Руданський С. В.

БАЙКИ

ЛІРНИКОВІ ДУМИ

ПРЕСЛІВЛЯ

На полудні, де Карпата

Кинула відноги,

Вколо Смотричем повився

Кам’янець убогий.

Бідне місто тілько війни

Тяжкі споминає,

А само в собі ні виду,

Ні краси не має.

Там нема широких улиць,

Пишного палацу,

Для проходки садів славних,

Широкого плацу.

Доми збились, іспоїлись

Купами-рядами.

І від льоху аж до даху

Всі кишать жидами.

Малий ринок серед міста -

Тілько-то і плацу.

Старий дім губернаторів -

Тілько і палацу.

Та ще бульвар над скалою,

Що й ніщо дивитись:

Тілько й місця кам’янецьким

Сидням проходитись.

І над тою комашнею

Тілько храми божі,

Як якії великани,

Стоять на сторожі.

І високо на повітря

Верхи підіймають,

І хрестами золотими,

Як зорями, сяють.

Но найкраща із тих храмів -

Голова висока

Хранителя сего міста

Івана-пророка;¹

І будова - так пристойна!

Церква і ті бані

Так і кажуть, як хрестився

Господь в Іордані;²

І камінная дзвіниця,

Рівна і висока,

Пригадує над водою

Святого пророка;

А на церкві святій баня

Нижча тої бані,

Пригадує Христа-бога

В воді в Іордані.

Наодокола собору

Стиснене подвір’я;

На подвір’ї пригорнулось

Вбогеє будівля.

І в будівлі того храму

Слуги проживають

І, по колії, святому

Службу відбувають.

Кругом церкви на подвір’ї

Трава зеленіє;

Тілько камінь край дзвіниці

Скруглений біліє.

І той камінь, як та кістка,

Прахом зітліває

І у храму у святого

Притулку шукає.

Бідна кістко земляная!

Як життя ти брала,

Чи тебе вогонь виводив,

Чи земля роджала?

Чиї руки тебе, кістко,

З тіла добували,

І добули, і тесали,

І на що тесали?

Чи до церкви на підпору

Мали готувати?

Чи до палацу якого

Ганок підпирати?

Ти тримав-єсь, підпирав-єсь,

А тепер ізбитий,

Ти білієш, трупом тлієш,

Нічим не покритий.

Так порою й чоловіка,

Доки силу має,

Всякий любить і вітає,

Всякий поважає.

А прийде година злая,

Силоньки не стане -

І на него, як на камінь,

Ніхто не погляне

___________

Много в Кам’янці народу,

Та життя немає,

І від рання до смеркання

Кам’янець дрімає.

І на вулицях, на ринку -

Всюди пусто, тихо,

Хіба бідну писарину

Перетягне лихо;

Та школярі, бідні діти

Сердитої долі,

Пройдуть на день разів кілька

Дорогу до школи.

Ще під вечір, як ударить

Сьомая година,

Оживиться на минутку

Бідна бульварина:

На вулицях на широких

Совітниці ходять,

На них птахи перельотні

Шкелками наводять.

Після них купецькі дочки:

Тлусті, чорнобриві;

З ними ходять їх коханки,

Совітники сиві.

Потім ще яка попівна

Несміливо ходить,

І її учитель школи

Або школяр водить.

Тілько й лоску, тілько й світла

На тіснім бульварі!

Хіба в закутках ще ходять

Школярі по парі.

Та бідная писарина

У куток заб’ється

І із лиха наб’є люльку,

Димом затягнеться.

Та і ті, як дев’ять вдарить,

Бульвар покидають.

А всі решта, кілька тисяч,

Носа не являють.

___________

Много в Кам’янці народу,

Та життя не мають.

І від рання до смеркання

Вулиці дрімають.

Но й для Кам’янця сумного

Святенько буває,

Коли весь він веселіє,

Життям відживає.

