

ТОЙ, ЩО НАД НАМИ

Стоїть козак коло груші,

Дівку підмовляє.

А дівчина, як калина,

Полум’ям палає.

Зчервоніло повне личко,

Відскочили груди…

Отак дала б, та боїться,

Що то послі буде.

«А що,- каже,- як я буду

Дитиноньку мати?

Хто пригорне сиротину,

Буде доглядати?»

Козак жваво обіймає

Дівчину руками.

«Не журись, дівчино,- каже,-

А той, що над нами!..»

А із груші старий батько:

«О бісова мати!..

То ви будете робити,

А я годувати?!»

Як почули молодята -

Та від батька в ноги:

Дівча в хату з переляку,

Козак - за пороги…

18 апреля

САМА УЧИТЬ

Біжить дівка; в руках курка,

Сито під пахвою.

Аж дивиться - спочиває

Козак під вербою.

Розпалилася дівчина,

Гвалтом чогось хоче:

То підійде, то загляне

Козакові в очі.

То пуститься утікати,

То знов підступає.

«Та чого ж ти утікаєш?» -

Козак промовляє,

«Який змисний!.. Утікаєш!..

Еге!.. Не втікати?!

Я вже бачу, що ти хочеш!

Бодай не казати!..»

«Та дурна ти! Втекла б курка!

Як тут що зробити?»

«Який змисний!.. Втекла б курка?!

А ситом накрити!..»

Не знав козак, що робити,-

Сама научає…

Козак живо видер курку,

Ситом накриває.

Кладе дівку під вербою,

Зміряв, як годиться…

Пішла дівка дорогою -

І не нахвалиться…

18 апреля

УКАЗ

Їде козак дорогою,

Дівку надибає;

Вийняв папір з-за пазухи

Та й її читає:

«І прочая, і прочая…

По сему указу

Кожна дівка козакові

Довжна дать по разу!»

«Чуєш, дівко, що в указі?»

«Та чую, козаче».

І вже ж рада-то, псяюха,

Аж мало не скаче!

Ізліз козак, покріпився,

На коня сідає,

А дівчина підійнялась

Та й ще забагає:

«А приглянься-но, козаче,

До того указу:

Чи нема там написано,

Щоб іще по разу?»

18 апреля

ЧИ ДАЛЕКО ДО КИЄВА

Питаються якось хлопця

Подорожні люди:

«Чи багато верстов, сину,

До Києва буде?»

«А не знаю,- хлопець каже,-

Було вісімнадцять,

Тепер менше, либонь, стало,

Здається, сімнадцять!»

«Що ж то, сину, за пригода

Така прилучилась?»

«Та пригода не пригода -

Верства повалилась!»

НА КАЛИТКУ

Прийшов мужик до крамниці,

Сукно оглядає…

Перекинув штук зо двадцять -

Все не добирає…

Аж заглянув десь кармазин:

«Дай-но, жидку, того!..»

Розвертає, оглядає:

«Се хіба нічого!..»

Виміряє середину:

«А ходи-но, жидку!..

Ото звідси мені, жидку,

Виріж на калитку!»

ДОПИТАЛАСЬ

Прийшов мужик із празника,

Празник добре вдався:

Посиніла кругом шия,

І чуб підійнявся.

Прийшов в хату - ані слова…

На лаві сідає.

Аж підходить молодиця,

Мужа оглядає:

«А чого то в тебе шия

Вкрита синяками?»

«Та то, мабуть, од вишнівки,

Що пив із попами!»

«А хто ж тобі, чоловіче,

Чуба мав намняти?»

А той з лави та до неї:

«А знаєш мовчати?!»

ТРЕБА ВСЮДИ ПРИЯТЕЛЯ МАТИ

Прийшла в церкву стара баба,

Свічок накупила;

Де була яка ікона,

Всюди поліпила.

Іще пара остається,

Де їх приліпити?..

«Ага! - каже.- Пошукаю

Святого Микити!»

Найшла баба і Микиту -

Святий чорта ціпить!..

Бере одну йому ставить,

Другу чорту ліпить!..

Видять люди й розважають,

Щоб там не ліпила.

«Що ти, бабо,- кажуть,- робиш?

Та ж то вража сила!..»

Але баба обернулась:

«Не судіте, люди!

Ніхто того не відає,

Де по смерті буде!..

Чи у небі, чи у пеклі

Скажуть вікувати;

Треба всюди, добрі люди,

Приятеля мати!..»

ЧУЖАЯ ДИТИНА НЕ ТО, ЩО РІДНА

Ой не тая, мій синоньку,

Година настала,

Щоб чужая дитинонька

За рідную стала.

Нар[одна] пісня

Журилися муж з жоною,

Що дітей не мали;

Далі взяли та й під старість

Сироту прийняли.

Росте тая сиротина,

Так їм помагає!

Але старий, як чужому,

Все не довіряє.

Та вже, мабуть, недаремне

Примовляють люди,

Що дитинонька чужая

За рідну не буде!..

Доростає літ дитина,

Вже пора б женити,

Пора б уже господарство

З сином поділити.

Але старий дуже хоче

Щирість його знати

І задумує, як сина

На спробунок взяти.

Повертає раз від пана

Та й став говорити:

«Жінко мила, сину милий,

Годі мені жити!

Розгнівався пан на мене,

Повішати хоче!

І я взавтра, як той злодій,

Сплющу свої очі.

Достань, жінко, з скрині гроші,

Треба поділити…

Треба свою остатнюю

Волю учинити».

Стара, бідна, як дитина,

Плаче і ридає;

Бере ключі у старого,

Скриню відмикає.

А у скрині казан грошей -

Самії дукати!..

Ледве-ледве старий з сином

Здужали підняти.

Висипали на підлогу,

От старий сідає

І з дукатів штири купи

Рівних нагортає.

І говорить: «Перша купа

На похорон буде,

Щоби мене, як годиться,

Спом’янули люди!..

Друга купа тобі, жінко,

Тобі, моя мила!

Бо ти ж мене, як матінка,

Старого любила!..

Третя купа нехай буде

Тобі, милий сину,-

Ти був мені, милий сину,

За рідну дитину.

А четверта купа грошей

Най буде для того,

Хто да шибеницю взавтра

Потягне старого!..»

А синочок ісхопився,

За гроші рукою:

«Я потягну вас, татуню!

Най будуть за мною!»

Здихнув старий, підійнявся

Та й почав казати:

«Іди, хлопче препоганий,

Іди з мої хати!

Прийняв тебе я до себе

Малим сиротою,

Побивався дні і ночі,

Не спав над тобою…

Тілько й думав, що із тебе

Буду поміч мати…

А ти сам готов на мене

Руку підійняти…

Іди ж собі, препоганий,

Звідки ти узявся,

Та й не згадуй, що ти в мене

Сином називався!»

Хлопець вийшов. Старий плаче:

«Правда, добрі люди,

Що дитинонька чужая

За рідну не буде!..»

ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ І ПАНИ

Стали колись Хмельницького¹⁶

Ляхи підмовляти,

Щоби нашу Україну

З Польщею з’єднати.

А Хмельницький їм говорить:

«Сядьте, добрі люди!

Послухайте мої байки,

Чи правдива буде?..

Ото був собі господар,

Мав їдного сина,

І любив він його щиро -

Сказано, дитина…

Любив його, як дитину,

Годив, як паняті;

Але в того чоловіка

Був і вуж при хаті.

І, бувало, як дитина

За обід сідає,

В тую пору із-під печі

І вуж вилізає…

І що дитя йому кине,

Що само упаде,

Вуж полізе позбирає,

Вуж і тому радий!..

Але раз дитя почало

Із вужем дрочитись,

Дрочилося-дрочилося,

Далі стало битись.

Вуж до піни розізлився,

Укусив дитину;

Аж надходить і господар

В ту лиху годину…

Як ударив по вужеві,

То хвіст і остався,

А вуж, живий, та безхвостий,

У нору сховався…

Нема в хаті вже дитини,

І вужа не стало;¹⁷

А тим часом господарство,

Як вода, спливало.

В рік ісплила вся маєтність,

Всі його пожитки,

Ба вже й на нім не осталось

Ні рубця, ні нитки.

Іде, бідний, до ворожки;

Світить вона свічі,

Посиділа-погадала,

Каже: «Чоловіче!

Мав-ись,- каже,- чоловіче,-

Ти вужа хатнього!

Все багатство, вся маєтность -

Все було від нього.

А як ти з ним посварився,

А може, й побився,

То ото ж ти через теє

Усього лишився!..»

Повертається господар

До своєї хати,

Прислонився коло печі

Та й став вужа звати…

Вилізає вуж безхвостий

Та й став говорити:

«Ні вже,- каже,- чоловіче,

Разом нам не жити!

Скілько ти на мене глянеш -

Зараз пригадаєш,

Що довіку через мене

Ти сина не маєш!

Скілько я на тебе гляну,

Зараз пригадаю,

Що довіку через тебе

Я хвоста не маю.

Буду тобі, чоловіче,

Все добро робити,

Але разом із тобою

Я не буду жити!..»

Отак воно, добрі люди!

Польща - то дитина,

Король польський - то господар,

А вуж - Україна!..»

МОШКОВА ПІСНЯ

Колись Мошко улюбився

У нашу дівчину.

То, бувало, все співає

В лихую годину:

«Світить місяць, світить,

І сонця не треба,-

Він не впаде з неба,

Бо добре держиться.

Ой там край Дунаю

Голуби літають,-

Най собі літають,

Бо я їх не спійму.

Сів заєць на дубі,

Оріха кусає…

Бо він виглядає

Милої коханки.

Сів заєць на дубі,

А я коло дуба.

Як ти мені люба,

Сказати не можу!»

ХТО КОГО ЛУЧЧЕ

Бився Мошко із Гаврилом

Та й потім хвалився:

«Ото,- каже,- на ярмарку

Я з Гаврилом бився!

Він на мене із ломаком

По плечах махало.

А я йому все з ярмурком

По носі давало!»

«Та славно ж ви, Мошку, бились…

А хто ж кого лучче?»

«Та Гаврило мене лучче,

А я його лучче!»

НЕВИННИЙ МОШКО

«Куди, Мошку, так ідеш?»

«На війну виходжу!»

«А чого ж то пізно так?»

«Ще два-три положу!»

«А як тебе часом хто

Схоче положити?»

«А кому ж я винен що?

За що ж мене бити?»

ТРИ ПИТАННЯ

Рабин:

«Чого півень, як співає,

Очі закриває?»

Мошко:

«Того, певне, що напам’ять

Свою пісню знає».

Рабин:

«Чого колись по драбині

Ангели злізали?»

Мошко:

«Бо ще були молодії,

Мало пір’я мали».

Рабин:

«Чого море так солоне,

Що не можна пити?»

Мошко:

«Бо погані оселедці

Мали заселити».

ЧИ ДАЛЕКО ДО НЕБА

«Що п’ять верстов - то й коршомка,

Нічого й лічити,

Бо п’ять верстов як проїдеш,

Треба й відпочити.

Ото їдуть із ярмарку

Двоє господарів,

У каждого віз порядний,

Воликів по парі.

Їдуть собі помаленьку,

Грошенята мають,

Полягали на соломі -

Та й думу гадають.

Далі їден пробудився

З глибокої думи,

Повернувся на соломі.

«Чи спиш,- каже,- куме?»

«Що говориш?» - другий каже.

«Чи спиш, я питаю».

«Та не сплю ще,- каже,- куме,

Тілько що дрімаю!»

«Не дрімай же на годину

Та глянь против неба,

Скілько б верстов так до неба

Проїхати треба?»

«Та бог його святий знає

І добрії люди…

Я думаю, що не більше,

Як п’ять верстов, буде».

«Гуттю, куме!.. Та се баба

Тобі набрехала…

Та якби п’ять верстов було,

Там коршма б стояла!»

ОКУЛЯРИ

Розходився мужичок

Аж гвалт дякува́ти,

Та одна йому біда:

Не вміє читати.

До аз-бу́ки - так куди,

Не того він хоче.

Він гадає чим другим

Просвітити очі.

«Не вміє ж так старий дяк

Стрічки розібрати,

Окуляри ж як візьме -

То куди читати!

Отак і я заведу

Кондаки й тропарі,

Піду тілько та куплю

Такі окуляри».

Пішов мужик до крамниці,

Різні вибирає…

Що на очі накладе,

То все не читає.

Далі соті з носа зняв,

Об землю ударив.

Розплатився та й пішов

Сам без окулярів.

Та й на проводи сказав

Хрещеному люду:

«Окулярів не купив

То й дяком не буду».

ЕГЕ, ГАЙ

Йде видючий і сліпий,

Та й каже видючий:

«Ото, брате, синій гай!

Ото ліс дрімучий!»

«Еге! Еге! - каже той.-

Як ти собі важиш!»

«А ти ж, брате, бачиш що?»

«Та ж ти, брате, кажеш!»

СКІЛЬКО ДУШ

«Скілько, куме, в тілі душ?»

«Одна, я гадаю».

«Може, в тебе і одна,

А я так дві маю:

Бо як руки на снігу

В мене заколіють,

Хукне теплая душа -

І руки тепліють.

А як страва на столі

Гарячая буде,

То вже друга, бач, душа,

Холодная, студить!»

ПОНИЗИВ

П’є-гуляє у неділю

На коршомці Гарасим;

З Гарасимом п’є-гуляє

І сусід його Трохим.

А обидва стрільці жваві.

От перечка і пішла…

Далі Трохим розходився,

Підійнявся з-за стола:

«То ти кажеш, що ти луччий?

Що ти гаспидний стрілець?

Збий же мені з чуба шапку -

Тоді будеш молодець!»

«Кажеш, може, що не зіб’ю?»

«А ти кажеш, що зіб’єш?!»

«А їй-богу, що ізіб’ю!»

«А їй-богу, не зіб’єш!..»

«Та от тобі і рушниця!»

«Ану-ну! Давай! Давай!»

«Ставай, лишень, край порога!

«Та я стану, ти ставай!..»

Цілить один од порога,

Другий стоїть за столом

Та щосили натягає

Сиву шапку на чоло.

Бах! рушниця… Стало димно…

Йде до столу Гарасим…

А за столом в сивій шапці,

Як баран, лежить Трохим!

(Йому куля пролетіла

Через шапку і чоло…)

Підіймає він Трохима,

Підпирає за столом.

Сам одходить до порога.

Знов рушницю в руки взяв,

Прицілився разів кілька

Й головою похитав.

«Вибачай мені, Трохиме,-

Гарасим проговорив,-

На два цалі лиш понизив

Та й і шапки не ізбив».

АБИ ДУША ЧИСТА

Два злодії опівночі

Костьол обкрадають;

Обшарили всі скарбони,

Святих обдирають.

І забрали, які були,

Гроші під замками.

Далі один на олтарик

Пнеться з постолами.

«Та що ж бо ти, брате, робиш? -

Став другий казати.-

Як-то можна святе місце

Постолом валяти?»

А той каже: «Мовчи, брате!

Ми тут перед богом -

Аби душа чиста була,

Постоли - нічого!»

ЛЯДСЬКА НАТУРА

Блудить ляшок серед лісу,

А мужик рубає…

«Та ти, ляше, либонь, блудиш?» -

Мужик промовляє.

А лях каже: «Chocaj bładzię,

Ałe mam naturę

Nie pytać się tego nigdy

Kogo biję w skórę!»¹⁸

СВИНЯ СВИНЕЮ

Несе мужик у ночовках

Додому свячене:

Яйця, паску, і ковбаси,

Й порося печене.

І порося, як підсвинок,

Та ще й з хроном в роті.

Несе, бідний, та й спіткнувся

У самім болоті.

І схибнулись нові ночви,

Затряслось свячене,

І в болото покотилось

Порося печене.

Глянув мужик на болото,

Посвистав до лиха,

Одвернувся, на́бік плюнув

Та й промовив стиха:

«Та свиня таки свинею!

Правду кажуть люди:

Святи її, хрести її -

Все свинею буде!»

ДОБРА НАТУРА

Грає скрипка, грає кобза

І бандура грає;

Чумак літом у кожусі

Гопки витинає.

Витинає чумак гопки,

Аж потом заллявся…

«Та скинь-бо ти кожух, брате!»

Якийсь обізвався.

«Ні, не скину! - чумак каже.-

Бо натуру маю,

Що йно тілько з себе скину,

То все пропиваю!»

ЧУПРИНА

Питалися козака:

«Що то за причина,

Що в вас гола голова,

А зверху чуприна?»

«А причина то така:

Як на війні згину -

Мене ангел понесе

В небо за чуприну».

Питаються мужика:

«Що то за причина,

Що в вас гола голова,

А зверху чуприна?»

«А причина то така:

Нас біда обсіла -

Голимося до крівлі,

Щоб кузка не їла!»

ТРИ ЦАРІ

Циган, русин, третій лях

Про те говорили,

Якби царство хто їм дав,

Що б вони робили.

Циган каже: «Якби так

Моє царство було,

То такого б вже царя

На світі не було.

Я б по шию в салі жив,

В сало б одягався,

Сало б їв, на салі спав,

Салом укривався».

«Ну, не диво такий цар,-

Русин промовляє.-

Кому сало в голові,

Той сала бажає.

А якби я був царем

Та мав царську волю,

Я би панів скасував,

Всіх пустив на волю!..»

«Ет! Дурні ви,- каже лях,-

Не вмієте жити!

А якби я був царем -

Знав би, що зробити:

Я би тілько захопив

Царську скарбівницю

Та ще б таки того дня

Махнув за границю!»

ЗГУБА ДУШІ

Раз пропала на степу

В чумаків сокира,

До одного всі взялись:

«Ти та й ти, псявіро!..»

Той їх годить, хаменить,

Той їм розважає,

Вже й клянеться на чім світ,

Богом присягає…

Ні! Не вірять! Аж чумак

Против неба глянув:

«Коли я сокиру взяв,

Най я ляхом стану!..»

«Стій, чумаче, не губи

Ні душі, ні віри!

Вірим-вірим! Ти не брав

Нашої сокири!»

НЕ МОЇ НОГИ

Серед лісу, серед гаю

У неділешній обід

Заснув мужик у чоботях,

Прокинувся без чобіт.

Прокинувся, протер очі,

Разів кілька позіхнув,

Разів кілька босі ноги

З подивлінням повернув.

«Не мої се,- каже,- ноги,

Присягаю на чім світ,

Бо мої в чоботях були,

А сі - босі, без чобіт!»

А ЩО ТЕПЕР БУДЕ?

Питається пан жидка:

«Був ти у Варшаві?»

Жидок каже: «Ні, не був,

Пане мій ласкавий!»

«Дурень же ти, що не був!..

А був ти в Парижу?»

«Ні, мій пане,- каже жид,-

Не був і в Парижу.»

«Дурень же ти, що не був!..

То в Римі, майбути?»

«І там, пане, я не був,

Та й нічого бути.»

«Дурень же ти!» - каже пан.

«Я й сам теє знаю,

Але, пане, я вже вас

Тепер запитаю:

А чи був пан там, де я

Козу напуваю?»

«Ні! не був,- говорить пан,-

Не був і не знаю!»

«Як-то, пане? Та ж про те

Знають усі люде!»

«Я не знаю!» - «Ну, герехт!

А що тепер буде?»

ЗАГАДКИ

Позбирались дукачі,

Добре підгуляли.

«Давай, Мошку, загадок!» -

До жидка пристали.

А жидок собі бім-бім,

Пейси підвиває:

«Як завдати, так завдам,

А хто не вгадає?»

А ті кажуть: «Не журись!

За то буде плата.

Хто не скаже, що то є,

Заплатить дуката».

«Угадайте ж,- каже жид,-

Що удень чорніє,

Що біліє уночі,

А ранком синіє?»

«Добре!» - кажуть.

От прийшли -

Гадали-гадали,

Далі бачать, що не сил,

По дукату дали.

«Що ж то, Мошку, таке є?» -

Жидюка питають.

А той: «Гирсти! Що то є?

А я почім знаю?»

«Ну ж бо, Мошку, не жартуй!»

«Та жарти до ката,

Я і сам собі даю

Цілого дуката!»

САМ ПОЇДУ!