І то святенько для него,

Та пора кохана,

Наступає щорік божий

Літом на Івана.

___________

Ото раз, недавніх часів,

Свято наступило,

Ціле місто пробудилось,

До світа ожило.

Всюди гамір, всюди говір,

Повно скрізь народу,

І нема нігде проїзду,

Нема і проходу.

Вздовж по ринку в рядів кілька

Все вози стояли.

Там всякую усячину

На гурт продавали:

То полотна у півситках,

То масла діжками,

Сир і бриндзу кадубами,

Вишні коновками.

Збігся Кам’янець жаденний,

Все то закупає,

В свої нори, як в безодню,

Без сліду ховає.

А поперек того ринку,

Напротив дзвіниці,

З ненабожним і з набожним

Сидять молодиці:

Там обручки і перстені,

Хрести й образочки,

І коралики, й коралі,

Ковтки і ковточки.

Все то ніби сріблом сяє,

Золотом блищиться,

А набожна молодиця

Ще й не дорожиться.

І йдуть хлопці та торгують,

Платять та купують,

Та дівчатам-молодицям

Жменями дарують.

Коло них двома возами

Стали пилипони

І розклали на папері

Писані ікони.

Тут і пекло, і суд божий,

І райськая птиця,

І Миколай «літній» голий,

«Зимній» в рукавицях.

І «Духовная аптека»,

І козаки донські,

А на возі - із ложками

Миски пилипонські.

І до них народ зібрався

Не так купувати,

Як святого Миколая

Й пекло оглядати.

І усюди гамір, говір.

Ще й діди співають

І на лірі «Миколая»

То «Варвари» грають…

Аж тут бам! В соборі дзвонять! -

Люди зворушились,

Шапки набожно підняли

І перехрестились.

І знов грішні розпочали

Грішне відправляти,

Купувати, торгувати,

Своє продавати.

А тим часом у соборі

Дзвонили, дзвонили,

Попи правили молебні

То воду святили.

Богомільні уклякали,

Щиро сповідались,

А слабії серед церкви

Крижем крижувались.

Перед церквою офірки

Баби продавали,

І дідів стояло кілька,

Грошика чекали.

І церковних пісень голос,

І здохи печалі,

Вічний говір край офірок

І убогих жалі,-

Все то враз із гудом дзвона

У їдно зливалось

І таємним, і незгадним

Бути видавалось…

Бам-балам! - всі дзвони дзвонять!

І в ту пору саме

Архирей із свої церкви

Вийшов з образами.

Співаки йдуть попереду,

Тропарі співають.

В два ряди попи у ризах

Образи тримають.

Архирей іде позаду,

На нім митра сяє,

А диякон коло него

Кадило тримає.

І ідуть поважним ступом,

Співаки співають;

Перед ними плац вузенький

Люде заливають.

От пройшли, у церкву входять;

Дзвони замовчали;

І у церкві службу божу

Правити начали.

І началась служба божа,

Їдні люде входять,

Помоляться і виходять,

Другії надходять.

Аж прийшли жебрущі люди,

Хрест святий поклали

І від брами до притвори

У два ряди стали.

Бідні люди! Хто їх видів,

Серце каменіло:

Всі обшарпані, обдерті,

Аж світиться тіло.

У їдного криві руки,

Той ноги не має,

Той їдно лиш око має,

І то випливає.

Той горбатий ізігнувся,

Той старий схилився,

В того рани по всім тілі,

В того рот скривився.

Їдним словом: всяка нужда,

Яка в світі була,

Десь на себе взяла тіло

Та сюди прибула.

І так жаль, як спогадаєш,

Що ніяка сила

Тої нужди не улічить,

А хіба могила!

За дідами край притвори

Лірник прислонився,

Уклякнув і щиро-щиро

Господу молився.

Свита вбога, но цілая,

Постоли новенькі,

І волоками привиті

Онучки біленькі.

На ремені через плечі

Ліра під полою,

І торбина коло него

З жовтою смолою.