Що заслабне, було, жид

І рабина просить,

Рабин тілько з-за дверей

Палицю виносить

Та й пахолка свого шле

З нею до слабого…

От пахолок курував

Жида не їдного.

Аж раз якось довелось

Слабу курувати;

От пахолок і прийшов,

Щоб палицю взяти.

А той каже: «Хто слабий?

Чи жид, чи жидівка?»

«Не жид,- каже,- а їдна

Молода жидівка».

Рабин живо із стільця,

Палиці й ні сліду.

«Живо коні! У, біда!

Сам,- каже,- поїду!»

26 февраля

ВОВКИ

«Чого, жидку, так збілів?

Що з тобою сталось?»

«Ах, за мною через став

Аж сто вовків гналось!»

«Бог з тобою!.. Сто вовків!..

Та б село почуло…»

«Та воно пак і не сто,

А п’ятдесят було».

«Та й п’ятдесят диво в нас…

Де б їх стільки взялось?»

«Ну Іванцю! Нехай так,

Але десять гналось».

«Та і десять не було!

Знать, один усього?»

«А як один? Аби вовк!

Страшно і одного…»

«А може, то і не вовк!»

«А що ж то ходило?

Таке сиве та мале,

А хвостик, як шило».

ГОЛОДНИЙ ЖИД

Небагато орендарі

В сабаш наварили

Та й, на лихо, убогого

Їсти запросили.

А убогий, ще й голодний,

На то не вважає:

Як припався гатилити -

Як у торбу пхає.

Та і ні вже як од миски

Біду одірвати,

Ото вони й задумали

Дечого питати.

«Чи маєш ти,- кажуть,- батька?»

А той каже: «Маю!»

Їсть і каже: «Батька маю,

І ще й маму маю…»

СТРАШНИЙ СУД

В страшносудную неділю

Ксьондз казання говорив,

Став за божий суд казати

Та й, на гріх, пересолив.

Слухав-слухав бідний мазур,

Далі тяженько здихнув,

Подивився на Jezusa

Й головою похитнув.

«Коли так,- промовив,- Jezu,

Ти судити нас будеш,

То, будь певний, сам, як палець,

Серед раю заживеш!»

ШЛЯХТИЧ

Мша кінчилась у костьолі,

Люд порозсипався,

У костьолі тілько шляхтич

Убогий зостався.

Та ще десь за образами

Захристиян лазить,

То святих там заслоняє,

То в них світло гасить.

Обдивився кругом шляхтич -

Не видно нікого,

Та живенько, де Антоній,

Припав до святого:

«Błagam cię, człowieczku święty!

Błagam cię, Antoni!

Podaj, serce, mnie pieniędzy,

Niech ja kupię koni!»¹⁹

А тут йому з-за святого

Грубий голос чути:

«Nie dam, nie dam dla gałgana,

Nie dam i na buty!»²⁰

І в минуті бідний шляхтич

На ноги схопився,

Подивився на святого,

Ближче підступився.

«Dałeś, nie, Antoni święty,-

Каже до świętego.-

Tylko nie kpij - jestem szlachcic,

Nie pozwalam tego!»²¹

КАМІННИЙ СВЯТИЙ

Раз обходили ляхи

Навкруги костьола,

Захопили хто що міг,

Ходять наокола.

Ото мазур і собі,

З набожництва свого,

Перед себе захопив

З каменя святого.

І аж крекче, неборак,

А святого носить

Та щоб живо обійшли,

Пана бога просить.

А тут, йому на біду,

Тілько що ступають,

А навколо обійшли -

Знову починають.

Бачить мазур, що ніяк

Справи не докаже,

Та об землю тим святим

Та й до нього каже:

«Був-ись,- каже,- молодий,

То тоді носили,

А тепер ходи і сам,

Мені не до сили!»

НАБОЖНИЙ КСЬОНДЗ

В’їхав біскуп у село,

Мазура здибає.

«A czy w domu teraz ksiadz?»²² -

Ласкаво питає.

«Ні, не вдома,- каже той,-

Пішов на хрестини.

Ксьондз-сусіда якось мав

Недавно родини…»

«Ksiadz ma dzieci, i ten chrzci?»²³

«А що ж тута й злого?

Той у сього охрестив,

Сей тепер у того!»

Почув біскуп та й здихнув:

«Dzieci bez małżeństwa!..

Sługa boski traci czas!..

Lud bez nabożeństwa!

A czy często mszę on ma?»²⁴

«О, завсігди, пане!

Хоч так часом підіп’є,

Що й рівно не стане,

І руками, бідний, все

Олтарик хапає,

А все-таки цілу мшу

Слічно відправляє».

PASA NA DZIECI²⁵

Їздив біскуп по панах,

Грошей налупився,

Подарунків нахапав,

Наївся, напився.

А тут йому ще їден

Гедзелу підносить

І ситого на обід

Ще до себе просить.

Їде біскуп і туди,

За столом сідає…

Ото страву подають,

Дідич припрошає.

А той їв би ще таки,

Тілько промахнувся -

У дорозі, на біду,

Поясом стягнувся.

Що робити? Розпусти -

Якось не годиться!

А так сиди та не їж -

Дідич образиться…

Аж тут якось під вікном

Малі діти грались,

І, звичайне, дітлахи

Бігали, сміялись.

Ото біскуп не промах,

На фиглі береться.

«Ej że, dzieci, będę bić!»²⁶ -

Кричить і сміється.

«Ej że, dzieci, będę bić!»

А діти сміються

Та вже собі й до вікна

По кількоро пнуться…

Тоді біскуп з себе пас.

«Poczekajcie ż, dzieci!»²⁷

Та на хлопців помахав:

«A pasa na dzieci!»

BISKUPSTWO

Коли біскуп був не біскуп,

А плебан убогий,

То і пара добре везла,

А часом і ноги.

А як біскупом зробився

Та вбився у сало,

Тоді йому і чотири

Зробилося мало.

Раз він гнався шістьма кіньми

В шовках та у злоті,

Як нагнався на баюру,

Застряг у болоті.

Бились-бились сиві коні

Та й лягли, до лиха;

Мовчав-мовчав і сам біскуп

Та й промовив стиха:

«Co to,- каже,- być plebanem!

Plebaństwo to głupstwo!

Lecz biskupem - co za ciężar!

Ciężarne biskupstwo!»²⁸

ПІП І КСЬОНДЗ

Ксьондз сміється: «Паки! Паки!

Дай, попе, табаки!»

А піп каже: «Sursum corda!²⁹

На, теляча морда!»

27 февр[аля]

СУХОДОЛЬСЬКИЙ

Згинув шляхтич Суходольський,

Вже в костьолі тіло,

І з-під небка ксьондз навколо

Поглядає сміло.

Далі мову зачинає,

Тільки не по-польськи,

Зачинає по-латині:

«Ubi Suchodolski?»³⁰

І поглянув ще навколо:

«Ubi Suchodolski?»

Далі ще раз кругом глянув:

«Ubi Suchodolski?»

Аж п’яничка їден слухав:

«Ubi» все та «ubi»,

Далі й каже: «Знаєш, ubi?

У чортовій губі!»

«Lżesz, gałganie!³¹ Він у бога! -

Ксьондз відповідає.-

Враз з святими його хвалить

І на арфу грає!»

А п’яничка похилився,

За ліхтар узявся.

«Та не знаю, хто з нас gałgan,-

Сміло обізвався,-

Бо покійник не знав того,

Як і дудку взяти,

Та де йому перед богом

Ще й на арфу грати?»

КСЬОНДЗІВ НАЙМИТ

Ксьондз і пані покойова

На мшу поспішають,

На відході до покою

Слугу закликають.

І тут пані йому каже,

Щоб набіл забрати

І конечне до обіду

На ринку продати.

А ксьондз його посилає

З квитком до Давида

Та узяти око м’яса

Каже йому в жида.

Пішов слуга до Давида -

Не скурав нічого,

Виніс набіл продавати -

Не стало і того.

Прибігає до костьолу,

Глядить свої пані,

Аж ксьондз якраз на ту пору

Стоїть на казанні.

І так чуло мову мовить:

«Czego ty, człowiecze?

Czego chodzisz, czego szukasz

Na tym marnym świecie?»³²

А слуга на весь костьол:

«Та ж пані шукаю!

Бо сметана вся пропала

І сам пропадаю».

«Тс!.. Тс!..» А ксьондз говорить:

«My nie wiemy sami,

Lecz co David na to powie,

Jego posluchamy!»³³

«О, вже, пане! - слуга каже.-

Ваш Давид хороший!

Не дам, каже, не дам м’яса -

Давай перше гроші!»

ПЕКЕЛЬНА СМОЛА

Раз на мові ксьондз казав:

«Не впивайтесь, люди!

На тім світі вам смола

Замість вина буде!»

Ото якийсь і захтів

Смоли скуштувати,

Каже собі два бички

За денежку дати.

Випив один - не біда,

Другий випиває…

Посмакував неборак,

Далі промовляє:

«Та гірка вона, гірка!

А все ж не тужити:

Як втягнеться чоловік,

То й то буде пити!»

МАЗУР НА СПОВІДІ

Сповідав ксьондз молодий

Мазура старого.

«Що ж,- питає,- чуєш ти

За собою злого?»

«А нічого!.. Та і що ж

Злого чути маю?

Чи в костьолі коли був?

Чи коршму минаю?

Слава богу, господь крив:

Того не бувало…»

«Ах ти, грішнику такий!

Чи ж того ще мало?

А ще більше? Може, й звів

Чужую дитинку?»

«Хотів тілько - та куди!

Не твоїх літ, синку!..»

Підірвався з місця ксьондз -

Та хвать за чуприну!

Та як його розмахав -

Аж насередину!

А той чуба загорнув.

«Правда,- каже,- люди.

Хто із блазнями зайде,

То й сам блазнем буде!»

МАЗУР У БОЛОТІ

Застряг мазур у болоті,

Хуру підпихає

Та й до помочі Дороту

Святу упрошає:

«Свята панно,- каже,- панно!

Святая Дорота!

Будь ласкава надо мною,

Вирятуй з болота!»

Ані з місця його коні!

Нічого робити,

Давай тоді Antoniego

На поміч просити.

Підпер хуру та як крикнув:

«Swięty мій Антоній!

Вирятуй хоч ти з болота

Мої бідні коні!»

То від крику коні раптом

Рушили з болота.

А він каже: «От що хлопець!

Не то, що Дорота!»

КРИВА БАБА

Раз до ксьондза забрела

Кривая на ноги

І, бідная, на дітей

Просила підмоги.

А ксьондзові грошей жаль,-

Давай її вчити,

Як каліці із дітьми

В білім світі жити.

«Лучче,- каже,- ти навчись

Бабити, змовляти,

То й на себе, й на дітей

Будеш гроші мати!»

«Де ж навчитись, пане мій?

Дайте мені раду!»

«Що учитись? Ти змовляй

Хоч так, для прикладу:

«Пробіг пес через овес -

Не шкодило псові,

Най же шкоди не буде

І тому вівсові».

Пішла баба - і куди!

Як свята, курує;

Пройшло уже кілька літ,

Ба, і ксьондз хорує;

Така гуля, як кулак,

В горлі йому сіла…

Лічать-лічать дохтори,

А все гуля ціла.

Далі вдався до бабів,

Нічого чинити…

От приходить і крива

Слабого лічити.

Ксьондз, до лиха, вже забув;

Вона не питає,

Каже вийти з хати всім,

Сама зачинає:

«Пробіг пес через овес,-

Не шкодило псові,

Най же шкоди не буде

І тому вівсові!»

Подивився слабий ксьондз:

«А, то ти, зозуля?»

Та як враз зареготав -

Так і трісла гуля!

РОЗУМНИЙ ПАНИЧ

Привіз дідич раз на свята

Ізі школи сина

І не може натішитись,

Що вчена дитина.

Раз здибає гуменного

І тому хвалиться:

«Ото,- каже,- мій синочок

Як у школі вчиться!..

Та і розум, що за розум!

Як тобі, Іване?»

«А мені то щось не так-то

Здаеться, мій пане!

Бо якби наш панич мали

Розуму доволі,

То нічого їм би було

Вчитися у школі!»

МША

Здумав дідич помолитись,

Добрая душа!

Посилає до костьолу,

Чи правиться мша.

Пішов козак до костьолу,

О світі забув...

Подивився, роздивився,

Назад повернув...

«А правиться мша в костьолі?» -

Дідич запитав.

«А бог його святий знає! -

Козак відвічав.-

Мшить не мшить, музики грають,

А ксьондз собі п’є:

Має бути, що і костьол

Жидам продає!..»

ПОЛЬСЬКИЙ І РУСЬКИЙ КІТ

Несе м’ясо руський кіт,

Польський вихилясом:

«Що ти, котику, несеш?»

А той каже: «М’ясо!»

Та як «М’ясо!» вимовляв,

М’ясо і упало,

І з ним польського кота

В минуті не стало.

Несе м’ясо польський кіт.

Руський і питає:

«Що ти, котику, несеш?»

«Mięso!» - відвічає.

І як «Mięso!» вимовляв,

То так стиснув зуби,

Що бідняка, руський кіт,

Лиш облизав губи.

ЗЕЛЕНИЙ ПЕС

Зайшов німець раз на бал,

З панною сідає,

Мовчить-мовчить, далі раз

Сусідку питає:

«Чи зелений коли пес

Пані не здибала?»

«Та ні,- каже,- або що?» -

Німця запитала.

«Та нічого,- каже той,-

Я так лиш питався,

Бо з зеленим, пані, пес

І я не здибався!»

ЛИСТ

Їден дідич мав у школах

Кохану дитину,

Ото раз до неї й пише:

«Милий ти мій сину!

Як ти здоров - слава богу,

А як добре вчишся,

То не візьме тебе дідько,

Про те не журися.

Моя жінка, твоя мати,

Без відома мого

Посилає на оріхи

Тобі золотого.

А я тобі посилаю

Старі ногавиці,

Зроби собі жупанину,

З рештків - рукавиці,

Та учися, милий сину,

Та читай багато,

Бо ти дурнем зостанешся,

А я - твоїм татом!»

ЖИВОТИНА

«Де то, доню, животина

Так?!»

«То то, мамо, коло тина

Дяк.

Все, бувало, грає, грає

Та й...

Все, бувало, примовляє:

«Дай!»

Раз підсунув було ручку

В то...

А я кажу: «Дай обручку,

То...»

А він каже: «На обручку!

Дай!»

Я пустила його ручку,

Та й!»

8 мая

СЛАБИЙ ЗУБ

Сидить шевчик на стільці

На кумові постільці

Пришиває латку.

Аж у сінях двері - скрип!

Далі двері в хату рип! -

Шелеп кум у хатку!

«Здоровенькі ви були!

А що ж мої постоли -

Вже, мабуть, готов!?»

«Зараз будуть... Погодіть,

Що ж ви стогнете, як дід?

Чи вже ж нездорові?»

«Та не то щоб, боже, крий,

Був я дуже так слабий,

А так тілько нудно;

Розболівся вражий зуб

Та заріс тобі, як дуб,

Що й вирвати трудно...»

«Не журіться,- каже швець,-

А сядьте-но на стілець!..»

На стілець саджає,

В дратву зуба замотав,

Кінці разом посплітав,

До ноги чіпляє.

Але, звісно, у шевців

Все дірявії стільці,

Щоб то не душило.

Ото шевчик і зайшов,

Стихача діру найшов

Та хвать кума шилом!...

Кум підскочив, як той цап,

Та рукою ззаду лап

За грішнеє тіло:

«Недаремне ж я стогнав,

От коріння попускав -

Аж там заболіло!»

ЖОНАТИЙ

Била жінка мужика

Та й вигнала з хати.

Пішов, бідний, по полях

Притулку шукати.

Ходив, бідний, цілий день,

Все кляв молодицю,

Наостаток десь заліг

На руді в копицю.

Аж дивиться на руду,

Що бугай хороший

Ходить собі по траві,

Мукає з розкоші,

Та й і каже неборак:

«Щасливий ти, брате,

Колись і я так співав,

Як був нежонатий!»

ТІЛЬКО ДОПЕЧИ!

Ідуть собі парубки

На нічліг до гаю

Та й говорять, як господь

Гнав Адама з раю.

«Ото,- каже з них їден,-

Господь обізвався:

«Що ж, Адаме, виходи!

Де ти заховався?»

Мовчить Адам, а господь,

Серед раю саме,

Обізвався другий раз:

«А де ти, Адаме?»

Мовчить знову. І господь

Страшно розізлився:

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Де ти там зашився?»

«Тю на тебе! - всі кричать.-

Схаменись, небоже!

Де-то вже таки господь

Так сказати може?!»

«Та дурні ви! Ніби бог,

То вже й маслом маже?..

Аби тілько допекти -

То ще й не те скаже!»

8 мая

ГЛУХИЙ І ГУБАТИЙ

Довелося на віку

Глухому з губатим

Раз у церкві, на біду,

У парі стояти.

І губатий що почне

«Отченаш» читати,

То так губи і складе,

Як ніби свистати.

Довго глухий поглядав,

З злості аж мінився,

Далі руку одвинув,

Ближче приступився

Та по пиці того хвать!

«От тобі свистати!»

«Бог з тобою,- каже той,-

Бачиш - я губатий!»

А той його другий раз:

«Дарма, що багатий!..

У нас церква не на то,

Щоб в нії свистати!»

СКАЖИ ПО-НІМЕЦЬКИ

Положився вражий німець

З хазяями спати.

Серед ночі став тихенько

Жінку цілувати.

Але мужик пробудився

Та й жінку торкає.

«Таж тебе цілує німець!» -

Стиха промовляє.

«А цілує!» - «То кажи що!»

«Який молодецький!

Як умієш що сказати -

Скажи по-німецьки!..»

12 мая

ШКОЛЯР

Іде з ярмарку мужик,

Школяра здибає,

Підпив собі, неборак,

Ото і питає:

«Що ти, хлопче, за їден?»

«Я школяр»,- той каже.

«А коли ти,- каже,- шкляр,

То сідай же, враже!»

Школяр собі не страшко -

Бере та й сідає,

А мужик сидить, мовчить,

Воли поганяє.

Далі в озеро звернув,

В саму середину,

Зупинився, воли п’ють;

Питає хлопчину:

«Що ти,- каже,- за їден?»

«Я школяр, панотче!»

«То ти школяр, а не шкляр!»

Та як настукоче!..

«Геть із воза, куди хоч,

Бісовий школяру!..»

Школяр поли підійняв:

«А що ж, господарю!..

Як пускатися на дно,

Не псувати ж воду;

Пустіть уже хоч з ярма

Скочити у воду!»

«Не питайся!.. Куди хоч!..» -

Мужик промовляє...

Школяр тоді по війї -

Притику виймає.

Перегнувся на ярмо,

Полових по шкурі...

Їде школяр на сухе -

Мужик у баюрі.

ПОПОВИЧ

Наспівався попів син

За свята доволі

Та й по святах і махнув

Учитися в школі.

А мужики й загули,

Що добре співає,

Ото староста колись

Батюшку й питає:

«Куди піде ваш панич,

Як вийде у люди?»

«Куди? Звісно, у попи!

Попом собі буде!»

«Шкода його на попа! -

Мужик промовляє.-

З нього добрий був би дяк,

Бо то-то співає!»

ЖАЛІБНИЙ ДЯК

Щойно в деркві коли дяк

«Іже» заспіває,

Бідна баба у кутку

Мало не вмліває.

Аж завважив теє дяк,

До неї забрався.

«Чого плачете ви так?» -

Стару запитався.

«Як не плакати мені,-

Стара баба каже,-

Коли мене голос ваш

Аж за серце в’яже!

Так колись моя коза

На льоду кричала,

Як там її звірина,

Бідну, розривала».

ВБИЛИ

Якось жильним четвергом³⁴

Чи там середою

Забив мужик кабана,

Шмалить над водою.

Кругом нього тьма собак

І дітей до ката...

А найближче з них усіх

Синок його брата.

І, звичайне на селі,

Вбогого дитина,

Тілько на нім і була

Тая сорочина!

Стоїть бідне хлопченя,

На вогонь пантрує,

Дядьки з носа аж пищать,

А воно й не чуеє.