Шмаття чисте, хоч на него

Прядено і грубо.

Куди глянеш - хоч убогий,

А дивитись любо.

Сам старий, як голуб сивий,

Літ сімдесят буде,

Борода широка, сива,

Сходить аж на груди.

Чоло ясне, твар черствая,

Ще в ній краска грає,

Ніби в небі як під вечір

Сонечко згасає.

Лиш сліпий він, невидющий,

І очей не має;

І як сплили його очі,

Лиш бог їден знає.

Коло него стоїть разом

Літ семи дівчина,

Вона старця цього водить,

Бідна сиротина.

Із ним ходить, його водить,

Його шапку носить

І в набожних перехожих

Милосердя просить.

Вона дбає за старого,

Старий за ню дбає

І як рідную дитину

Людяно вбирає.

На ній біла нова свитка,

Крамна спідничина,

Фартушок новий біленький,

Біла сорочина.

Коралики з образочком

Шию обвивають,

І червонії кісники

Коси уплітають.

Сама мила, невеличка,

І очі сивенькі,

Коси довгії русяві,

Личенька повненькі.

___________

Стоять діди край притвори.

Служба закінчилась,

І високая дзвіниця

Дзвонами залилась.

Вийшов архирей, поїхав.

Пани розійшлися.

Коло старців тілько прості

Люде осталися.

Осталися прості люди,

Старців обділили,

А лірника коло церкви

Кругом обступили.

Обступили і просили

Співи заспівати

І зачали в його шапку

Мідяки кидати.

І взяла за руку старця

Сиротина мила

І на камінь край дзвіниці

Стиха посадила.

І дід сів, настроїв ліру

І зачав співати,

Зачав співи їм співати

І на ліру грати.

1. ПОЧАТОК СВІТУ

I

До початку сего світу,

Ще до чоловіка,

На престолі бог великий

Жив із-перед віка.

І престолом було небо,

Невидиме нами.

І то небо, в нас, хрещених,

Зветься небесами.

Під ним друге було небо,

Що зоветься раєм;

І коли воно почалось,

Того ми не знаєм.

Тілько знаєм, що в тім небі

Ангели літали

І святії пісні богу

День і ніч співали.

І Сатанаїл-архангел

Був їх старшиною

І у бога називався

Правою рукою.

Все він відав, всім він радив,

Всім розпоряджався,

І рай цілий його власним

Небом називався.

А під небом, його небом,

Наше небо було,

Но по нему ані разу

Сонце не мигнуло.

Лиш по нему чорні хмари

Громом розривало,

А під ними тьма стояла

Й море клекотало.

II

І задумав бог і наше

Небо освітити

І під небом нашу землю

Грішну сотворити.

І приходить він до раю,

Взяв Сатанаїла

І пішов під синє небо,

Де бездна кипіла.

Синє небо туманіло,

Вітри бушували,

І під небом чорні хмари,

Громи розривали.

Все чорніло і темніло...

Аж бог появився!

Розійшлися чорні хмари,

І грім запинився.

Засиніло небо наше,

Сонце засіяло.

Стало тихо, лиш глибоко

Море клекотало.

І зійшов господь над море -

Море утихає;

І Сатанаїла в бездну

Господь посилає.

Посилає його в бездну

Піску жменю взяти,

Щоб на морі, як на камні,

Землю збудувати.

«І як вложиш,- господь каже,-

Руку у безодню,

Скажи: беру тебе, земле,

На славу господню».

І пішов він попід море,

Ходить, розважає:

«А ну, й себе пом’яну я!

Хто теє пізнає?!»

III

І зпустився в саму бездну,

Руку опускає,

Бере землю і до бездни

Тихо промовляє:

«Ти розкрийся, розвернися,

Темная безодне!

Беру землю в ім’я своє

І в ім’я господнє!»

І узяв; іде водою,

Жменю затискає.