Далі багач подививсь.

«Здоров,- каже,- сину!

Вбив що батько на свята?» -

Питає хлопчину.

А хлопчина носом шморг!

Попід ніс рукою.

«Убив,- каже,- дядьку мій,

Сучку над водою!»

ВІЙНА

Молотив раз у попа

Парубок Микита

Та якось там і украв

Цілу мірку жита.

Украв собі та й сховав...

Прийшло сповідатись -

Лихе йогопідвело

Попові признатись.

Лаяв-лаяв його піп,

Торгав за чуприну,

Наостаток і сказав:

«Отак, бісів сину,

Поки жита не буде,

Була б тобі трясця! -

Поти тобі не буде

Сповіді й причастя!»

Ніщо діяти!.. Вночі

Згорбився Микита,

Потихеньку попід тин

Несе міру жита.

Приніс якось до сіней -

Хату відчиняє,

Стає, бідний, у кутку,

Пари не пускає.

А попові на той час

Не Микита сниться:

Його сонна обняла

Тлуста молодиця.

Пробудився сонний піп,

Мацнув молодицю,

Підійма на животі

Білую спідницю.

Та й говорить: «Уставай,

Нічого дрімати,

Іде турок на війну -

Москву воювати».

«Та ваш турок не біда! -

Каже чорноброва,-

Коли турок хоче битись,

То Москва готова».

Що там було - звісна річ!

Кінчилося діло,

Аж Микита із кутка:

«Кахи!» собі сміло.

Піп схватився: «Хто то там?»

«Я,- каже Микита,-

Оце,- каже,- вам приніс

Вашу мірку жита».

«А давно ж ти,- каже піп,-

До хати забрався?»

«А давно! Ще на війну

Й турок не збирався!»

«Неси ж,- каже,- то назад

Та спожий на щастя,

А я тебе взавтра й так

Пущу до причастя...»

8 июня

ДОЩ

Обсіялись мужики,

Дощу виглядають!

Ото два собі зійшлось,

Стали, розважають...

Грицько старий, як судець,³⁵

Палицю тримає,

Набік голову схилив,

Землю колупає.

А Хома на мотузку

Гудзи собі в’яже.

«Нема дощу!» - каже Гридь,

«Нема!» - Хома каже.

«Якби, Хомо, господь дав,

То я вже говорю,

Що усе б то із землі

Піднялося вгору!»

«Усе, дядьку?» - «А усе!»

«Лучче ж най не буде!

Моя жінка у землі!

Не хочу паскуди!»

КОЖУХ

Серед церкви став багач,

Світло поправляє.

І на нім кожух-кожух,

Аж очі вбирає.

Та і сам він не худий,

Аж труситься сало...

Глянув вбогий із кутка

Та й заздрісно стало.

«Ет, не знає,- каже,- бог,

Кому щастя дати...

От якби то так мені

Кожух такий мати,

То, здається, що б прийшов

У церкву до лиха

Та лиш став би я, стояв

Та бздикав би стиха».

10 июня

ПРИВІТАННЯ

Наварив багач, напік:

Батюшки чекає.

Батюшка лиш на поріг -

От він і вітає:

«На тепленьке, в добрий час!

Тілько що зробили...

Та де ж то ви так були,

Батюшечко милий?

А тут тілько гавкне пес,

Свиня зарохкоче,-

Так і думають усі,

Що то ви, панотче!

Спасибі ж вам, що прийшли!

Пийте гріту з перцем...

Ріжте собі печінки...

Крайте собі серце!

А заким-то подадуть

Печеного зайця,

Не сидіте, прошу вас,

Лупіть собі яйця!»

10 июня

ВИ, ПАНОТЧЕ

Питається архирей

Попа молодого:

«Який,- каже,- тебе чорт

Висвятив дурного?»

А той йому, неборак,

Подивився в очі.

«Та святили ж,- каже,- ви,

Пресвятий панотче!»

ТАМ ЇЇ КІНЕЦЬ

Архирей їден заморський

Такий звичай мав:

Як без грошей була просьба,

То ї не приймав.

Аж дяк якось коротенько

Просить стихаря,

І на білу середину

Кладе хабаря.

Архирей і не гадає,

Що там далі є,

Пробіг жваво його просьбу

Та й назад дає.

Той і просить: «Прочитайте!»

«Та я прочитав!»

«Та іще раз прочитайте!»

«Ще раз прочитав»,

«Моя просьба на тім боці,

Там її кінець!»

Аж тогди затримав просьбу

Святий панотець.

ЧОГО ЛЮДИ НЕ СКАЖУТЬ!

Не питає архирей,

Що сам не без того,

А бештає за гріхи

Вдівця молодого.

«Хто казав вам?» - каже той,

«Як-то хто? А люди!»

«Та хто тепер людям тим

Вже вірити буде?

Таже вони і на вас,

Пресвятий панотче,

Розказують то і то…

Звичайно, не в очі!»

Здихнув собі архирей.

«Іди ж,- каже,- з богом!»

Та ще й хрестом наділив

Вдівця молодого.

МАЛО НЕ РИГАЮ

Питається архирей

Батюшку старого.

«Чув я,- каже,- що ти п’єш

Багато хмільного»,

«Ні, не вірте,- каже той,-

Хіба тілько воду,

А хмільного - свідок бог -

Не кушаю зроду».

«Не кушаєш? - каже той.-

Зроду не вживаеш?

Як же ж,- каже,- ти вино

З чаші випиваєш?»

«Не питайте! - каже піп.-

Пити - випиваю,

Але сам я - свідок бог -

Мало не ригаю!»

11 июня

МЦА

Колись собі мужичок

Читати навчився,

Баньку грошей заплатив

Та й попом зробився.

Ото йому і прийшлось

В церкві щось читати

І «мисліте,³⁶ ци-аз-ца»³⁷

З титлою складати.

І замукав бідний піп,

Аж пригнув колінця:

Все «мисліте, ци-аз-ца,

Словотитла - німця!»

«Та який тут,- каже,- чорт

Того німця тиче?!»

Та й з криласа у олтар

Піддячого кличе:

«Ходи,- каже,- та склади!

Чи умієш, враже?»

А той тілько подививсь:

«То місяця!» - каже.

«Добре, сину,- каже піп,-

Іди ж ти співати!».

А сам далі розпочав

По складах читати.

ПО СТАРІЙ ПЕЧАТІ

Вмерла жінка у попа,

А піп і хитриться,

Що до виводу прийде

Яка молодиця,

То він її приведе,

… у хаті

Та і каже, що то так

По старій печаті.

Подобалась та печать

Нашим молодицям.

Ба вже й думають вони,

Що так і годиться.

Але настав другий піп -

Їдна прибуває,

Просить виводу в попа,

Сороківку пхає.

«Іди в церкву!» - каже піп.

«Та ні,- каже,- в хаті!..

Та так-таки, прошу вас,

По старій печаті!»

Догадався бідний піп,

Що куди стріляє.

А самого господь крив -

Свою гарну має.

Та й і каже: «То колись

По старій читали,

А тепер нова печать,

Стару скасували!»

12 июня

ГОРОХ

Розкипається горох,

Наймит - що діяти?

Іде в церкву до попа

Обідати звати.

Розштовхує мужиків

І сажею маже.

Піп якраз стоїть з хрестом,

А той йому й каже:

«Та ідіть-бо на обід,

Годі з вас молиться:

Бо горох там на г...

Далі розкипиться!»

«Тю на тебе! - каже піп.-

Чи встиду не маеш?

В такім місці ти святім

Г... поминаєш!»

Далі хрестом замахнув.

«Геть від мене! - каже.-

Бо як тебе пог...ю,

Аж вс... ся, враже!»

12 июня

БОЖІ ПТИЦІ

Говорив раз піп казання

Із письма святого.

«Чого, грішнику, так липнеш,-

Каже,- до земного?»

Подивись на божу птицю.

Як вона літає;

Ні оре, ні жне, ні сіє,

Ані пожинає».

А староста напереді

Тілько засміявся

Та до ключника старого

Стихача озвався:

«Та якого ж,- каже,- чорта

Тая птиця й має?!

Скаче тілько по дорозі

Та г... а шукає».

14 июня

ОВ!

Говорив піп на казанні:

«Був-то собі,- каже,- гай,

За тим гаєм - іще гаї,

А за ними - іще гай!

Там-то,- каже,- святий Юрій³⁸

Показав свое добро,

Як пришпилив змію люту

Та списою під ребро.

То змія вже і почула,

Що тут її буде смерть:

Лягла тілько, простягнулась

Та все собі пердь та пердь!»

А староста: «Ов, панотче!» -

Аж узявся за чоло.

Мабуть, йому таке слово

Не до думки підійшло.

А піп йому: «Не «ов», дурню!

Бо що правда - то не див!

А ти, старий, аж би вс...ся,

Щоб тебе так пришпилив!»

14 июня

ПРОСЬБА

Раз писали мужики

До свого владики.

«Архирею,- пишуть,- наш!

Ясний та великий!

Церква наша з давніх літ

Перейшла нінащо.

Кілько є у нас святих -

Всі стали ледащо.

Матір божа на дошках

Згорбилась, зігнулась,

Апостоли розійшлись,

А Варвара здулась.

Миколай від хробаків

Порохном узявся.

Сам спаситель на вратах

Поздовж перепався.

Миколая нам позволь

Наново зробити,

Матір божій через зад

Клин їден забити.

Апостолів всіх уряд

Дрючками зігнати,

Спасителя на вратах

Щоб на шпуги взяти.

А з Варварою уже

Нічого робити:

Коли вона здулась так,

То кажи покрити».

14 июня

ПО ВОДІ ПІДУ

По ярмарку циганчук

Конем виграває,

Понад воду всіх людей

З ярмарку скликає.

Кого здибає - кричить;

«Сину, тату, діду!

Ходіть живо понад став,

Я по воді піду».

Посходились понад став,

«Всі по грошу!» - каже,

Всі по грошу і дали.

«Іди ж,- кажуть,- враже!»

Але циган на коня:

«Спасибі вам, люди!

Тогді піду по воді,

Коли зима буде!»

ЦИГАНСЬКИЙ ХРЕСТ

Стоїть циган на снігу,

Мужик проїжджає.

«Чи не хочеш ти хреста?» -

Мужика питає.

«Чом не хочу?» - каже той,

«То дай десять грошей,

Будеш такий мати хрест

Хороший-хороший!»

Дав десятничка мужик,

А циган на штуки:

Гугуп наознак у сніг

І розкинув руки.

І легенько устає,

Устав та й регоче.

«Ото,- каже,- тобі хрест,

На снігу, панотче!»

ЦИГАН-ПАСІЧНИК

Раз багаті хазяї

Цигана приймали

І тут йому, на біду,

Щільник меду дали.

Розсмакував бісів син

То все, було, ходить,

Стане, шельма, під вікном

Та й «меду» заводить.

Що не гнали хазяї -

Ніяк відігнати,

Ото його до джмелів

Здумали післати.

Питається сам хазяй:

«Хочеш меду, враже?»

«Чом не хочу, тату мій,

Хочу»,- циган каже.

«То возьми ж собі дупло

З медом і пчолами».

Циган його ухватив

Руками й ногами.

«А де ж, тату, то дупло?..»

«Отам серед ліса!

Гляди ж, мухи не дрочи

Та не згадуй біса!»

Побіг циган, такий рад,

Що мед буде їсти.

Серед лісу стоїть дуб -

Давай по нім лізти.

Прилізаеє до дупла,

Моститься, небора,

А в дуплі джмелі-джмелі

Гудуть, аж говорять.

Тілько руку до дупла -

Вони й забриніли

І, як чорнеє рядно,

Цигана обсіли.

І шпигнув його їден.

«Господь,- каже,- з вами!»

Шпигнув другий. «Та піди ж

До божої мами!»

Далі кілька вже ураз

Цигана кусає.

«Та ідіть-бо до святих!» -

Циган промовляє.

Далі видить неборак,

Що вже й пухне губа.

«Тепер,- каже,- к чорту йдіть!»

Та шелеп із дуба!

ХОЛОДНО

Сидить голий циганчук,

Аж мало не плаче,

«Тату,- каже,- холодно!

Зуб до зуба скаче».

А той йому поясок:

«Та на! Не журися!

Коли тобі холодно,

То підпережися».

ЦИГАНСЬКИЙ НАЙМИТ

Оддавав у наймити

Циган свого сина.

«Та він,- каже,- буде в вас

Предобра дитина!..

А як коли зноровить

Та їсти не схоче -

Не жалуйте, прошу вас,

Нагаєм, панотче!

Та все йому говоріть:

«А їж-таки, враже!»

А робити - чорт із ним! -

Не силуйте!» - каже.

ДУДКА

Сидить бідне циганя,

Попхинькує стиха.

А сопляк йому під носом

Аж замерз, до лиха.

А другеє циганя

Біду потішає:

«Ото,- каже,- наш Роман

Яку дудку має!»

ЦИГАНСЬКА СМЕРТЬ

Розказував циган раз

За смерть свого сина:

«Щеніхто так не вмирав,

Як моя дитина.

Тільки-то вже смерть прийшла,

А він на всю хату:

«Люльки, люльки! - закричав.-

Люльки,- каже,- тату!»

Приніс йому таки сам,

А синок, небога,

Тілько раз собі пакнув

Та й пішов до бога!»

ВАРЕНА СОКИРА

Прийшов москаль на постій,

Заглядає в очі:

«Свари, бабка, што-нибудь!»

А бабка не хоче.

«Нема!» - каже.- «Как не быть?»

«А нема нічого!»

«Та ну, бабка, не шути!»

«Та нема ж, їй-богу!»

«Так и нет суда на нет!..

А тапор имееш?»

«Та сокира десь була!»

«А вады нагрееш?»

«Та нагрію; що ж з води?»

«Ничаво, паладим,

Лиш бы тапор та вада,

Что-нибудь да сладим!»

Горить вогонь у печі,

Окріп закипає,

Москаль бере у окріп

Сокиру кидає.

«Теперь, бабка, если б так

Хоть крупы немного...

Энто было б знаешь что?

Ану-ка, ей-богу!»

Пішла баба до сіней,

Пригорщу приносить,

Але москаль, бісів син,

Сальця іще просить.

Внесла баба і сальця,

А далі до юшки

Підкинула і сама

Солі та петрушки.

І все її на умі

Варена сокира,

А сокиру вже давно

Витягнув псявіра.

Укипіло - їв москаль,

Баба помагала,

Москаль ранець натягав,

Баба доїдала.

Москаль ранець натягнув

Та й пішов, псявіра,

Баба ж сидить та хвалить,

Що добра сокира.

СВІЧКА

Купив свічку раз купець,

Подає другому

Та й говорить з-за плечей:

«Сергею святому».

А наш собі не дочув -

Подає другому

Та й говорить з-за плечей?

«Андрею святому».

Пішла свічка по руках,

А той поглядає.

Ото староста вперед

З нею наступає.

До Андрея просто йде,

А той не звинеться:

Поміж люди наперед

Собакою рветься!

«Да какому,- закричав,-

Лєпіш дуралєю?

Нє ентому, гаварят!

Гаварят, Сергею!»

19 июня

СКАЧИ, МИКАЛАЙ!³⁹

Видить москаль коня в полі.

Красти замишляє,

З-за пазухи Миколая

Свого витягає.

Давай йому примовляти:

«Микола-утеха!

Да памаги украсть лошадь -

Верхом будешь ехать».

Помолився, повзе полем,

Де шкапа стояла...

Але якось збіглись люди,

Москаля нагнали.

Тогді москаль Миколая

На шнурочок в’яже,

Волоче його іззаду

Та й до нього каже:

«Насил тебя, как добраво.

Теперь - черт с табою!

Не памог мне верхом ехать -

Так скачи за мною!»

20 июня

ВАРВАРА

Перепродав раз маляр

Усе серед Бару⁴⁰

І на продаж тілько мав

Їдную Варвару.

Аж приходить наш мужик,

Шапку поправляє.

«Чи є у вас Миколай?» -

Маляра питає.

«Нету, братец,- каже той,-

Тольки зараз буде».

Та Варвару живо зняв

Та й до халабуди.

І кісткою раз мазнув -

І чаша закрилась,

Мазнув іще кілька раз -

І митра вродилась.

Мазнув ще раз - і обруч

Обвів наокола

І бігцем до мужика:

«Вот тебе Микола».

Але мужик собі став,

Під боки узявся,

Як поглянув на лице -

Так і засміявся.

«Що Микола, то Микола!

Правдива Микола!..

Щоби тобі волосок!..

Вся борода гола!»

«Нешто хочешь барады?

И барада буде!»

І з Варварою мерщій

Знов до халабуди.

Вибігає, кругом глип -

Мужика й ні пари!

А тут баба, як на злість,

Питає Варвари.

Прокляв маляр мужика

І бабу, до лиха;

Ставить образ на стілець

Та й промовив стиха:

«Не требуй он барады,

Энтакая харя! -

И еще бы была раз

С Миколы Варвара».

CZY TYM KONIEM

Сидить москаль на стільці,

Аж куриться, бреше,

А ляхва кругом стоїть,

Тілько вогню креше.

«Вот,- прибріхує москаль,-

Раз была потеха:

В адни сутки пятьсот вёрст

Я верхом проехал...»

«Ale to nie może być!» -

Якийсь обізвався.-

«Как не может?.. Нешто лгу? -

Москаль обізвався.-

Да знаете ль, что в Москве

Адин мне не верил,

Так за это я ему

Рожу перемерил».

Тогді ляшок позадгузь:

«A powiedż mnie, panie,

Czy tym koniem jechał pan,

Ze stoje na stani?»

«Этим самым!» А ляшок:

«Niech że pan przebacze,

Bo ten kóń nie to pięcć set,

A tysiac przeskacze!»

___________

ЧИ ТИМ КОНЕМ

Сидить москаль на стільці,

Аж куриться, бреше,

А ляхва кругом стоїть,

Тілько вогню креше.

«От,- прибріхує москаль,-

Раз була потіха:

В одні сутки п’ятсот верст

Я верхом проїхав».

«Та куди вам п’ятсот верст?» -

Ляшок обізвався.

«Так не вірите, чи що? -

Москаль запитався.-

Та знаете, що в Москві

Один не повірив,

Так я йому кулаком

Морду перемірив?..»

Тогді ляшок позадгузь.

«Скажіть,- каже,- пане,

Чи тим конем їхав пан,

Що стоїть на стані?»

«Этим самым!» А ляшок:

«Так було й казати,

Бо тим можна не п’ятсот -

Тисячу ввігнати».

ЗАПОРОЖЦІ У СЕНАТІ

Раз московські сенатори

Змовились мовчати,

Щоби нашим запорожцям

Відвіту не дати.

Ото входять запорожці,

Москалів вітають;

А ті сидять бовванами,

Не відповідають.

Запорожці ідуть ближче,

Стали коло стола.

А ті сидять, як сиділи,

Жаден ані слова.

Тогди старий запорожець

До своїх озвався:

«Чи не в пустку, мої діти,

Я з вами забрався?»

«В пустку! В пустку!» - закричали,

«То що ж, мої діти?

Коли в пустку ми забрались,

То можна й ... !»

«А запевне, дядьку, можна!»

Гримнули по разу

Та й пішли до дому ждати

Другого указу.

КОШОВИЙ У ЦАРИЦІ

Прибуває кошовий

В північну столицю

Та й іде собі у двір

Вітати дарицю.

Але тілько на поріг -

Зачепився зразу

І в палаці - трах-тарах! -

Розчерепив вазу.

І якби на москаля -

Згинув би до лиха,

А наш собі кошовий

Лиш промовив стиха:

«Таку-то вже наш козак,

Знать, натуру має:

Чого тілько не вкраде -

То так розбиває!»

РИБКА-С

Раз полковник москаля

Кличе у палатку:

Посилає до села,

Тикає десятку.

Та й і каже, щоб приніс

Хліба зо три скиби

Та ще масла, коли є,

А як буде - й риби.

Пішов москаль на село,

В’юном завинувся,

Всього йому накупив.

Назад повернувся.

«Что ж,- питається,- купил?»

«Купил, благородье!»

«А что,- каже,- заплатил?»