Но даремная робота:

Вода все змиває!

Поки вигулькнув із моря,

Змило все водою,

І явився він до бога

З голою рукою.

Бог і каже: «Не хитрися,

Не задумуй злого!

Іди знову, тілько ім’я

Не приточуй свого!»

Пішов знову й під водою

Знов над богом кпився.

І знов з голими руками

Наверху з’явився.

І розгнівався бог сильний:

Небо задрижало,

Море вспінилось, забилось

І заклекотало.

І в минуті той іщезнув

В морі під водою.

Найшов бездну, бере землю

Правою рукою.

І говорить: «Ти розкрийся.

Темная безодне:

Беру з тебе тепер землю

Во ім’я господнє!»

І щаслива йому була

На сей раз дорога,

У минуті він з землею

Вийшов перед бога.

IV

І взяв господь тую землю,

Ходить, розсіває.

А Сатанаїл невдячний

Думоньку гадає:

«Щоб землі собі у бога,

Вкрасти, заховати,

А потому в своє ім’я

Землю збудувати.

І роздумав свою думу

На взиск чи на згубу:

Тілько господь відвернувся -

Хвать землі у губу!

А бог ніби і не знає:

Решту досіває.

І розсіяв, як годиться,

І благословляє:

«Рости, рости, моя земле.

Куди зглянуть очі:

Від восхода до полудня

І до полуночі!»

І земля рости начала

І кінця не мала;

І зеленая травичка

Землю устилала.

Та і тая, що у губі,

Свого бога знає:

Росте живо, виростає,

Губу розпирає.

І зачав він, нечестивий,

Хоркати, плювати,

І зачали з того скали

Й гори виростати.

І земля землею стала,

Тілько посвятити.

Але нічка наступала,

Тра було спочити.

V

Закотилось сонце красне

За високі гори.

І синіє небо ясне,

Як синєє море.

І тихенько в небі ходять

Ангели святії

І засвічують над небом

Свічі восковії.

І ті свічі, ясні зорі,

Світять на все поле,

Доки господь, милосердний

Виспиться доволі.

І спить господь серед поля,

Сили відновляє.

А Сатанаїл над богом

Думоньку гадає.

І поглянув кругом себе:

Пишно було всюди.

І, як камінь, йому зазлість

Падає на груди.

«Не буду я більше з богом! -

Став він говорити.-

Хоть сам згину, розсядуся,

Хоть йому не жити!

Він заснув, не має сили,-

Що ж я туманію?!

Возьму втоплю його в морі,

Світом завладію».

І підняв на руки бога,

І води шукає.

Але земля розрослася

І границь не має!

Вдарився на штири боки,-

Моря не видати!

І вернувся він і з богом

Положився спати.

VI

Рано сонечко піднялась,

Позгасали зорі,

І у росу, як в діамант,

Повбирались гори.

І Сатанаїл піднявся,

Бога став будити:

«Вставай, боже! Годі спати!

Землю тра святити».

І збудився господь сильний,

І, здихнувши, каже:

«Що хитришся предо мною.

Вічний ти мій враже?!

Був я всюди сеї ночі,

Від края до края -

І нема чого святити:

Вся земля святая.

Ти хотів мене, невдячний,

В морі утопити.

За то вічне будеш змієм

Під землею жити».

І звинулись його руки,

І звинулись ноги.

Довге рило натягнулось,

Висунулись роги.

І Сатанаїл невдячний

Став навік змією,

Зашипів і з-перед бога

Слизнув під землею.

І тогнала земля дуже,

Де змій пробирався,

І там всюди ліс дрімучий

Поверх неї взявся.

VII

І зняв господь з себе ризу,

І махнув направо -

І, як маку, різних птахів

Всюди залітало.

Махнув вліво - і на диво,

Всюди гадь завилась.

Розстелив на землю ризу

Звірина з’явилась.

І пішов господь над море,

Ризу опускає -

І в годині ціле море

В рибі закипає.