«Кругло, благородье:

Пять за масло, три - за хлеб,

А грош - это рыбка-с...»

«А еще где адин грош?»

«Да грош - это рыбка-с».

«Да ты девять заплатил!»

«Точно сащитали-с!»

«А еще где адин грош?»

«Да за рыбку взяли-с!»

«Да ты грош адин украл,

Хамаво атродье!»

«Точно, барин, что украл...

Украл, благородье!»

«Что ж ты прямо не сказал?

Энтакое рыло!»

«Да я прямо бы сказал,

Спрасить тольки было».

НА ВАДАПОЙ!

У полковника москаль

Заглянув індика,

Пійняв його на гачок

Та й тягне до лиха.

А полковник реготить,

Аж мало не ляже:

«Куда ево ты ведешь?»

«На вадапой!» - каже.

А той йому із вікна

Махає рукою:

«Ну, аставь его, аставь!

Я и сам напо́ю».

«Слушаю-с!» - кричить москаль,

Пускає індика

І направо, кругом, марш! -

І здимів до лиха.

ЗАГАДКА

Забагає німець рака,

Не вміє назвати,

Закликає хрестьянина,

Давай мудрувати:

«Вгадай,- каже,- что мой хочет?»

«Та ні, не вгадаю!»

«Нога многа, уса долга!

Знаешь?..» - «Ні! Не знаю!»

«Как не знаешь?.. Сам он малый,

Кафтан его разный,

Как не сварен - кафтан черный,

А как сварен - красный...

Теперь,- каже,- угадаешь?»

«Та ні! Не попаду!»

«Как не знаешь?.. Шейка шлеп-шлеп,

А перед иззаду...»

«Чи не рака?» - «Рака, рака!»

«Бодай же вас, пане!

Найшли ж і ви в наших раків

Німецькі каптани!»

PROSIE SIĘ

Розгулявся вражий німець,

Давай пиво пити.

Далі хоче на похмілля

Клаповуху вбити.

Не вважає, що й поросна...

«Zabić,- каже ,- Jane!»

Той i каже: «Szkoda zabić,

Во prosie się, panie!»

Але німець підхопився,

Надувся, як рябець.

«Со to,- каже,- żе się prosie?

Żeby płakał, zabić!»

___________

Не питає, що й поросна...

«Бий,- каже,- Іване!»

Той і каже: «Шкода бити,

Пороситься, пане!»

Але німець підхопився,

Як несамовитий.

«Що то,- каже,- що проситься?

Щоб плакала - вбити!»

WODY!

Одягнувся німець паном,

Та грошей не має.

Ходить, бідний, по Варшаві

З голоду вмліває.

Ходить, свище... Далі чує -

Десь музики грають,

Німець ближче, поглядає -

Аж пани гуляють.

«Зайду,- каже,- поживлюся!»

Входить до покою;

Але тілько бідний німець

За поріг ногою -

Його в танець і втягнули...

Що робити з горя?

Хоч голоден, як собака,

Танцює, небора.

Протанцював разів кілька -

Нема відпочинку:

То та піде німця просить,

То та на годинку...

І знемігся бідний німець,

Підкосились ноги;

Та як раптом повернувся -

Гу-гуп до підлоги!

Засміялись пані зразу,

Разом заплескали,

Далі бачать, що не жарти,

«Wody!» - закричали,

Але німець із підлоги:

«Nie trzeba! Nie trzeba!

Nie trzeba mnie,- каже,- wody,

A kawałek chlieba!»⁴¹

ЧИЙ ТО СОБАЧКА?

Їде козак понад Буг,

Чумак попасає;

Коло нього песеня

На сонці куняє.

«А чиє то,- запитав,-

Песеня, чумаче?»

«А чиє ж? - говорить той.-

Звісно, що собаче!»

Їде козак понад Случ,

Німець попасає;

Коло нього песеня

На сонці куняє.

«А чиє то песеня?» -

Питає дурного.

«Моє!» - каже. А козак:

«Зроби й нам такого!»

22 июня

КОЗАК І КОРОЛЬ

Став багатий колись пан

Короля благати,

Щоб король йому зволив

Воєводство дати.

А король йому й сказав:

«Відгадай три штуки,

Відгадаєш - тогди на!

А як ні - на муки!

Перша штука: скілько зір

В небі серед літа?

Друга штука: покажи

Середину світа!

Третя штука: угадай,

Що думати буду?

І от тобі цілий рік

Для твого розсуду!»

Відійшов багач назад,

Та так йому нудно!..

Не вгадати - так біда,

А вгадати трудно!

Сидить, плаче, неборак,

Козак проїжджає...

«Чого плачете ви так?» -

Старого питає.

Той і каже: так і так!..

«Не журіться, діду!

Коли так, то я за вас

На відвіт поїду!»

І палицю в руки взяв,

В кожух одягнувся,

Чорні вуса підбілив,

В чоботи узувся.

І чимдуж до короля.

Король оглядає.

«А що, пане, скільки зір?» -

З міною питає.

А той поли закотив,

Чи як довелося.

«Скільки,- каже,- в небi зір,

Скільки тут волосся».

Задумався сам король

Від сього відвіту.

«Ану,- каже,- покажи

Середину світу!»

А той палицю підняв,

Може, з піваршина

Та в підлогу нею гуп:

«Отут середина!»

Почухався наш король,

Ще раз поглядає.

«Що ж я думаю тепер?» -

Козака питає.

«Думаете, що я пан!»

«Або що за річі?»

«То за річі, що не пан,

А козак із Січі!»

Засміявся наш король,

Подарував тому,

А козака відіслав

В золоті додому!

ПОРОШКИ

Заслаб мужик на живіт,

А дідич - лічити!

Дає йому порошки

Та й каже зажити.

А той щоби порошки

Випити з водою,

Нюхнув тілько разів п’ять

Та й сидить совою.

Пересидів цілий день -

Як рукою знялось.

Рано дідич запитав:

«А як тобі спалось?»

«А спалося, пане мій,

Спасибі вам, пане!»

«А порошки всі зажив?»

«Всі винюхав, пане!»

«Подякуй же,- каже, пан,-

Дідуневі свому!»

А сам тілько посвистав

Та й пішов додому.

ЛЬОДИ

Закликає пан на бал

Чумака старого.

Попоїв собі чумак

За столом усього

І льодами теє все

Смачно заїдає.

«Чи смачнеє тобі се?» -

Пан його питає.

«Смачне, пане! - каже той,-

Саме як то часом

Восени буває борщ

З квасолею разом».

ЧЕРЕВИКИ

У неділю мужика

Пані закликає

І на ярмарок його

З просом посилає.

«Jedź-że,- каже,- serce mój,

Sprzedaj miarkę prosa,

A cо będzie, za to kup

Trzewiki, bo-m bosa!»⁴²

От поїхав наш мужик,

Назад повертає.

«Cо ż, sprzedałeś, serce mój?»⁴³ -

Та його питає.

«Та продати то продав,-

Каже,- мірку проса,

А черевик - що питав

Все нема «бомбоса»!»

РЯТУЙ, БРАТЕ!

Під повстання два ляшки

На корчмі гуляють,

Цілуються, як брати,

Приязнь запивають.

Ото собі й запили

І поцілувались,

Але тілько москалі

В корчму увігнались -

Один циб через вікно,

Другого схопили.

Сей, бідняка, і кричить:

«Ratuj, bracie miły!»⁴⁴

А той собі до ліска

Скілько сили дує,

Тілько крикнув сьому раз:

«Niech cię Bóg ratuje!»⁴⁵

КОЗАЦЬКІ КСЬОНДЗИ

Раз Хмельницький заявив

По військові свому,

Що хто пана приведе -

Дасть по золотому;

А хто ксьондза - тому три

Обіцявся дати!..

Пішли наші козаки,

Давай мудрувати.

Тілько пана де діпнуть,

Виголять чуприну

Та й і кажуть: «Пам’ятай!

Гляди, бісів сину,

Як часами тебе наш

Спитає Хмельницький,

То ти, шельмо, говори,

Що ксьондз католицький».

То, бувало, приведуть...

«А хто ти?» - питає.

«А ксьондз!» - каже; то й козак

Плату забирає.

І такого ж тих ксьондзів

За тиждень прибуло,

Що і в Римі стілько їх,

Майбути, не було!

СМЕРТЬ КОЗАКА

Край Варшави два стовпи,

На стовпах дилина,

Під стовпами молодий

Козак з Чигирина.

І найстаршії пани

Смерть йому читають.

Прочитали - і кати

Мотуз натягають.

Але козак подививсь

На ляхву превражу,

Каже: «Стійте-но, пани,

Я щось вам іскажу!»

Ослабили мотузок,

Ляхи поступили,

А козак і каже їм:

«А то, пани милі,

Ви високо не кажіть

Мене підіймати,

Буде лучче вам мене

В спину цілувати!»

KURACJA OD OCZU⁴⁶

Десь там у кляшторі

За часу їдного

Сповідав законник

Ляшка молодого.

Ляшок признається,

Що звів раз дівчину.

Законник питає:

«А kiedy ż to, synu?»⁴⁷

Той йому і каже:

«Raz,- каже,- w gaiku

Przy szumie strumika,

Przy pieniu słowika...

Przy świecie ksiażyca...»⁴⁸

А той, бідний, слухав,

Далі ухватився

Руками за вуха.

«Nie mów,- каже,- nie mów,

Nie mów, ja cię proszę,

Bo ty użył, serce,

Diabelskich roskoszy!»

«To mnie, moj księżuniu,

Doktor perswadował,

Żebym tak się sobie

Od oczu kurował!»⁴⁹

А законник бідний

Тілько облизався...

Далі: «Nie wierz, serce,

Nie wierz,- обізвався.-

Bo gdyby to pomoc

Była od tej kury,

I ja bym już widział

Dawno przez te mury!»⁵⁰

PRZYWITANIE⁵¹

Захтіли брацішки

Біскупа вітати

Та й кажуть їдному

Привіт написати.

Але той, сірома,

Хоч бери на муки,

І пюра не вміє

Узяти у руки.

І ходить, сумує,

Не вип’є, не ляже,

Аж їден брацішок

Раз до нього й каже:

«Чого так сумуєш?

Не журися, брате!

Як приїде біскуп -

Мені давай знати!»

Приїжджає біскуп,

Брацішок до того;

А той, як на збитки,

Не писав нічого.

«Zmiłuj się, mój bracie!

Bo cię pan Bóg skarze!»⁵²

А той тілько чарку.

«Wszystko będzie! - каже.-

Ту staniesz do mowy,

Ja siаdę w zaciszku,

Co ja będę mówić,

I ty mów, braciszku!»⁵³

Стає той до мови,

А той заховався.

Коли чує - шелеп

В костьолі піднявся.

Та й питає того:

«А już,- каже,- przyszedł?»⁵⁴

А той до біскупа:

«А już,- каже,- przyszedł?»

Той, бідняка, з серцем,

І жалем, і сміхом:

«Cicho!»,⁵⁵ - йому каже,

А той собі: «Cicho!»

Той тогді озвався:

«Jaki że ty dureń!»⁵⁶

А той до біскупа:

«Jaki że ty dureń!»

RZEPA⁵⁷

Їден іде мазур

По сім боці річки.

Другий, глухий, мазур -

По тім боці річки.

Сей того питає:

«Jak się masz, mój miły?»⁵⁸

А той йому каже:

«Do rzepy chodziłem!»⁵⁹

Сей знову питає:

«Jak tarn żona, dzieci?»⁶⁰

Той своє провадить:

«Swinia zjadła, przeci!»⁶¹

Сей йому і каже:

«Pocałuj psa w gały!»⁶²

А той йому каже:

«I ja to myślałem!»⁶³

25 июня

KULBACZKA⁶⁴

Надибає дівку ксьондз

Під вечірню пору.

Бере її у мішок,

Несе до кляштору.

Але прелат зупинив.

«Со to,- каже,- bracie?»⁶⁵

«А kulbaczka,- каже той,-

Szanowny prełacie!»

«А pojechać można, mnie?»

«А czemu ż nie można?»

«Nieś że do mnie, bracie mój,

Nieś, duszo pobożna».⁶⁶

25 июня

ДИВНИЙ БИК

Бачить мужик у жидка

Невеличкого бичка

Під шклом в образочку.

А цікавий був мужик.

«Що то,- каже,- в вас за бик

Висить на кілочку?»

«А то,- каже,- вір не вір,

А на світі є сім гір

Без зими і літа.

Там трава висока є,

І там бик такий жиє

Від початку світа.

І той бик собі за день

Всю траву таку упень

На горі спасає.

А вночі - то божа річ -

Вся трава йому за ніч

Знову виростає».

«Де вам, Мошку, такий бик? -

Обзивається мужик -

Трудно віру дати!

Він давно би по сей час

Міг не тілько, кажу, вас,

А й світ заваляти!»

ТУРКИ І КОЗАК

Перебрався наш козак

Якось за границю

Та й, на лихо, завернув

В турецьку каплицю.

Протиснувся наперед,

Роздивився всюди.

Хоче вийти - та біда:

Стиснулися люди.

А перед тим неборак

Із’їв якось сала.

І тут його, на біду,

С... розібрала.

Терпів, бідний, доки міг,

Аж піт з нього лився.

Далі - тарах, неборак,

В штани вгатилився.

Замовчали всі попи

Турки закричали

І над бідним козаком

Палаші підняли.

Але козак - не промах,

Вдарився у груди.

«Ваш великий,- каже,- бог!

Послухайте, люди!

Як турецький сильний бог -

Так правду говорю,

Що вже рік тому, як я

Не йшов до надвору.

І де вже я не ходив,

Де вже не молився,

Але, видно, жоден бог

Не змилосердився.

Ото тілько їден ваш

Перед цілим людом

Живо й раптом показав

Святе своє чудо!»

Заплескали всі попи,

Турки закричали

І заклепані штани

З козака ізняли

І повішали якраз

Посеред каплиці,

А козака провели

З грішми до границі.

29 июня

ТУРОК І МУЖИК

Нагнав турок мужика,

Хоче його взяти;

Бща тілько, нема чим

Рук йому зв’язати.

Ото й кличе він його.

«А ходи-но!» - каже.

А той собі на умі:

«Знаю тебе, враже»,

І схилився у траві,

В небо поглядає,

«Боюсь,- каже,- пане мій!

Бо шуляк літає!»

«Та не бійся,- каже той,-

Надери лиш лика,

То ми того шульгара

Зв’яжемо до лиха!»

А той усе на умі

Свою думку має.

«Боюсь,- каже,- пане мій!

Бо шуляк літає!»

«То я ж,- каже,- піду сам

Та надеру лика!»

Злазить турок із коня

Та й іде до лиха.

Тогди мужик із трави

Піднявся поволі,

Скочив живо на коня

Та й шмалить по полі!..

«Шульгар! Шульгар! Стережись!» -

По лісі загуло.

«Матері твоїй шульгар!» -

З поля відвійнуло.

АХМЕТ III⁶⁷ І ЗАПОРОЖЦІ

В літо тисяча шістсоте,

В літо теє боже,

Прийшла грамота Ахмета

В наше Запорожжя:

«Я, султан, син Магомета,⁶⁸

Внук бога їдного,

Брат місяця-перекроя

І сонця самого,

Лицар сильний і могучий,

Краль над королями,

Воєвода всього світу

І цар над царями,

Цар столиці Цареграду

І цар Македону,

Греків, сербів, молдаванів

І цар Вавілону,

Цар Подолі, і Галича,

І славного Криму,

Цар Єгипту, і Ораби,

І цар Русалиму,

Сторож гробу в Русалимі

І вашого бога.

Християн усіх на світі

Смуток і підмога,-

Кажу вам, усім козакам,

Мені передатись,

А як ні - добра від мене

Вам не сподіватись!»

Того ж літа запорожці

Грамоту читали

І до вражого Ахмета

От що написали:

«Ти, султане, чортів сину,

Люципера⁶⁹ брате,

Внуку гаспида самого

І чорте рогатий!

Стравнику ти цареградський,

Пивнику макдонський,

Свине грецька й молдаванська,

Ковалю вавлонський!

Кате сербів і Подолі,

Папуго ти кримська,

Єгипетський ти свинарю,

Сово русалимська!

Ти - погана свинячая

Морда, не підмога,

І дурень ти, а не сторож

У нашого бога.

Не годен ти нас, козаків,

І десь цілувати,

А не то щоб Запорожжя

Під собою мати!

Ми землею і водою

Будем воюватись,

І тебе нам, бісів сину,

Нічого боятись!

Так тобі ми відвічаєм,

А року не знаєм,

Бо ми ваших календарів

В Січі не тримаєм.

Місяць наш тепер на небі,

День той самий, що у вас;

За сим словом, вражі турки,

Поцілуйте в ... нас!»

НАЩО БОГ СОТВОРИВ?

«Нащо тебе, козака,

Господь на світ сотворив?»

«Щоб любив я мужика,

Щоби пана його бив!»

«Нащо ж тебе, мужика,

Господь на світ сотворив?»

«Щоб неславив козака,

Щоби панщину робив!»

ТУРЕЦЬКА КАРА

Взяли турки козака,

На смерть засудили,

Межи ноги йому кіл

Довгий заложили

Та й довбнею і женуть,

А той тілько каже:

«Та бий рівно, коли б’єш,

Не милися, враже!»

13 окт[ября]

ПИЛИПОН

Як то за все хапаються

Тії пилипони,

То й поправляв їден, кажуть,

У церкві ікони.

От поправив, що там було,

До попа вертає.

«Що ж, ти,- каже,- все поправив?» -

Піп його питає.

«Да все, батька! У Варвары

Башмак доработал,

Богоматери на лоне

Младенца сработал.

А чтоб батька мне маленько

На водку прибавил,

То я сзади уж и духу

Три перья приставил!»

14 окт[ября]

ХРАБРИЙ ЛЯХ

Здибалося два ляшки.

Їден і хвалився,

Як недавно на війні

З козаками бився.

«Júz to,- каже,- długo mnię

Nie zapomnа wrogy,

Bo psiawiaram może stu

Odrаbałem nogi!»

«Co to nogi? - каже той.-

Głowy rаbać było!»

«I ja chciałem, bracie mój.

Ale głów nie było»

___________

Каже: «Знатимуть мене

Козацькі пороги,

Бо я з сотні козаків

Поодтинав ноги».

«Що то ноги? - каже той,-

Голови їм було!»

«І я то хтів, брате мій,

Та голов не було».

ГОСПОДЬ ДАВ

Пішов козак молодий

В далеку дорогу,

Кинув жінку молоду

І хату убогу.

Аж вертае за сім літ,

Хату оглядає,

Дивується сам собі -

Хати не пізнає.

Його хата - як вінок,

Новенька, біленька...

«А звідки то,- запитав,-

Голубко сивенька?»

«А то,- каже,- господь дав

За твою дорогу!»

Козак шапку підійняв.

«Слава ж,- каже,- богу!»

Входить в хату - скрізь лавки

І столи хороші,

А на столах і лавках

Валяються гроші.

Глянув козак навкруги,

Жінку обіймає,

Поцілував кілька раз.

«Звідки ж то?» - питає,

«І то,- каже,- господь дав

За твою дорогу...»

Козак хрест святий поклав.

«Слава ж,- каже,- богу!»

Коли гляне у куток -

Аж дітей копиця...

«А то звідки?» - «Господь дав!» -

Каже молодиця.

А той носом покрутив.

«Добрий,- каже,- тато!..

Але,- каже,- на сей раз

Порався багато!..»

БАРАН

Набілив жид мідяків,

І тілько смеркає -

Все то бідним мужикам

За срібло спускає.

А сам-то він був купець

І торгував м’ясом,

То, бувало, що не крав,

То купував часом.

Ото колись уночі,

Тілько що ліг спати,

Хтось стукає у вікно,

Проситься до хати.

«Хто?» - питається жидок,

«Я,- каже,- пустіте!

Може, треба барана?

Барана купіте!»

Пустив його у корчму,

А той мішок з себе.

«От вам,- каже,- і баран.

Купіть, коли треба!»

«А що хочеш?» - «Три копи!»

Жид мацнув руками,

За барана заплатив

Трьома копійками.

Сам не світить, бісів син,

А той не говорить,

Навпомацки і бредуть

З мішком до комори.

А комора у купця

Була і крамниця,

А часами заодно

Була і різниця.

Упустили барана,

Мужика не стало,

Чи спав купець, чи не спав,

Але вже світало.

Купець живо захопив

Всі свої прибори.

Живо капці - та й бігцем

Біжить до комори.

Але тілько одчинив -

Ахнув неборака:

Йому замість барана

Скочила собака.

І пропав його баран,

Але й того мало:

Із комори з бараном

І м’яса не стало.

РОЗМОВА

Прибув Мошко із Варшави

Та й людей дурив,

Що ніби він у столиці

З крулем говорив.

«А як же ви говорили?» -

Якийсь запитав.

«О, ми славно говорили,-

Мошко відвічав.-

Я казав усе крулеві:

«Ура» та «ура!»,

А воно мені казало:

«Дурак» та «дурак!»

НАДГОРОДА

Раз топився грубий лях,

Став репетувати;

Мужик один і побіг

Пана рятувати.

За чуприну ухватив,

З води витягає,

Пан дякує мужику,

Грошей добуває...

Аж надходить другий лях.

«Со to?» - запитався.

«Taż wyciаgnаł z wody mnie!» -

Грубий обізвався.

«О, widziałem,- каже той,-

Widziałem, jedyny,

Jak on ciebie, bracie mój,

Ciagnał za czuprynę!»

«Za czuprynę? Czy ż to tak?»

«Za czuprynę, miły!»

«О psia wiara ż! - крикнув той

Ізi всеї сили,-

Sto nahajów za to psu!»;

І що ж? Протягнули

І сто йому нагаїв

За добро креснули.

___________

Аж надходить другий лях,

«Що то?» - запитався.

«Та ж витягнув із води»,-

Грубий обізвався.

«Та лучче б ти утонув

В лихую годину,

А то хлоп тебе тягнув,

Як пса, за чуприну...»

«За чуприну? Чи ж то так?»

«За чуприну, милий!»

«О псявіра ж,- крикнув той

Із всієї сили,-

Сто нагаїв за то псу!»

ПЕЧЕНА ГУСКА

Ходить німець по корчмі,

Випив собі чарку.

«Czy pieczone gęsie masz?» -

Питає шинкарку.

«Та є, пане! - каже та.-

Є порядна пара.

«А czy drogo będzie sztuk?»

«Та ні, півталяра».

«А czy będzie chled i sos?»

«Таже буде, пане!»

«А nie placа za to już?»

«Та не платять, пане!»

«То wiesz,- каже,- serce, со?

Gęsie mnie nie trzeba,

A podawaj liepiej mnie

Lecz sosu ta chlieba!»

___________

Ходить німець по корчмі

Випив собі чарку.

«Чи печена гуска є?» -

Питає шинкарку.

«Та є, пане! - каже та.-

Є порядна пара!»

«Чи дорого ж буде штука?»

«Та ні! Півталяра».

«А чи буде юшка й хліб?»

«Таже буде, пане!»

«А не платять вам за то?»

«Та не платять, пане!»

«А то знаеш, серце, що?

Не тра мені гуски,

Лучче,- каже,- хліба дай

Та до хліба юшки!»

ГОСПОДАР ХАТИ

Мужик лиха наробив,

А жінки боявся;

Сюди-туди по кутках -

Та й під піл сховався,

Та лопатою під піл:

«А вилізай, враже!»

А той далі у куток

Та й до неї каже:

«Геть, погана сатано!

Геть, бісова мати!

Тепер мене не займай,

Я господар хати!»

17 окт[ября]

НІ ЗЛЕ, НІ ДОБРЕ

«Здоров, брате!» - «А здоров!»

«Що ж ти так змінився?»

«А не диво, брате мій?

Бо я оженився!»

«Слава богу!» - каже той.

«Ні! Не слава богу:

Моя жінка і бридка,

І крива на ногу».

«То зле, брате!» - каже той.

«Ба ні, не зле, брате!

Бо за нею я, як чорт,

Зробився багатий:

Славну хату збудував,

Ходив у дорогу...»

«Слава ж богу!» - каже той,

«Ні, не слава богу.

Воли згинули в Криму.

Додому вернувся -

Аж тут хата у вогні,

І хати позбувся...»

«То зле!» - каже. «Ні, не зле!

Як хата горіла,

То і жінка там моя

В вогні околіла».

НІ, КАЖЕ

Раз набожний архирей

Гумена питає:

«Чи то в тебе всі черці

Кожний дівку має?»

«Ні,- той каже,- у моїх

Сього не бувало,

Бо для моїх,- каже,- всіх

По дівчині мало».

18 окт[ября]

КРАМНАЯ СОРОЧКА

Підсунувся парубчак

Під панськую до́чку

Та й од неї і достав

Крамную сорочку.

Але тілько натягнув,

Та й скинув, до лиха.

Ото панна його раз

І питає стиха:

«А крамная,- каже,- де?»

«Та крамна ледащо!»

«Чого?» - каже. «Бо в крамній

Чухатись нема в що!»

СЛАВНАЯ КОНИНА

Сидить мале циганя,

Коня виїжджає,

А старий його й коня

Нагайкою крає.

Заплакало циганя,

Лягло на коневі...

А той тогді до купця

Та й каже купцеві:

«Та купуй уже, купуй,

Славная конина!

Чи ж не бачиш, як по ній

Сплакалась дитина?»

18 окт[ября]

ЦИГАН НА СПОВІДІ

Раз задумав циганчук

Гріхи сповідати.

Іде просто до попа

Приходить до хати.

Оглядає - ні попа,

Ні слуги бог має,

А в горосі, у печі,

Сало закипає.

Циган сало із горшка,

Живо із пекарні,

Через цвинтар позадгузь

Та й до паламарні.

В паламарні, як на гріх,-

Шапка на кілочку;

Він і шапку потягнув,

Сховав у куточку

Та й тогді вже до попа

Гріхи сповідати.

Ото піп йому дає

Хреста щлувати.

Поцілував циганчук;

Піп його питає,

А той йому всі гріхи

І оповщає:

«Та й сьогодня,- каже,- я

Нагрішив потроху:

Ранком вигнав я свиню

З чужого гороху.

А у церкві шапку зняв!..» -

Говорить несміло.

А піп йому: «То не гріх!

То добреє діло!»

Добре-добре, нехай так,

По «Буди господнє».

Піп до шапки - але ба!

І місце холодне...

Піп - додому, до горшка,

Де кипіло сало,

І там йому лиш горох,

А сала не стало.

І промовив старий піп:

«Оже ж признавався!

А я, старий та дурний,

І не догадався!»

20 окт[ября]

СМІХ

Наробились мужики,

Разом полягали,

Позіхнули кілька раз

Та й позасипали.

Але їден чи здурів,

Чи чорт його знає,

За сокиру ухопив,

Стиха підіймає,-

Хвать їдного по карку!

Голова відпала;

А той голову за чуб,

Та й із нею драла!

І забіг межи корчі,

Голову ховає

Та й сам собі, неборак,

Стиха промовляє:

«То ж то,- каже,- я сміху

Буду з нього мати,

Як устане та почне

Голови шукати!»

20 окт[ября]

ВЕРСТВА

Шлях широкий стовповий,

Сонце припікає,

Чумак їде на волах

Тай собі дрімає.

А воли пішли, пішли

Та й на траву збились.

Далі раптом за верству

Віссю зачепились.

Кинувсь зопалу чумак,

Воли повертає.

«О бісова ж твоя мать,-

З серцем промовляє,-

Чи здуріли москалі,

Чи місця не мали?

На самісіньком шляху

Палі повбивали!»

ВІТЕР І КОЛЬКА

Зайшов козак до корчми,

Руки потирає:

«О, мороз же то, мороз!» -

З сердем промовляє,

А жидок: «Кахи-кахи!»

Кашляє в макітру

Та й говорить: «Що мороз?

Якби то ще вітру!»

А козак собі на вус:

«Постривай же, враже!

Чи ж не кашель у жидка?»

«Таже кашель!» - каже.

«Що ж то,- каже,- кашель варт?

Кашель іще гойкий;

А якби-то,- каже,- так

Та до кашлю кольки!»

МОШКІВ ДАХ

Дах дірявий, дощ іде,

В корчму затікає.

«Покрив би ти, Мошку, дах!» -

Мужик промовляє.

А жид: «Гирсти? Крита дах?..

Та як його крити,

Коли тепер дощ іде,

То буде мочити...»

«Та хто каже, що тепер?»

«А коли ж, Іване?»

«Та покрив би хоч тогді,

Як дощ перестане...»

А жид: «Гирсти? Крити дах?..

Як дощу не буде?..

Та у мене тогді й так

Сухо буде всюди».

ТОРБИН БРАТ

Докучило підшивати

Подертії сита,

Пішов циган молотити

За торбину жита.

Пішов таки недалечко -

До свого сусіда...

От молотить та й молотить

Зрання до обіда.

Перекинув, може, з копу,

Хтів би й попоїсти,

Та господар, як на збитки,

Не дає і сісти.

То наймита з ним поставить,

А то сам молотить.

Потягає бідний циган,

Аж піт з нього котить.

Перекинув копи зо дві,

Ба вже і смеркає.

«Чи не годі з нас, панотче?» -

Сірома питає.

І господар спочив добре

Та й до нього каже:

«Помолотим іще трохи,

Заким сонце ляже».

Знов молотить бідний циган,

Аж піт з нього котить,

Виглядає поза хату,

Ба вже й місяць сходить.

Іскривився сіромаха,

Спину нагинає.

«Чи не годі з нас, панотче?»

«Або що?» - питає.

«Та щось,- каже,- не то світить

Край ваших віконців!»

«Як то,- каже,- не то світить?..

Та ж то братик сонців!»

Коли братик - так і братик,

Нічого чинити;

Мусив бідний циганюга

Всю ніч молотити.

На другий день той із хати,

А циган у хату.

«А, здоровенью, панотче!

Чи не можна б плату?»

«Можна,- каже,- чом не можна,

Як не дати плати?

Ходім,- каже,- до засіка,

Будем насипати».

Прийшов циган до засіка,

Торбу підставляє.

Пішов гарнець, пішов другий.

«Чи годі?» - питає.

«Насипайте іще»,- каже,-

Сипле той і п’ятий.

Ба вже сипле і дев’ятий,

«Чи не годі, брате?»

«Ні, не годі!» Насипає

Цілу мірку жита.

Коли гляне - аж там торба

До мішка пришита.

І скривився пан господар,

Голову схиляє.

«Чи не годі із вас, куме?»

«Або що?» - питає.

«А щось,- каже,- ваша торба

Та підшита чорним...»

«Підшитая?.. Насипайте!..

Та ж то братик торбин!»

ПРИМІТКИ

ПРЕСЛІВ’Я («НАРОДИВСЯ Я НА СВІТ...»)

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 13, с. 300-301. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 2-7 звор. Назва - «Вір не вір, а не кажи: «Брешеш». Дата: 5 авг. 1857 г.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 39-49.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 39-49).

ГУМЕННИЙ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 22, с. 363-364 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 14-15. Дата: 18 окт.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 93-94. Назва: «Ножик». У «Заголовках» вказано рік написання - 1857. У «Заголовках» «Ниви» назва - «Гуменний»; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 37-38.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 37-38).

СТАНОВИЙ

Вперше надруковано в газ. «Русский мир», 1859, 22 мая, № 20, с. 486, під рубрикою: «Малороссийские стихотворения. Украинские песни. І». Підпис: Ст. Руданський. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 17 звор. Назва - «Засідатель». Дата: 18 окт.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 88. Назва - «Засідатель». У «Заголовках» вказано рік написання -1857; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 21-22. Назва - «Засідатель».

Подається за першодруком.

М. Драгоманов вважав гумореску українською народною піснею і надрукував її у книжці «Нові українські пісні про громадські справи» (Женева, 1891, с. 81), що свідчить про значне поширення твору.

ЛОШАК

Вперше надруковано в газ. «Русский мир», 1859, 22 мая, № 20, с. 486-487, під рубрикою «Малороссийские стихотворения. Украинские песни. II». Підпис: Ст. Руданський. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 16. Дата - 18 окт.; 2. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 22-24; 3. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 89-91. Назва - «Вклепався». У «Заголовках» вказано рік написання - 1857.

Подається за першодруком.

ДОБРЕ ТОРГУВАЛОСЬ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 13-14, с. 221 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 18-18 звор. Дата: 29 окт.; 2. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 32; 3. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 81. У «Заголовках» вказано рік написання - 1858.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 81).

ГУСАК

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 15-16, с. 254 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 18 звор. Дата: 29 окт.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 83. Назва - «Гуска». У «Заголовках» вказано рік написання - 1857. Назва - «Москаль з гускою»; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 28.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 28).

ПОЧОМУ ДУРНІ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 19, с. 313 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 19 звор. Дата: 29 окт.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 103. У «Заголовках» вказано рік написання - 1857; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 38-39.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 38-39).

ЧИ ГОЛОСНА ЦЕРКВА

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 18, с. 296 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 19 звор.-20. Дата: 29 окт.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 113-114. У «Заголовках» вказано рік написання - 1857; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 9.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 9).

ДЕ СПІЙНЯЛИ?

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 19, с. 313 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Назва - «Де спіймали?» Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 20. Дата: 29 окт.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 66. У «Заголовках» вказано рік написання - 1857; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 78.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 78).

НЕ ВЧОРАШНІЙ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 3, с. 59. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 20 звор.-21. Дата: 30 окт.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 100-102. У «Заголовках» вказано рік написання - 1857.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 100-102).

КОЗАЦЬКА МІРА

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1880, № 19, с. 313 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 30. Дата: 7 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 30. У «Заголовках» вказано рік написання - 1858; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 50-51.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 50-51).

РАБИН І ЗАПОРОЖЕЦЬ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 7, с. 135-136. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 32-34 звор. Дата: 8 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 33-37. У «Заголовках» вказано рік написання - 1858.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 33-37).

ЩО РАБИН РОБИТЬ?

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Твори. Львів, 1913, т. 2, с. 267-268 («Руська письменність»). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 34 звор.-35. Дата: 8 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 66-67; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 69-70.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 69-70). Датується 1858 р.

МОШКО І СУРА

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 12, с. 201 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 35. Дата: 8 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 37. У «Заголовках» вказано рік написання - 1858.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 37).

ДВА РАБИНИ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 24, с. 404 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 35 звор.-36. Дата: 9 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 38. У «Заголовках» вказано рік написання - 1858; 3. ЦНБ, ф.. І. № 651, с. 69-70.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 69-70).

БОРОДАТИЙ ХУСИТ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 7, с. 136. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 36-37. Дата: 9 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 39-41. У «Заголовках» вказано рік написання - 1858.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 40-41).

АРШИН

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 23, с. 385 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 40-40 звор. Назва - «Кравець». Дата: 9 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 46. Назва - «Кравець». У «Заголовках» вказано рік написання - 1858; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 63.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 63).

У перших двох автографах та першодруці інший варіант гуморески. Наводимо його за автографом ЧДІМ (№ Ал-610, I, с. 46):

Кравець

Іде кравець чагарями -

Аж вовк вибігає!..

Збілів кравець та посинів,

Живцем помирає.

І взяв аршин з переляку,

До вовка міриться,

Аж тут враз - і за корчами

Бахнула рушниця!

Повалився вовк голодний,

І жид повалився.

І від вовка й від рушниці

Пам’яті лишився…

Прийшли стрільці, взяли вовка,

Покинули жида.

Але щось через годину

Відійшла огида.

Підійнявся, ледве живий,

Аршин підіймає,

Оглядає на всі боки,

З дивом промовляє:

«Вісім літ з тобою ходжу

Попам ряси шити,

А все-таки я не думав,

Щоб ти був набитий!»

МАСЛО

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 14, с. 270-271. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 42-43. Дата: 10 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 49-51. У «Заголовках» вказано рік написання - 1858; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 59-60.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, о. 59-60).

КУЦИЙ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1896, № 17, с. 332. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 43-43 звор. Назва - «Піп і жид». Дата: 10 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 51-52. Назва - «Жид і піп». У «Заголовках» вказано рік написання - 1858. Назва у «Заголовках» - «Піп і жид»; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 57.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 57).

ЦИГАН З ХРОНОМ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, с. 271. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 51 звор.-52. Дата: 13 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 62-63. У «Заголовках» вказано рік написання - 1858; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 81-82.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 81-82).

У перших двох автографах інший варіант гуморески. Наводимо його за автографом ЧДІМ (№ Ал-610, I, с. 62-63):

Циган з хроном

Ходить циган, ярмаркує,

Лиш копійку має...

«А що тепер найдешевше?» -

Мужика питає.

«Та хрін тепер найдешевший! -

Мужик йому каже.-

За копійку цілу в’язку

Сідуха нав’яже!»

Побіг циган між сідухи,

Купив собі хрону...

Подивився на ярмарок

Та й пішов додому…

Іде собі дорогою,

Свіжий хрін смакує...

Вертить свердлом йому в носі,

А сліз не вгамує.

Втирав-втирав циган очі,

Далі й не втирає...

Сів під мостом, іскривився,

Їсть та примовляє:

«Плачте-плачте, дурні очі,

Щоб повилізали!..

Бачили ж ви, препогані,

Що ви купували!..»

А НЕ ХАЛАСУЙ!

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 18, с. 297 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 52. Дата: 13 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 63. У «Заголовках» вказано рік написання - 1858; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 81. Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 81).

МІСЯЦЬ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 14, с. 271. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 52 звор. Дата: 13 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с, 64. Назва - «Місяцю-місяцю, світиш, а не грієш, даремне у бога хліб їси». У «Заголовках» вказано рік написання - 1858; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 79-80.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 79-80).

ЦИГАН НА ТОЛОЦІ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 14, с. 271. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 53-53 звор. Назва - «Циган на толоці». Дата: 14 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 65-66. Назва - «Вміли-сьте, кумцю, варити - не вміли давати». У «Заголовках» вказано рік написання - 1856; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 72-73.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 72-73).

У перших двох автографах інший варіант гуморески. Наводимо його за автографом ЧДІМ (№ Ал-610, I, с. 65-66):

Вміли-сьте, кумцю, варити - Не вміли давати.

Пішов циган на толоку

До сусіда зрання

Та в сусіда без обіду

Косив до смеркання…

Ізнемігся, сіромаха,

Косить і не косить...

Аж під вечір пан господар

Вечеряти просить.

Іде циган вечеряти

Та слину ковтає...

Садовиться на по́куті,

Пояс розпускає…

Садовиться на покуті,

Випив півбляшанки

Та, як муха до патоки,

Припав до маслянки…

Припав циган до маслянки,

Яндилу кінчає...

Аж тут кума вареники

З печі висуває…

Схаменувся бідний циган,

Та вже не поможе!..

Із’їв кілька вареників,

А більше не може…

А тут іще й вареників

З стола не прийняли,

Як порося печенеє

До хрону подали…

Подивився бідний циган

Та й став промовляти:

«Вміли, кумцю, ви варити,-

Не вміли давати!..»

ЦИГАНСЬКИЙ КІНЬ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 14, с. 271. Назва - «Без’язика коняка». Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 54-54 звор. Назва - «Циган з конем». Дата: 14 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 67. Назва - «Без’язика коняка». У «Заголовках» вказано рік написання - 1858. У «Ниві» (ЧДІМ, № Ал-610, с. 136) наведено останній варіант назви гуморески: «Циганський кінь (по-старому, здається, «Без’язика коняка»)».

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 67). Назву виправлено відповідно до побажання автора за «Нивою».

СПАСИБІ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 24, с. 404 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 54 звор.-55. Назва - «Циган в огірках». Дата: 14 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 69. Назва - «Циган в огірках». У «Заголовках» вказано рік написання - 1858; 3. ЦНБ, ф. I, № 651 с. 76.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 76).

ЩО ДО КОГО

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 24, с. 403 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 55. Дата: 14 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 67. У «Заголовках» вказано рік написання - 1858; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 77.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 77).

ЦИГАНСЬКИЙ ПОХОРОН

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 14, с. 271. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 55-55 звор. Дата: 14 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 68. У «Заголовках» вказано рік написання - 1858.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 68).