І з’явились в білім світі

Звірина і птахи,

Різні гади, різні жаби,

Риби й черепахи.

Лиш медведі, свині, коні

І кроти не були;

Та ще боцяна не було,

Скойки і камбули.

І став господь над водою,

Ризу убирає

І із моря зсередини

Рибу викликає.

І сказав господь тій рибі

Землю підпирати,

Щоб земля на своїм місці

Все могла стояти.

І та риба держить землю;

І як стрепенеться,

І застогне земля наша,

І вся затрясеться.

VIII

І вернувся бог до раю,

На престіл сідає,

І всіх ангелів до себе

З раю зазиває.

І злетілось перед бога

Ангелів без ліку,

І настало свято в бога,

Перше з передвіку.

Триста тисяч пісні піли,

А сімсот кадили,

А тьма-тьмуща через небо

Бога проносили.

І горіло небо в славі,

Тухнуло кадило,

І все воїнство небесне

Богові служило.

Служба божая кінчалась.

Бог благословляє

І всіх ангелів до себе

Ще раз зазиває.

І всі ангели злетілись,

Богу помолились

І святому його трону

Низько поклонились.

І махнув бог своїм слугам

Правою рукою

І говорить: «Будьте, діти,

Вічне ви зо мною.

Де ви були, там поставлю

Жити чоловіка.

А Сатанаїл невдячний

Проклят будь довіка!»

І основи світовії

Страшно задрижали.

А на небі тихо-тихо

Ангели співали.

IX

І співали, і кінчили

Пісню ту святую.

І бог каже їм принести

Чашу золотую.

І говорить: «Ви зберіться,

Ангели святії,

І стріпніте над ту чашу

Крила золотії».

І стріпнулись над ту чашу.

Бог їх посилає

На схід сонця в праву руку,

Де роса спадає.

Полетіли слуги божі,

І їх ясні крила

Роса чиста, як діамант,

В десені покрила.

І до бога прилетіли

З чистою росою,

І іще раз стрепенулись

Над чашею тою.

І зійшов бог з свого трону

І зачав місити.

Замісив - і чоловіка

З того став ліпити.

Виліпив, зачав стругати.

Дивне боже діло!

І обстружки пригодились

На грішнеє тіло.

І дихнув господь на него -

І він відживився.

Підняв очі свої к богу,

Щиро помолився.

І повів бог його всюди

По небеснім краю,

І заводить наостаток

До самого раю.

X

Серед раю йшла дорога

Меж двома садами.

Ту дорогу замикали

Дві залізних брами.

Їдна брама - на схід сонця

В небо підіймалась.

Друга вліво - на заході -

В землю опускалась.

При дорозі - два садочки,

Що вбирають очі:

Їден прямо на полудень,

Другий к полуночі.

І садок той, що к полудню,

Річка вперезала,

І місточок через річку

Брамка замикала.

А за річкою дерева

Цвіли, відцвітали,

І родили, й опадали,

Знову зацвітали.

В сім садочку на початку

Ангели спасались;

І спаслися, і на небо

Вище підійнялись.

Тут Адам і Єва їли

Золотії груші.

(І тепер туда відходять

Праведнії душі).

Да й у другім у садочку,

Що на полуночі,

Досита було усього,

Чого серце хоче,

Тілько пахнуло від него

Не добром - бідою:

Кругом него так і лилось

Полум’я рікою.

XI

І привів господь Адама,

Ходить, походжає,

І, як жити він повинен,

Його научає.

І звернув у праву руку,

Перейшли місточок;

Відімкнулась перед ними

Брамка у садочок.

І в садочку бог зриває

Грушку золотую,

Дав Адаму половинку,

А собі другую.

І промовив: «З сего часу

Я буду з тобою,

Як сії дві половинки

Були меж собою».

Да і вийшли з того саду,

Пішли до другого;

Розділилось на дві часті

Полум’я пред богом.