ВОЛИ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1896, № 17, с. 333. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 60 звор. Назва - «Москаль на волах». Дата: 15 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 77. Назва - «Москаль на волах». У «Заголовках» вказано рік написання - 1858. 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 29.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 29).

ПОЛОТНО

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 20, с. 327 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 62-62 звор. Назва - «Москаль з полотном». Дата - 15 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 84-85. Назва - «Москаль з полотном». У «Заголовках» вказано рік написання - 1858; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 27-28.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 27-28).

ІКРА

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 18, с. 296 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 63-63 звор. Назва - «Московська ікра». Дата: 15 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 85. Назва - «Московська ікра». У «Заголовках» вказано рік написання - 1858; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 26-27.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 26-27).

«ВАРЕНИКИ-ВАРЕНИКИ!»

Вперше надруковано в газ. «Русский мир», 1859, 29 мая, № 21, с. 504, у рубриці «Малороссийское стихотворение». Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 63 звор.-64. Дата: 15 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 86-87. У «Заголовках» вказано рік написання - 1858; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 24-26. Назва - «Вареники».

Подається за першодруком.

Між автографами і першодруком є різночитання:

Так і знати, що псявіра

І ніщо питати! (автограф ЦНБ).

Ю. Кримський (батько А. Ю. Кримського) згадував, що в 60-х роках минулого століття не було «грамотної людини в цілому Чернігові, яка б тоді не знала напам’ять тих «Вареників» (див.: Кримський А., Левченко М. Знадоби до життєпису Степана Руданського, с. 53).

ДОЧКА - СИН

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Твори. В 3-х т. К.., 1972, т. 1, с. 146-148. Автограф: Співомовки, кн. 2, арк. 68-69.

Подається за автографом.

ЗАПОРОЖЦІ У КОРОЛЯ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 13-14, с. 220-221 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 69 звор.-70. Дата: 15 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 91-92. У «Заголовках» вказано рік написання - 1858; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 33-34.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 33-34).

ПАН І ІВАН В ДОРОЗІ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 1, с. 10-11. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 70-73. Дата: 15 апреля; 2. ЧДІМ. № Ал-610, I, с. 95-100. У «Заголовках» вказано рік написання - 1858.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 95-100).

ЩО КОМУ ГОДИТЬСЯ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 17, с. 278 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 73. Дата: 16 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 102. У «Заголовках» вказано рік написання - 1858; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 39. Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 39).

Текст гуморески у списку В. Стрільчевського. який І. Франко вважав автографом С. Руданського, попсований. Тому, друкуючи його в «Зорі», публікатор змушений був вдатися до реконструкції тексту. У примітці до публікації він писав: «Слів, напечатаних курсивом, нема в оригіналі. Очевидно, автор, переписуючи, в поспіху пропустив тут дві стрічки і половину третьої, через що співомовка вийшла беззв’язна. Я попробував поновити недостачу і зазначую своє доповнення іншими буквами. І. Ф.».

Публікація І. Франка мала такий вигляд:

Що кому годиться?

«Як ви, Йване, тих попів

Цілуєте в руки?

Я би їх не цілував,

Щоб брали на муки.

Вже волів би лучче пса

Під хвіст цілувати!» -

Так говорить мужику

Шляхтич череватий.

Мовчки слухає мужик,

А сам злиться-злиться...

«Та то, пане, таки так!

Що кому годиться».

ПЕРЕКУСІТЬ, ПАНЕ!

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Твори. Львів, 1895, т. 1, с. 120. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 73 звор. Дата: 16 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 107-108; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 40.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 40).

ОЙ ПИТОНЬКИ-ПИТОНЬКИ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 3, с. 59. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 74. Назва - «Лінивий». Дата: 17 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 104. У «Заголовках» вказано рік написання - 1858.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 104).

ПІП НА ПУЩІ

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Твори. Львів, 1895, т. 1, с. 150-151. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 74 звор.-75. Дата: 17 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 105-106. У «Заголовках» вказано рік написання - 1858.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 105-106).

СПОВІДЬ

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Твори. Львів, 1897, т. 3, с. 41-43. Автограф: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 75-76.

Подається за автографом.

СХОВАЛАСЬ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1895, № 9, с. 170. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2. арк. 76-76 звор. Назва - «Піп з кропилом». Дата: 17 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 106-107. Назва - «Піп з кропилом». У «Заголовках» вказано рік написання - 1858; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 18-19.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 18-19).

ПІП НА ЯРМАРКУ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1895, № 9, с. 170. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 77-77 звор. Назва - «Піп у ризах». Дата: 17 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 107-108. Назва - «Піп у ризах». Остаточна назва - в «Ниві» (с. 100). У «Заголовках» вказано рік написання - 1858.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 107-108).

ЧОРТ

Вперше надруковано у вид: Руданський С. Твори. Львів, 1895, т. 1, с. 154-157. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 78 звор.-80 звор. Дата: 17 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 109-112. У «Заголовках» вказано рік написання - 1858.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 109-112).

ЩО КОГО БОЛИТЬ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 3, с. 59. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 80 звор. Дата: 18 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 113. У «Заголовках» вказано рік написання - 1858.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 113).

ТОЙ, ЩО НАД НАМИ

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Твори. К.., 1959, с. 191 (скорочено). Повністю опубліковано у вид.: Руданський С. Твори. В 3-х т. К., 1972, с. 171. Автограф: Співомовки, кн. 2, арк. 81-81 звор.

Подається за автографом.

САМА УЧИТЬ

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Твори. Львів, 1897, т. 3, с. 44-45 (скорочено). Автограф: Співомовки, кн. 2, арк. 81 звор.- 82.

Подається за автографом.

УКАЗ

Вперше надруковано (скорочено) у вид.: Руданський С. Твори. Львів, 1913, т. 2, с. 152 («Руська письменність»). Автограф: Співомовки, кн. 2, арк. 82-82 звор.

Подається за автографом.

ЧИ ДАЛЕКО ДО КИЄВА

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 11, с. 181 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 82 звор.-83. Дата: 18 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 115. У «Заголовках» вказано рік написання - 1858; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 8.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 8).

НА КАЛИТКУ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 4, с. 81. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 83. Дата: 18 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 114-115. У «Заголовках» вказано рік написання - 1858.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 114-115).

ДОПИТАЛАСЬ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 15-16, с. 254 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 83 звор. Назва - «Цікавість». Дата: 18 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 116. Назва «Цікавість». У «Заголовках» вказано рік написання - 1858; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 15.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 15).

ТРЕБА ВСЮДИ ПРИЯТЕЛЯ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 4, с. 81. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 84-84 звор. Назва - «Баба в церкві». Дата: 18 апреля, 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 117. У «Заголовках» вказано рік написання - 1858.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 117).

ЧУЖАЯ ДИТИНА НЕ ТО, ЩО РІДНА

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 4, с. 81. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 84 звор.-86. Назва - «Чужа дитина - не рідна». Дата: 18 апреля; 2. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 30-31. Назва - «Дитина». 3. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 118-121. Назва у «Заголовках» - «Чужа дитина - не своя»; рік написання - 1858.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 118-121).

ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ І ПАНИ

Вперше надрукрвано в журн. «Зоря», 1894, № 14, с. 321. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 87-88 звор. Назва - «Хмельницький з ляхами». Дата: 18 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 121-124. Назва - «Хмельницький з ляхами». У «Заголовках» вказано рік написання - 1858. В рукописі «Ниви» (ЧДІМ, № Ал-610) С. Руданський змінив назву поеми. На стор. 105 збірки читаємо: «Хмельницький і пани» - см. «Хмельницького байка». Останню назву не зафіксовано в жодному з відомих нам автографів.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 121-124).

Тему поеми «Хмельницький і пани» розробив також І. Франко в поемі «На святоюрській горі д. 30 жовтня 1655».

МОШКОВА ПІСНЯ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1896, № 18, с. 347. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 101 звор. Дата: 4 февраля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 55.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 55). Датується 1859 р.

ХТО КОГО ЛУЧЧЕ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 20, с. 328 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 104. Дата: 5 февраля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 65; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 67-68.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 67-68). Датується 1859 р.

НЕВИННИЙ МОШКО

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 11, с. 181 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 105. Дата: 5 февраля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 66; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 54.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 54). Датується 1859 р.

ТРИ ПИТАННЯ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 8, с. 153. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 105-105 звор. Дата: 5 февраля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 53. Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 53). Датується 1859 р.

ЧИ ДАЛЕКО ДО НЕБА

Вперше надруковано в газ. «Русский мир», 1859, 16 сентября, № 48, с. 876. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 105 звор.-106. Дата: 5 февраля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 126-127; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 4-5.

Подається за першодруком. Датується 1859 р.

В усіх автографах назва гуморески - «Чи високо до неба». Підзаголовок відсутній. Крім того, порівняно з першодруком є й інші, дрібніші різночитання.

ОКУЛЯРИ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 15-16, с. 253 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 106-106 звор. Дата: 6 февраля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 135; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 11.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с, 11). Датується 1859 р.

ЕГЕ, ГАЙ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 8, с. 180. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 107. Дата: 6 февраля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 128.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 128). Датується 1859 р.

СКІЛЬКО ДУШ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 12, с. 201 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 107-107 звор. Дата: 6 февраля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 127; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 6.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 6). Датується 1859 р.

ПОНИЗИВ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 11, с. 180 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 107 звор.-108. Дата: 6 февраля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 125-126; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 1-2.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 1-2). Датується 1859 р.

АБИ ДУША ЧИСТА

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 12, с. 200 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 108 звор. Дата: 6 февраля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 129; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 4.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 4). Датується 1859 р.

ЛЯДСЬКА НАТУРА

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 16, с. 312. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 109. Дата: 8 февраля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 89.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 89). Датується 1859 р.

СВИНЯ СВИНЕЮ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 15-16, с. 254 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 109-109 звор. Дата: 8 февраля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 134; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 13.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 13). Датується 1859 р.

ДОБРА НАТУРА

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 11, с. 180 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 109 звор.-110. Дата: 8 февраля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 130; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 2.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 2). Датується 1859 р.

ЧУПРИНА

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 6, с. 132. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 110, Дата: 8 февр.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 124.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 124). Датується 1859 р.

ТРИ ЦАРІ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 12, с. 200-201 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 110 звор.-111. Назва - «Царі». Дата: 8 февраля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 84; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 40-41. В автографі ЦНБ відсутні рядки:

Сало їв, на салі спав,

Салом укривався,-

наявні в обох попередніх автографах. Дослідники вважають (див.: Довгалюк П. М. Степан Руданський. Твори [рец].- Радянське літературознавство, 1961, № 1, с. 108), що їх випадково пропущено при переписуванні. Крім того, рядок

Я би панів скасував,-

очевидно, з цензурних міркувань виправлено на

То я б знаю, що зробив...

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 84). Датується 1859 р.

ЗГУБА ДУШІ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 6, с. 131, Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк, 111-111 звор. Дата: 8 февраля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 89; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 3.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 3). Датується 1859 р.

НЕ МОЇ НОГИ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 17, с. 278 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 111 звор. Дата: 8 февраля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 136; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 82.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 82), Датується 1859 р.

А ЩО ТЕПЕР БУДЕ?

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 15-16, с. 254 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 112 звор.-113. Дата: 26 февр.; 2, ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 109; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 41-42.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 41-42). Датується 1859 р.

ЗАГАДКИ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 23, с. 385 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 113 звор.-114. Назва - «Загадка». Дата: 20 февраля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 110. Назва - «Загадка»; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 42-43.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 42-43). Датується 1859 р.

У перших двох автографах зовсім інший варіант гуморески. Наводимо його за автографом ЧДІМ (№ Ал-610, «Нива», с. 110):

Загадка

Позбирались дукачі,

П’ють собі, гуляють.

Далі скучно їм чогось -

Жидка закликають.

«Дай нам загадку яку!»

«Яка ж буде плата?»

«Хто не скаже тобі з нас -

Заплатить дуката!»

«А багато ж вам, пани,

На то часу дати?»

«Півгодини!» - «Ну, герехт!

Слова не вертати.

Скажіть мені, що удень

Чорне, аж чорніє,

Що біліє уночі,

А ранком синіє?»

Задумались дукачі.

Пройшло півгодини,

Але жаден не вгадав

Тої диковини.

До кишені - певна річ!

По дукату дали.

«Що ж то, жидку, таке є?» -

Жида запитали.

«А по чім же знаю я? -

Жидок промовляє.-

Та воно собі таке,

Що хто його знає!»

«Ну ж бо, жидку, не жартуй!»

«Та жарти до ката!

Я і сам за то кладу

В ярмарку дуката!»

САМ ПОЇДУ!

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 8, с. 153. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 114-114 звор.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 52. В автографі ЧДІМ у рядку

Аж раз якось довелось

при переписуванні, очевидно, випадково пропущено слово «якось», внаслідок чого порушено ритм гуморески.

Подається за автографом (Співомовки, кн. 2, арк. 114-114 звор.). Датується 1859 р.

ВОВКИ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 18, с. 297 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 116. Дата: 26 февраля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 63-64; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 62-63.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 62-63). Датується 1859 р.

ГОЛОДНИЙ ЖИД

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 14, с. 270. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 117. Дата: 26 февраля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 57-58; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 68.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 68). Датується 1859 р.

СТРАШНИЙ СУД

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Твори. Львів, 1895, т. 1, с. 164. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 117 звор. Дата: 27 февр.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 115.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 115). Датується 1859 р.

ШЛЯХТИЧ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 16, с. 311. Дата: 1860. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 117 звор.-118. Дата: 27 февр.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 81-82.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 81-82). Датується 1859 р.

КАМІННИЙ СВЯТИЙ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 1, с. 10. Дата: 1860. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 118 звор.-119. Дата: 27 февр.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 82.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 82). Датується 1859 р.

НАБОЖНИЙ КСЬОНДЗ

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Твори. Львів, 1895, т. 1, с. 164-165. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 119-119 звор. Дата: 27 февр.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 113-114.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 113-114). Датується 1859 р.

PASA NA DZIECHI!

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1895, № 10, с. 191. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 119 звор.-120. Дата: 27 февр.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с, 119-120.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива» с. 119-120). Датується 1859 р.

BISK UPSTWO

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1895, № 10, с. 191. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 120 звор. Дата: 27 февр.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 121-122.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 121- 122). Датується 1859 р.

ПІП І КСЬОНДЗ

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Твори. Львів, 1897, т. 3, с. 82. Автограф: Співомовки, кн. 2, арк. 121.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

СУХОДОЛЬСЬКИЙ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 11, с. 253. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 121-121 звор. Дата: 27 февр.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 114.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 114). Датується 1859 р.

КСЬОНДЗІВ НАЙМИТ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 6, с. 131. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 121 звор.-122. Дата: 27 февр.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 116-117.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 116-117). Датується 1859 р.

ПЕКЕЛЬНА СМОЛА

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 11, с. 180-181 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 122 звор.-123. Дата: 27 февр.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 115; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 3-4.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 3-4). Датується 1859 р.

МАЗУР НА СПОВІДІ

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Твори. Львів, 1897, т. 3, с. 83-84. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 83-84. Дата: 27 февр.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 114.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 114). Датується 1859 р.

МАЗУР У БОЛОТІ

Вперше надруковано в журн. «Киевская старина», 1883, № 2, с. 472-473. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 123 звор.-124. Дата: 27 февр.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 83.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 83). Датується 1859 р.

КРИВА БАБА

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 6, с. 131-132. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 124-125. Дата: 1 марта; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 118-119.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 118-119). Датується 1859 р.

РОЗУМНИЙ ПАНИЧ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 11, с. 253. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 125. Дата: 1 мар.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 108.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 108-109). Датується 1859 р.

МША

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Твори. Львів, 1897, т. 3, с. 85-86. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 125 звор. Дата: 1 мар.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 107.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 107). Датується 1859 р.

ПОЛЬСЬКИЙ І РУСЬКИЙ КІТ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 20, с. 439. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 126. Назва - «Кіт». Дата: 1 мар.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 142-143.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 142-143). Датується 1859 р.

ЗЕЛЕНИЙ ПЕС

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 16, с. 11. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 126 звор. Дата: 1 мар.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 76.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 76). Датується 1859 р.

ЛИСТ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 1, с. 10. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 126 звор.-127. Дата: 1 мар.; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 112-113.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 112-113). Датується 1859 р.

ЖИВОТИНА

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1896, № 19, с. 365. Автограф: Співомовки, кн. 2, арк. 127 звор.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

СЛАБИЙ ЗУБ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 8, с. 180. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 129-129 звор. Назва - «Довгий зуб». Дата: 8 мая; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 130-131; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 7-8.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 7-8). Датується 1859 р.

ЖОНАТИЙ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 15-16, с. 254 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 129 звор.-130. Дата: 8 мая; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 136; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 14-15.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 14-15). Датується 1859 р.

ТІЛЬКО ДОПЕЧИ!

Вперше надруковано у вид.: Руданськии С. Твори. Львів, 1897, т. 3, с. 88-89. Автограф: Співомовки, кн. 2, арк. 130-130 звор.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

15-й рядок в автографі непристойний.

ГЛУХИЙ І ГУБАТИЙ

Вперше надруковано в журн. «Заря», 1886, № 15-16, с. 253 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 130 звор.-131. Дата: 8 мая; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 128; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 6-7.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 6-7). Датується 1859 р.

СКАЖИ ПО-НІМЕЦЬКИ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1896, № 19, с. 365. Автограф: Співомовки, кн. 2, арк. 132.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

ШКОЛЯР

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 8, с. 180-181. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 133-133 звор. Дата: 12 мая; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 132-133.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 132-133). Датується 1859 р.

ПОПОВИЧ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 10, с. 227-228. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 133 звор.-134. Дата: 12 мая; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 102.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 102). Датується 1859 р.

ЖАЛІБНИЙ ДЯК

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 11, с. 253. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 134. Дата: 12 мая; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 101-102.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 101-102). Датується 1859 р.

ВБИЛИ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 8, с. 181. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 134 звор.-135. Дата: 8 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 133-134.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 133-134). Датується 1859 р.

ВІЙНА

Вперше надруковано (скорочено) у вид.: Руданський С. Твори. Львів, 1913, т. 2, с. 212-214. Автограф: Співомовки, кн. 2, арк. 135-136.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

Народний анекдот, що ліг в основу гуморески (сюжет його див., наприклад, у вид.: Казки та оповідання з Поділля в записах 1850-1860-х рр. Вип. 1-2. Упорядкував Микола Левченко. К., 1928, с. 141), С. Руданський спочатку використав у казці «Цар Соловей» (1857; часть друга, розділ XI), а згодом розробив у самостійний твір.

ДОЩ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 8, с. 180. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 136-136 звор. Дата: 8 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 129-130.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 129-130). Датується 1859 р.

КОЖУХ

Вперше надруковано у вид.: Кримський А., Левченко М. Знадоби до життєпису Степана Руданського, с. 177. Автограф: Співомовки, кн. 2, арк. 136 звор.-137.

Подається за автографом. Датується 1859 роком.

ПРИВІТАННЯ

Вперше надруковано (скорочено) в журн. «Зоря», 1896, № 19, с. 365-366. Автограф: Співомовки, кн. 2, арк. 137-137 звор.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

ВИ, ПАНОТЧЕ

Вперше надруковано у львівському сатиричному двотижневику «Зеркало», 1892, № 13-14. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 138. Назва - «Хто святив?». Дата: 11 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 99.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 99). Датується 1859 р.

ТАМ ЇЇ КІНЕЦЬ

Вперше надруковано в журн. «Зеркало», 1892, № 15-16. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 138-138 звор. Дата: 11 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 98-99.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 98-99). Датується 1859 р.

ЧОГО ЛЮДИ НЕ СКАЖУТЬ!

Вперше надруковано в журн. «Зеркало», 1892, № 15-16. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 138 звор.-139. Дата: 11 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 99-100.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 99-100). Датується 1859 р.

МАЛО НЕ РИГАЮ

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Твори. Львів, 1897, т. 3, с. 94. Автограф: Співомовки, кн. 2, арк. 139-139 звор.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

МЦА

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1896, № 19, с. 366. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 139 звор.-140. Дата: 11 июия; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 100-101.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 100-101). Датується 1859 р.

ПО СТАРІЙ ПЕЧАТІ

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Твори. В 3-х т. К., 1972, т. 1, с. 253. Автограф: Співомовки, кн. 2, арк. 140-140 звор.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

ГОРОХ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1896, № 19, с. 366. Автограф: Співомовки, кн. 2, арк. 141.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

БОЖІ ПТИЦІ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1896, № 19, с. 366. Автограф: Співомовки, кн. 2, арк. 142-142 звор.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

Композитор С. Наній поклав текст гуморески на музику.

ОВ!

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1896, № 19, с. 866. Автограф: Співомовки, кн. 2, арк. 142 звор.-143.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

ПРОСЬБА

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1896, № 19, с. 366. Автограф: Співомовки, кн. арк. 143-143 звор.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

ПО ВОДІ ПІДУ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 20, с. 328 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 144. Дата: 18 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 137; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 77.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 77). Датується 1859 р.

ЦИГАНСЬКИЙ ХРЕСТ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1883, № 15, с. 290. Дата: 1860. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 144 звор. Дата: 18 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 138.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 138). Датується 1859 р.

ЦИГАН-ПАСІЧНИК

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 15, с. 290. Дата: 1860. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 145-146. Дата: 18 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 72-73.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 72-73). Датується 1859 р.

ХОЛОДНО

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 17, с. 278 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 146. Дата: 18 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 70; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 80.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 80). Датується 1859 р.

Композитор С. Наній поклав текст гуморески на музику.

ЦИГАНСЬКИЙ НАЙМИТ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 21, с. 350-351 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 146-146 звор. Дата: 18 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 71; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 78.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 78). Датується 1859 р.

ДУДКА

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 17, с. 278 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 146 звор. Назва - «Циганська дудка». Дата: 18 июня; 2, ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 70. Назва - «Циганська дудка»; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 80.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 80). Датується 1859 р.

ЦИГАНСЬКА СМЕРТЬ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 15, с. 290. Дата: 1860. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 147. Дата: 18 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 71; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 79.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 79). Датується 1859 р.

ВАРЕНА СОКИРА

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 11, с. 253. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 149-150 звор. Дата: 19 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 141-142.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 141-142). Датується 1859 р.

Обробка народного анекдоту, один із варіантів якого вміщено, наприклад, у вид.: Афанасьев А. Н. Народные русские сказки. М., 1957, т. 3, с. 292-293; Карнаухова И. В. Сказки и предания Северного края. Л., 1934, с. 81; Азадовский М. К. Русская сказка. Избранные мастера. М., 1932, т. 2, с. 377; Песни и сказки на Онежском заводе. Петрозаводск, 1937, № 272; Акимова Т. М., Степанов П. Д. Сказки Саратовской области. Саратов, 1937, № 101; Сказки Красноярского края. Сборник М. В. Красноженовой. Л., 1937, № 38; Комовская Н. Д. Предания и сказки Горьковской области. Горький, 1951, № 72.

СВІЧКА

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1896, № 23, с. 444. Автограф: Співомовки, кн. 2, арк. 153.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

Композитор С. Наній поклав гумореску на музику.

СКАЧИ, МИКАЛАЙ!

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Твори. Львів, 1897, т. 3, с. 107. Автограф: Співомовки; кн. 2, арк. 154.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

ВАРВАРА

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1892, № 5, с. 290. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 156-157. Дата: 21 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 86-88.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 86-88). Датується 1859 р.

CZY TYM KONIEM

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1892, № 5, с. 291. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 174-175. Дата: 24 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 90. Не датовано; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 45-46. У перших двох автографах назва гуморески - «Нешто лгу?»; переклад польського тексту відсутній.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 45-46).

ЗАПОРОЖЦІ У СЕНАТІ

Вперше надруковано в журн. «Правда», 1892, № 5, с. 292. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 157-157 звор. Дата: 21 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 94-95.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 94-95). Датується 1859 р.

КОШОВИЙ У ЦАРИЦІ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1896, № 23, с. 446. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 157 звор.-158. Дата: 21 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 94.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 94). Датується 1859 р.

РИБКА-С

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1896, № 23, с. 446. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 159 звор.-160. Дата: 21 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 96-97.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 96-97). Датується 1859 р.

НА ВАДАПОЙ!

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Твори. Львів, 1897, т. 3, с. 117-118. Автограф: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 160 звор. Дата: 21 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 97-98.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 97-98). Датується 1859 р.

ЗАГАДКА

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 13-14, с. 222 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 161. Назва - «Рак». Дата: 21 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 76. Назва - «Рак»; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 49. Текст гуморески в автографі ЦНБ перекреслено цензором.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651). Датується 1859 р.

PROSIE SIE

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 1, с. 9. Дата: 1860. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 161 звор. Дата: 22 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 74; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 48.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 48). Датується 1859 р.

Переклад польського тексту в гуморесці належить С. Руданському.

WODY!

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 16, с. 313. Дата: 1860. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 161 звор.- 162. Дата: 22 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 74-75.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 74-75). Датується 1859 р.

ЧИЙ ТО СОБАЧКА?

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Твори. Львів, 1897, т. 3, с. 119. Автограф: Співомовки, кн. 2, арк. 162 звор.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

КОЗАК І КОРОЛЬ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 10, с. 228. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 164 звор.-165. Дата: 23 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 103-105.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 103-105). Датується 1859 р.

ПОРОШКИ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 10, с. 227. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 167-167 звор. Дата: 23 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 139.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 139). Датується 1859 р.

ЛЬОДИ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 19, с. 113 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 167 звор. Дата: 23 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 140; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 10.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 10). Датується 1859 р.

ЧЕРЕВИКИ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 10, с. 227. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 168. Дата: 23 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 140.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 140). Датується 1859 р.

РЯТУЙ, БРАТЕ!

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 1, с. 10. Дата: 1860. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 168 звор. Дата: 23 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 111; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 44. В перших двох автографах назва гуморески - польською мовою - «Ratuj, bracie!»

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 44). Датується 1859 р.

КОЗАЦЬКІ КСЬОНДЗИ

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Твори. Львів, 1895, т. 1, с. 118-119. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 169 звор. 170. Дата: 23 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 105-106.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 105-106), Датується 1859 р.

СМЕРТЬ КОЗАКА

Вперше надруковано (скорочено) у вид.: Руданський С. Твори. Львів, 1895, т. 1, с. 119. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 170-170 звор. Дата: 23 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 106; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 34-35.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 34-35). Датується 1859 р.

KURACJA OD OCZU

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Твори. Львів, 1895, т. 1, с. 161-162. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 172 звор.-173. Дата: 24 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 120-121.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 120 - 121). Датується 1859 р.

PRZYWITANIE

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1895, № 10, с. 191. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 175-176. Дата: 25 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 122-123.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 122-123). Датується 1859 р.

PZEPA

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1896, № 23, с. 446. Автограф: Співомовки, кн. 2, арк. 176 звор.-177.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

KULBACZKA

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Твори. Львів, 1897, т. 3, с. 121-122. Автограф: Співомовки, кн. 2, арк. 177.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

ДИВНИЙ БИК

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1896, № 23, с. 446. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 180-180 звор. Дата: 27 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 67-68; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 61-62.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 61-62). Датується 1859 р.

ТУРКИ І КОЗАК

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Твори. Львів, 1897, т. 3, с. 133-134. Автограф: Співомовки, кн. 2, арк. 180 звор.-181 звор.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

ТУРОК І МУЖИК

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1896, № 23, с. 446. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 182 звор.-183. Дата: 29 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с, 79-80.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с, 79-80), Датується 1859 р.

АХМЕТ III І ЗАПОРОЖЦІ

Вперше надруковано (скорочено) в журн. «Зоря», 1892, № 3, с. 60. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 183-183 звор. Дата: 29 июня; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 77-79.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 77-79). Датується 1859 р.

Гумореску перекладено російською, англійською та іншими мовами.

Лист турецького султана до запорожців і відповідь йому козаків - складена козацькими писарями і опрацьована народом пародія на дипломатичне листування (див.: Нудьга Г. Листування запорожців з турецьким султаном. К., 1963, с. 5). Як літературний твір, вона, починаючи з XVII ст., мала багато варіацій, одна з яких і лягла в основу поетичної переробки С. Руданського. Під багатьма варіантами пародійного листування стоять різні дати: 1600, 1619, 1620, 1667, 1696, 1713 тощо. У різних варіантах - різні адресати: Осман, Ахмед III, Ахмед IV та ін.

НАЩО БОГ СОТВОРИВ?

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 8, с. 180. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 186. Дата: 7 июля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 124.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 124). Датується 1859 р.

ТУРЕЦЬКА КАРА

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 17, с. 278 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автограф: Співомовки, кн. 3, арк. 3. Текст в автографі закреслено невідомою рукою і відновлено І. Франком.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

ПИЛИПОН

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Твори. Львів, 1913, т. 2, с. 257. Автограф: Співомовки, кн. 3, арк. 3 звор.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

ХРАБРИЙ ЛЯХ

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Співомовки. К., 1880, с. 63. Автографи: 1. Співомовки, кн. 3, арк. 4. Дата: 14 окт.; 2. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 35.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 35). Датується 1859 р.

ГОСПОДЬ ДАВ

Вперше надруковано (скорочено) у вид.: Руданський С. Співомовки. К., 1880, с. 54-55. Автографи: 1. Співомовки, кн. 3, арк. 5 звор.- 6. Дата: 14 окт.; 2. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 16-17.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 16-17). Датується 1859 р.

БАРАН

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Співомовки. К., 1880, с. 67-69. Автографи: 1. Співомовки, кн. 3, арк. 7. звор.-8 звор. Дата: 15 окт.; 2. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 57-59.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 57-59). Датується 1859 р.

РОЗМОВА

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 18, с. 297 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 3, арк. 8 звор. Дата: 15 окт.; 2. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 67.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 67). Датується 1859 р.

В першому автографі замість «із Варшави» було «з Петрополя», а замість «з крулем», «крулеві» - «з царем», «цареві». Виправлення зроблено, очевидно, з цензурних міркувань.

НАДГОРОДА

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Співомовки. К., 1880, с. 61-62. Автографи: 1. Співомовки, кн. 3, арк. 9-9 звор. Дата: 16 окт.; 2. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 36-37.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 36-37). Датується 1859 р.

ПЕЧЕНА ГУСКА

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Співомовки. К., 1880, с. 60. Автографи: 1. Співомовки, кн. 3, арк. 11. Назва - «Змисний лях». Дата: 17 окт.; 2. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 46-47.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 46-47). Датується 1859 р.

У першому автографі - зовсім інший варіант гуморески. Наводимо його повністю:

Змисний лях

Ходить ляшок по корчмі,

А хочеться їсти.

Питається шинкаря:

«Czy nie masz pieczystej?»⁷⁰

«Та є, пане!» - каже той.

Питає: «Почому?»

Той відказує йому,

Що по золотому.

«A czy będzie chleb i sos?»⁷¹

«Таже буде, пане!»

«A nie płaca za to już?»⁷²

«Та не платять, пане!»

«To wiesz, serce,- каже лях,-

Pieczystej nie trzeba,

A podawaj liepiej mnie

Ty sosu ta chlieba!»⁷³

17 окт.

ГОСПОДАР ХАТИ

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Співомовки, К., 1880, с. 52. Автограф: Співомовки, кн. 3, арк. 11 звор.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

НІ ЗЛЕ, НІ ДОБРЕ

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Співомовки. К., 1880, с. 58-59. Автографи: 1. Співомовки, кн. 3, арк. 12-12 звор. Дата: 17 окт.; 2. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 15-16.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 15-16). Датується 1859 р.

НІ, КАЖЕ

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Твори. В 3-х т. К., 1972, т. 1, с. 318. Автограф: Співомовки, кн. 3, арк. 12 звор.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

КРАМНАЯ СОРОЧКА

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 17, с. 278 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автографи: 1. Співомовки, кн. 3, арк. 13. Дата: 18 окт.; 2. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 10.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 10). Датується 1859 р.

СЛАВНАЯ КОНИНА

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Співомовки. К., 1880, с. 70. Автограф: Співомовки, кн. 3, арк. 14 звор.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

ЦИГАН НА СПОВІДІ

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Співомовки. К., 1880, с. 71-72. Автограф: Співомовки, кн. 3, арк. 15-16 звор.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

СМІХ

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Співомовки. К., 1880, с. 53. Автограф: Співомовки, кн. 3, арк. 17 звор.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

ВЕРСТВА

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Співомовки. К., 1880, с. 56. Автографи: 1. Співомовки, кн. 3, арк. 148 звор. Дата: 18 августа; 2. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 14.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 14). Датується 1860 р.

У першому автографі зовсім інший варіант гуморески. Наводимо його повністю:

Верства

Їде мужик на волах;

Сонце припікає;

Мужик ноги протягує,

Лежить та й дрімає.

А воли собі пішли,

На сторону збились,

Далі раптом за верству

Ярмом зачепились.

І прокинувся мужик,

І плюнув, до лиха,

І поглянув на верству,

Та й промовив стиха:

«Тьфу! Погані москалі,

Чи місця не мали,

Що на самім на шляху

Палі повбивали!»

18 августа

ВІТЕР І КОЛЬКА

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Співомовки. К., 1880, с. 57. Автографи: 1. Співомовки, кн. 3, арк. 150. Дата: 3 ноября; 2. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 50.

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 50). Датується 1860 р.

МОШКІВ ДАХ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1886, № 15-16, с. 254 (публікація І. Франка за копією В. Стрільчевського). Автограф: ЦНБ, ф. I, № 651, с. 61.

Подається за автографом. Датується 1860 р.

ТОРБИН БРАТ

Вперше надруковано в журн. «Радянське літературознавство», 1959, № 3, с. 113, та у вид.: Руданський С. Твори. К., 1959, с. 263-265. Автограф: ЦНБ, ф. I, № 651, с, 73-75.

Подається за автографом. Датується 1860 р.

ПОЯСНЕННЯ СЛІВ

Ага́ - турецький пан

Амбо́н - амвон

Арши́н - міра довжини; дорівнювала 71,1 см

Асе́сор - певна службова посада (становий пристав, засідатель, помічник)

Байда́к - річкове плоскодонне однощоглове дерев’яне судно

Ба́ня - купол

Ба́нька - банка, пляшка, глек

Батува́ти - різати на великі шматки

Ба́хур - волоцюга, ловелас, розпусник; байстрюк

Бе́штати - ганити, лаяти

Биль - дружина (військова), городяни

Би́нда - стрічка

Бичо́к - міра горілки, що дорівнює ½ четверті; чарка; кварта, кватирка

Бігу́н - дверна вісь

Білува́ти - здирати шкуру з убитої тварини

Бі́скуп - єпископ

Бляша́нка - тут: міра для горілки - осьмушка (близько 50 г)

Болі́г - билля, зілля

Боло́нь - оболонь

Бо́цян - лелека, бусол, чорногуз

Браці́шко - брат (чернець)

Брилюва́ти - відзначатися, блищати, вражати

Бувва́н - ідол, кумир, божок

Бу́да - будка

Бу́їсть - дух непокори, буйність, нестриманість, нестримність

Буршти́н - янтар

Ва́дити - сварити

Вали́ти - сильно битися (про серце)

Васильо́чок, васильок - трав’яниста, кущова або напівкущова рослина родини губоцвітих; народна назва волошок, шавлії гайової, щириці та деяких інших рослин

Ве́жа - рухоме шатро, половецька кибитка

Вере́жа́ний - пощерблений, щербатий; споганений, зогиджений

Верете́но - тут: частина водяного млина

Верства́ - верста (1068,8-1133,6 м); верстовий стовп

Верте́п - тут: печера

Верши́на - верхів’я річки; початок яру

Ви́від - відвідання церкви жінкою через шість тижнів після народження нею дитини для одержання «очищувальної» молитви, а також сама молитва; відвідання церкви молодою в понеділок після шлюбної ночі для одержання молитви

Виобра́зня - уява

Ви́права - експедиція, похід

Ви́спа - острів

Відкло́н - схил

Відмі́на - потороча, проява, страховисько

Відно́га - відріг, підніжжя

Війя́ - дишло воза для волів

Ві́ко - кришка скрині, цебра, діжі, труни тощо

Ві́ха - жердина, яка служить орієнтиром

Влади́ка - архієрей, митрополит

Воло́ка - зав’язка у постолів

Впере́д - тут: насамперед, спочатку

Вудву́д - одуд

Га́біт - чернецький одяг

Гайнува́ти - розтрачувати, розтринькувати; пиячити, гуляти

Гак - вид ості для риболовлі

Ганч - хиба, вада, дефект

Га́рнець - міра місткості сипких тіл (близько 3,3 л)

Гой - дурник, простак, нетямущий

Го́йкий - такий, що піддається лікуванню

Голи́ти - обманювати, обдурювати

Го́ни - міра довжини (від 60 сажнів і більше)

Гридни́ця - велика зала, в якій відбувалися збори та бенкети князівських дружинників (гриднів)

Гріш - півкопійки; гроші

Грунтува́ти - міряти глибину, шукати дно в річці

Гуза́, гу́зка - корма, задня частина човна

Гу́мен - ігумен

Гуме́нний - прикажчик, який наглядав за роботами на току

Да́ктель - фінік

Де́нежка - чверть копійки

Дерні́вка - кизилова настійка (наливка)

Де́сень - візерунок

Десяти́на - десята частина доходів, яка сплачувалась на користь церкви

Деся́тничок - десятник, 10 копійок

Джу́ма - чума

Див - диво; у слов’янській міфології - зловіща сила у вигляді птаха

Дили́на - груба дошка, брус, балка

Диль - товсті колоди, з яких складають стіни хати, криниці тощо

Дия́кон - нижчий духовний чин православної і католицької церков

Діди́зна - маєток, успадкований від предків, зокрема - спадщина від діда

Ді́дич - поміщик, власник

До́вбня - великий дерев’яний молот

Драби́на - бокова частина воза або саней, зроблена з поздовжніх і поперечних жердин; решітка біля ясел

Драбиня́к - драбчастий (драбинястий) віз

Драглі́ - холодець

Дука́т - золота монета, червонець; жіноча прикраса у вигляді монети

Ду́мка - українська і польська народна пісня (лірична або епічна), часто журливого характеру

Ду́мний - гордий, задумливий, глибокодумний

Жирува́ти - гратися, бешкетувати; розкошувати

Жовні́р - солдат

Забра́ло - забороло, щити з дерева або каменю на мурах фортеці

Завче́сне - завчасно, передчасно, заздалегідь

Зав’я́зуватися - переносно: виходити заміж

Зако́нник - чернець

За́кришка - те, що кришать у борщ (зелень, цибуля тощо)

Засіда́тель - виборний представник для участі в роботі якої-небудь установи в дореволюційній Росії

За́сова - засов, засовець (у дверей)

За́ступ - звужена донизу залізна лопата

Зати́льний - задній

За́тьма - затемнення (місяця, сонця)

Захристи́ян - служка в костьолі

Звину́тися - встигнути зробити, повернутися

Зди́бати - забити у диби

Зе́мста - помста

Змі́щуватися - міститися

Змрік - сутінь, сутінок

Золоти́й - злот (монета вартістю 15 копійок), золота монета, червінець

Зро́ччя - одяг з дорогоцінних гаптованих тканин

Іспра́вник - начальник поліції в повіті

Їднора́л - генерал

Йно - тільки, тільки-но, лиш, лише

Кава́лок - шматок, частина

Кади́ло - кадильниця; ладан, фіміам

Ка́дуб - велика діжка

Кали́тка - гаманець

Ка́ня - рід шуліки

Капли́ця - невелика церква

Карма́зин - сукно малинового кольору; одяг з кармазину

Ква́рта - міра рідин (трохи більше літра); кухоль

Квати́рка - кварта (зменшувально)

Кля́скати - ляскати, ляпати, гупати

Кля́штор - католицький монастир

Ко́втки - сережки

Ко́лія - порядок, черга

Ко́ловоріт - ворота, якими замикаються виходи з села; поплавець

Колоді́й - колодка, яку прив’язують парубкові з побажанням одружитися

Комашня́ - мурашник

Конда́к - коротка церковна пісня, що славить бога, богородицю або святих

Коні́вка - відро; дерев’яний або металевий кухоль

Копа́ - 60 снопів або штук чого-небудь

Коп’є́ - спис, ратище

Коре́ць - старовинна міра зерна, рідин, зокрема меду (шість пудів)

Коро́на - крона (грошова одиниця, монета відповідної вартості)

Костри́ця - рід рослин родини злакових, вівсяниця

Ко́тва - якір

Кошови́й - начальник Запорізької Січі

Кощі́й - слуга, невільник, раб

Крам - крамниця, лоток

Криж - хрест

Кри́жем - хрестоподібно

Кри́жі - поперек

Крижува́тися - хреститися

Кри́мка - шапка із кримських ягнят

Крупи́ти - подрібнювати на крупу

Кряж - спинний хребет

Кряжи́ти - завзято працювати, не розгинаючи спини

Ксьондз - католицький священик

Курува́ти - лікувати

Ле́лик, лилик - кажан

Лива́н - ладан (ароматична смола з тропічного дерева босвелії)

Ли́ця - щоки

Лікоть - міра довжини, яка дорівнювала третині сажня

Льоди́ - морозиво

Ма́жа - чумацький віз

Ма́зу́р (мазури) - самоназва польських селян і міщан на українських та білоруських землях

Майбу́ти - мабуть

Марципа́н - вид тістечка

Мили́тися - помилятися

Мисли́вий - той, що любить займатися полюванням; здібний, розумний, меткий, винахідливий; гордий

Ми́тра - головний убір вищого духівництва в деяких християнських церквах

Мізи́нець - наймолодша дитина

Мірчу́к (мірка) - міра зерна, яку дають за помел

Мо́вень - дієслово

Море́ля - абрикос

Моска́ль - солдат

Моцюва́ти - посилювати, підсилювати, зміцнювати, напружувати

Мша - церковна відправа

Набі́л - молочні продукти

Наказни́й - виконуючий обов’язки

Намі́тка - старовинний український жіночий святковий убір

Начи́ння - посуд

Небили́ця - тут: романтична поема, або балада

Не́біж - тут: бідняк, бідолаха

Не́бо - рай

Небо́га - мила; бідолаха

Нечи́стий - чорт

Нога́ - тут: коліно, покоління

Ногави́ці - суконні штани

Обича́йка - обід сита, решета, бубна тощо

Обо́зний - вищий військовий чиновник у козацькому війську, який завідував обозом, артилерією; начальник штабу

Оболо́нь - низинна лучна місцевість

Обо́ра - обгороджене місце для худоби, загін

Обро́ть - мотузяна вуздечка без вудил, недоуздок

О́гир - жеребець

Ожере́лля - намисто, нашийник

О́ко - міра ваги (1200 г), міра рідини (від одного до півтора літра)

Олта́р - вівтар

Оми́лка - помилка

Опі́лля - широке поле в оточенні лісів

Орда́ - назва тюрко-монгольських феодальних держав; переносно - неорганізована, безладна юрба

Осаву́л - виборна службова особа, що займала одну з адміністративно-військових посад на Україні у XVII-XVIII ст.; розсильний, прикажчик поміщика

О́сті - риболовецьке знаряддя, схоже на вила

Ота́ва - трава, що виросла вдруге на скошеному місці

Отама́н - виборний ватажок війська, начальник збройного загону у козаків

О́тень - отчий, батьківський

Офі́ра - жертва

Очі́пок - старовинний головний убір заміжньої жінки

Па́волока - дорога шовкова тканина, гаптована золотом

Па́ки - знову, ще

Палама́рня - окреме відділення в церкві, приміщення для паламаря (пономаря)

Пала́ш - холодна зброя з довгим прямим і широким двосічним клинком на кінці, яка нагадує шаблю

Паноте́ць - піп, господар, пан

Пантрува́ти - дивитися, наглядати, видивлятися

Па́плюга - розпутна жінка

Паполо́ма - попона

Па́порги - лати

Парду́жий - барсів, барсовий, барсиний

Пате́нт - документ про присвоєння чину, сану, звання, вченого ступеня і т. іп.

Патрахі́ль - предмет убрання священика (одягається на шию під ризу)

Пахо́лок - хлопчик, хлопчисько, слуга

Паця́ - порося

Пейс - локон, пелех

Пека́рня - кухня

Пе́рвий - двоюрідний

Перекрі́й - місяць у другій чверті

Пи́вник - продавець пива

Пилипо́н - назва російського розкольника

Питлюва́ти - молоти крупчасте борошно

Півсе́ток - шматок полотна завдовжики близько 50 аршин (ліктів)

Підкомо́рій - у старій Росії і на Україні - суддя, який займався межуванням володінь

Підсі́ння - ганок із дашком (піддашшям)

Піл - нари в українській хаті вздовж задньої стіни між піччю і бічною стіною

Пі́нковий - зроблений з пінки, легкого вогнестійкого мінералу

Пірна́ч - давньоруська ударна зброя, що являла собою металеву головку з гострими виступами - перами, насаджену на дерев’яне держално; згодом знак влади полковника

Пірни́коза - водоплавний птах родини качиних (норець, водяна горлиця)

Плац - площа

Плащани́ця - полотно; зображення на полотні покладання в труну Ісуса Христа

Плеба́н - парафіяльний священик

Пліт - огорожа, забор, тин

Пові́тра - епідемія

Позадгу́зь - назад

Покрі́вля - габа, пелена, покров, полог

По́куття - в українській селянській хаті - куток, розміщений по діагоналі від печі, та місце біля нього

Поли́к - поперечна вишивка на верхній частині рукава сорочки, на кінцях, рушника і т. ін.

Поли́ця - частина плуга, яка відрізає й перевертає шар землі

Помера́нець - апельсин

Поса́д - місце за столом, де під час весілля саджають наречених

Потерча́ - дитина, що вмерла нехрещеною

Потра́ва - їжа, страва

Потяга́ти - ударяти, бити, лупити

Предмі́та - прикмета, думка

Прела́т - почесна назва вищого католицького духівництва (кардинала, архієпископа, єпископа тощо)

Преслі́в’я - вступ, передмова

Престі́л - у християнських церквах - високий чотирикутний столик, що стоїть у центрі вівтаря

Прийо́м - набір новобранців, а також місце, де він відбувається

Присло́вок - прийменник

При́став - у дореволюційній Росії - начальник місцевої поліції

Прису́тствіє - у дореволюційній Росії - урядова установа

Притво́р - передня частина церкви за папертю

Прити́ка - кілок, палка, яка прикріплює ярмо до дишла

Прича́стя - християнський обряд, під час якого віруючі уживають хліб і вино - символ тіла і крові Христа, стаючи тим самим ніби причетними до «вічного життя»

Причаща́тися - приймати причастя

Причи́на - нещастя, біда

Причи́нок - додаток, доповнення

Причі́пок - що-небудь причеплене, прироблене до іншого, більшого

Про́лев - найсильніший лев

Прорі́ха - прогалина, пропуск

Проро́к - релігійний проповідник

Про́скура - білий хлібець особливої форми, що використовується в православному богослужінні

Протоієре́й - звання старшого ієрея (священика) в православній церкві

Псавти́ра - псалтир

Пу́кати - стукати

Пу́ща - дрімучий ліс, лісова хаща

Ра́бин - в іудейській релігії - служитель культу, керівник релігійної громади

Ре́крути - рекрутщина (рекрутський набір, обов’язок іти в солдати)

Ри́за - одяг церковнослужителів

Ріжки́ - плоди ріжкового дерева

Родзи́нки - ізюм

Розвива́ти - розгортати

Розма́й-зілля - тирлич, чарівне зілля

Розпука́ти - розпускатися, розцвітати

Розси́льний - гінець, післанець

Розсіда́тися - розпадатися, лопати

Рочни́к - літопис, календар, альманах

Руда́ - іржаве багно, болото; левада або болотиста лука

Ру́жа - рожа, мальва

Ру́но - сходи

Ру́та - рід рослин родини рутових

Ря́бець - рід шуліки

Ря́дець - правитель, регент

Са́баш - шабаш, субота у євреїв

Са́жень - стара українська і російська одиниця довжини, що дорівнювала трьом аршинам (2,1336 м)

Са́рна - серна, козуля, косуля

Сви́та - вид селянського верхнього одягу з домашнього сукна

Сирови́й - сирий, вогкий, вологий

Сіду́ха - торговка, що сидить на базарі

Сіро́ма, сірома́ха - бідняк, бідолаха

Ска́лка - скіпка, лучина

Скарбо́на - скарбниця, казначейство

Склеп - магазин, лавка, крамниця

Склепи́ти - робити склепіння

Ско́йка - застаріла назва видів двостулкових молюсків, що утворюють перли

Скура́ти - досягати, діставати

Ску́сний - хитрий

Слі́чно - гарно

Словоти́тла - скорочене написання слова з пропуском однієї чи кількох літер

Сми́рна - миро (пахуча речовина, яка застосовується в деяких християнських церквах при виконанні обрядів миропомазання, освячення храмів тощо)

Сорокі́вка - монета вартістю 20 копійок; 40 крейцерів

Со́тник - офіцерський чин у козацьких військах дореволюційної Росії, що дорівнював чинові поручника в регулярних військах

Со́цький - у дореволюційній Росії, в тому числі на Україні, нижчий поліцейський служитель на селі

Спі́ва - спів, співи, пісня, поема

Стан - у дореволюційній Росії - адміністративно-поліцейський підрозділ повіту

Станови́й - начальник стану

Сти́рта - скирта

Стіль - стеля

Сто́льник - один з нижчих придворних чинів у феодальній Росії XIII-XVII ст.

Стра́вник - той, що прислужує при столі, подає страви

Страсть - вечірнє богослужіння в страсний четвер (перед великоднем)

Ступ - крок

Ступа́ - крок, слід, стопа

Ступі́нь - стопа (одиниця виміру віршованих рядків)

Суде́ць - суддя

Сурду́т - сюртук

Та́ляр - срібна монета вартістю 75 копійок

Тесо́вий - зроблений з тесу (тонких дощок)

Тисо́вий - зроблений з тису (вічнозелене хвойне дерево)

Ти́тла - титло, надрядковий знак у давньогрецькій, латинській, старослов’янській, давньоруській писемності, який вказував на скорочене написання слова

Тлу́стий - жирний, гладким, опасистий

Толо́ка - гуртова робота за частунок, а не за платню

Топи́ти - виплавлювати

Трі́стя - очерет

Тропа́р - церковна пісня, в якій відтворюється історія святи

Тря́сця - лихоманка; переносно - ніщо

Ту́ла - сагайдак

Убру́с - скатертина

Упи́р - покійник, який, за народними віруваннями, нібито ссе кров живих людей

Утво́ра - твір

Утво́рний - стрункий, гарний

Учта - вшанування; частування, пригощання, бенкет

Фанда́ - довгий батіг, канчук, пуга

Фи́гель - завиток, закруток, закрутка, кучер; фокус

Фіміа́м - ладан, пахуча речовина для обкурювання

Фук - крик, сварка

Халабу́да - будка, буда

Херуви́м - у християнській релігії - один з вищих чинів ангелів

Хиля́ти - хитати, гойдати, колихати

Цаль - дюйм (2,54 см)

Цебри́на - цямрина (надземна, верхня частина зрубу криниці)

Чеме́рка - рід верхнього одягу у чоловіків

Чепе́ць - очіпок

Черво́ний - червонець

Чересло́ - ніж, різець (у плузі)

Че́рнядь - порода качок

Че́тверть - міра сипких тіл; два гектолітри

Чуд - чудо

Шабашко́вий - властивий шабашу, святковий

Ша́йка - шалька

Шеретува́ти - обдирати луску на зерні перед помолом

Шереши́р - самостріл

Шкалуби́на - тріщина, щілина, шпара

Шо́па - хлів

Шпу́га - дерев’яна або залізна планка, яка зв’язує дошки дверей, віконниць тощо

Шта́ба - прут, плоска, металева стрічка

Шульга́р - шуліка

Щі́лка - рядок, вірш

Яндила́ - велика миска з двома вухами, тазок

Я́рий - весняний, яровий; молодий, повний сил; зелений; палкий

Ярму́рка - рід шапки

Ярови́й - який провадиться весною, який буває навесні, ярий

Я́тел - дятел

_____________

Руданський С. В.

ПРИКАЗКИ

202

Друкований текст для вичитування взято з:

Степан Руданський. Співомовки. Переклади та переспіви. Київ, «Наукова думка», 1985.

Серія «Бібліотека української літератури»

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

© Остаточне вичитування, форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2023

© Електронна бібліотека

класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2023

¹ - Що везеш… (польськ.).- Ред.

² - Брешеш, голодранцю! Везеш сіно! (польськ.).- Ред.

³ - З якого села? (польськ.).- Ред.

⁴ - Хто у вас в селі найстарший? (польськ.).- Ред.

⁵ - Ти голодранецб! Хто вас б’є? (польськ.).- Ред.

⁶ - Що з голодранцем говорити? Швидше рушай! (польськ.).- Ред.

⁷ - Чи не чути тут, Іване, на продаж вівса? (польськ.).- Ред.

⁸ - Чи ти, мужиче, не вчорашній? (польськ.).- Ред.

⁹ - Далі в автографі ЧДІМ закреслено строфу:

Серед (нрзб.) стоїть буда,

Сріблом-злотом сяє,

А у буді сидить рабин,

Біблію читає.

¹⁰ - Подай води, Іване! (польськ.).- Ред.

¹¹ - То для себе (польськ.).- Ред.

¹² - Напийся, негіднику! (польськ.).- Ред.

¹³ - По ордані - після церковного свята водохреща (богоявлення, яке відзначається 19 січня).

¹⁴ - Попроси, голубе, цього хлопа, хай покаже! (польськ.).- Ред.

15 - Ой, моє серденько!..

Подивися-подивися!

Ще й самець, голубе!.. (польськ.).- Ред.

¹⁶ - Хмельницький Богдан (Зиновій) Михайлович (близько 1595-1657) - видатний державний діяч і полководець, гетьман України.

¹⁷ - Нема в хаті вже дитини,//І вужа не стало...- Ці слова треба розуміти так, що дитина померла від укусу вужа, а вуж утік з хати. В поемі І. Франка про це сказано ширше і чіткіше. Слово «вуж» і С. Руданський, і І. Франко вживають звичайно в значенні «змій, гадюка».

¹⁸ - Хоч блуджу,

Але маю натуру

Ніколи не питати того,

Кого б’ю в шкуру! (польськ.).- Ред.

¹⁹ - Благаю тебе, святий чоловіче,

Благаю тебе, Антонію!

Дай, серце, мені грошей,

Я куплю коней! (польськ.).- Ред.

²⁰ - Не дам, не дам негідникові,

Не дам і на чоботи! (польськ.).- Ред.

²¹ - Дав ти чи ні, святий Антонію,-

Каже до святого,-

Тільки не глузуй - я шляхтич,

Не дозволю цього! (польськ.).- Ред.

²² - Чи вдома тепер ксьондз? (польськ.).- Ред.

²³ - Ксьондз має дітей, і цей хрестить? (польськ.).- Ред.

²⁴ - Діти без подружжя!..

Божий слуга марнує час!..

Народ без богослужіння!

Чи ж часто він править службу божу? (польськ.).- Ред.

²⁵ - Ременя на дітей! (польськ.).- Ред.

²⁶ - Гей же, діти, битиму! (польськ.).- Ред.

²⁷ - Постривайте ж, діти! (польськ.).- Ред.

²⁸ - Що то,- каже,- бути простим попом?

Попівство - дурниця!

Але єпископом - що за тягар!

Єпископство обтяжливе! (польськ.).- Ред.

²⁹ - Піднесімось духом! (лат.).- Ред.

³⁰ - Де Суходольський? (лат.).- Ред.

³¹ - Брешеш, негіднику! (польськ.).- Ред.

³² - Чого ти, чоловіче?

Чого ходиш, чого шукаєш

На цьому марному світі? (польськ.).- Ред.

³³ - Ми не знаємо,

Але що на це скаже Давид,

Послухаймо його! (польськ.).- Ред.

³⁴ - Жильний четвер - четвер першого тижня великого посту.

³⁵ - Суддя.

³⁶ - «Мисліте» - староруська назва літери «м».

³⁷ - Аз - староруська назва літери «а».

³⁸ - Святий Юрій - Георгій (Юрій) Змієборець, один із святих християнської церкви; в іконографії зображався у вигляді вершника-переможця, який вражає списом змія.

³⁹ - Микола (Миколай) - за євангельською легендою, один із 12 апостолів. Перекази приписують йому багато чудес, за які його й прозвано чудовним, чудотворцем, угодником. Християнська (греко-католицька і православна) церква відзначає дні пам’яті цього святого 22(9) травня (літній Миколай) - в день перенесення мощів святого Миколи до міста Барі в Італії - і 19(6) грудня (зимовий Миколай) - у день його смерті.

⁴⁰ - Бар - місто Вінницької області.

⁴¹ - Не треба! Не треба!

Не треба мені води,

А шматок хліба! (польськ.).- Ред.

⁴² - Їдь, мое серце,

Та продай мірку проса,

А за виручене купи

Черевики, бо я боса (польськ.).- Ред.

⁴³ - Ну, що, продав, мое серце? (польськ.).- Ред.

⁴⁴ - Рятуй, любий брате! (польськ.).- Ред.

⁴⁵ - Хай тебе бог рятує! (польськ.).- Ред.

⁴⁶ - Лікування очей (польськ.).- Ред.

⁴⁷ - А коли ж це, сину? (польськ.).- Ред.

⁴⁸ - Якось у гайочку

Під шум струмочка,

Під спів соловейка,

При світлі місяця... (польськ.).- Ред.

⁴⁹ - «Не говори, не говори,

Не говори, прошу тебе,

Бо ти, серце, зазнав

Диявольської насолоди».

«Це мені, панотче,

Лікар порадив

Так лікувати очі» (польськ.).- Ред.

⁵⁰ - Не вір, мое серце, не вір.

Якби таке лікування

Допомагало,

Я вже давно

Бачив би крізь ці сітни (польськ.).- Ред.

⁵¹ - Привітання (польськ.).- Ред.

⁵² - Змилосердься, мій брате,

Бо пан бог покарає тебе (польськ.).- Ред.

⁵³ - Усе буде!

Ти почнеш вітати,

А я сховаюся в куточку,

І що говоритиму,

Ти повторюй, братику! (польськ.).- Ред.

⁵⁴ - А вже прийшов? (польськ.).- Ред.

⁵⁵ - Тихо! (польськ.).- Ред.

⁵⁶ - Який же ти дурень! (польськ.).- Ред.

⁵⁷ - Ріпа (польськ.).- Ред.

⁵⁸ - Як справи, мій любий? (польськ.).- Ред.

⁵⁹ - Я ходив до ріпи (польськ.).- Ред.

⁶⁰ - Як там жінка, діти? (польськ.).- Ред.

⁶¹ - Та свиня з’їла! (польськ.).- Ред.

⁶² - Поцілуй пса в баньки! (польськ.).- Ред.

⁶³ - І я це думав! (польськ.).- Ред.

⁶⁴ - Сідло (польськ.).- Ред.

⁶⁵ - «Що то, брате?»

⁶⁶ - «Сідло,

Шановний прелате!»

«А мені поїхати можна?»

«А чому ж ні?»

«Неси ж до мене, брате мій,

Неси, побожна душе» (польськ.).- Ред.

⁶⁷ - Ахмед III (1673-1736) - турецький султан (1703-1730).

⁶⁸ - Магомет - поширена в Європі вимова імені засновника ісламу Мухаммеда (близько 570-632).

⁶⁹ - Люципер (Люцифер) - у християнстві одне з імен диявола (він же Сатана, Вельзевул), втілення злого начала на землі.

⁷⁰ - «Чи не маєш печені?» (польськ.).- Ред.

⁷¹ - «А чи буде хліб і соус?» (польськ.).- Ред.

⁷² - «А за це вже не платять»? (польськ.).- Ред.

⁷³ - То знаєш, серце, печені не потрібно, а краще подавай мені соусу та хліба (польськ.).- Ред.