Походили й там доволі.

То був сад ще кращий;

Но хто тілько їв із него,

Був навік пропащий.

І сказав господь Адаму,

Щоб остерігався,

І Адам в тім перед богом

Клятьбою заклявся.

І по клятві розійшлися.

Бог пішов до неба,

А Адам пішов шукати,

Чого серцю треба.

XII

І ходив Адам по раю,

Всюди находився

І в шовковії травиці

Спати положився.

І скотилось сонце в захід,

Спить і не блищиться,

І заснуло все навкола -

Адаму не спиться!

Йому душно; йде до річки,

На берег сідає,

Схилив голову на руку

І думу гадає.

І просидів так до ранку,

День зазолотився.

Адам сидить коло річки,

Аж бог появився.

«Що, Адаме, так сумуєш? -

Каже бог до него.-

Чого тобі недостало

Ще до того всего?»

Адам глянув, поклонився

І говорить: «Боже!

Що йно тілько ти содіяв,

Все то мені гоже.

Но я тужу і сумую

І в раю журюся:

Я їден тут, як той палець,

Де не повернуся».

XIII

«Не журися! - господь каже.-

Будеш друга мати.

Взавтра вийди до схід сонця

Руки умивати.

Вмочи в росу малий палець

І тріпни рукою,

Лиш навідворіть не тріпай,

А перед собою».

І з сим словом віддалився,

А Адам став ждати,

Коли час йому наступить

Руки умивати.

І от нічка проминула,

Ранок наступає,

І він, бідний, чи забувся,

Чи бог його знає:

Як помочив усі пальці

Ранньою росою,

Так навідворіт і тріпнув

Цілою рукою!

І з’явилось п’ять чортяків.

Адам - утікати.

А вони давай всі разом

Пазури мачати.

І мачають, і махають

Обома руками -

Другі родяться чортяки,

Роблять теє ж саме.

І робота не кінчалась,

І роси ставало,

І намножилось чортяків -

Аж небо тріщало!

XIV

Аж з’явився бог до раю.

І все затихає.

І усіх чортів із раю

В бездну виганяє.

І чорти, як тая хмара,

З неба полетіли

І де бога спом’янули -

Там вони і сіли;

Хто на небі, хто під небом,

А хто над землею;

Много на землі осталось,

Много під землею.

Та хоч зразу з переляку

Бога споминали,

Та потому всі до змія,

Як їден пристали.

І тепер чорти на світі

Лихо виробляють:

Домовії всіх у хаті

До гріха склоняють,

Лісовії й польовії

Водять бог де знає;

Водяний людей частенько

В воду затягає.

А хто вішатися хоче -

Тому помагають

Ті чортяки, що в повітрі

Край землі літають.

XV

Піднебеснії чортяки

Бога не бояться

І, як в хмарі господь ходить,

З господом дражняться.

Господь на них і пускає

Громовії стріли;

І стріла їх скрізь находить,

Де б вони не сіли.

Інший часом ізміниться,

Залетить за кого -

То грім разом забиває

Чоловіка того.

Але зато (я не знаю,

Кажуть старі люди),

Кого грім лиш забиває,

Той безгрішний буде.

А як в небі загоряться

Свічі восковії,

Ті чортяки, що на небі,

Світять смолянії.

Тоді ангели там ходять,

Свічі відіймають

І на землю їх з чортами

З неба іскидають.

І не раз в ясненьку нічку

Видко, як спадає.

І де впаде - там смолою

Земля запливає.

XVI

І говорить бог Адаму:

«Сину мій, Адаме!

Нащо-йсь тріпав позад себе

Мокрими руками!?

Ой! Від сего стережися,

Поки будеш жити,

Та і дітям своїм теє

Закажи робити!»

І тепер то пам’ятають

Всі хрещені люди,

Та і послі мир хрещений

Пам’ятати буде.

Пізнав господь милосердний,

Що Адаму гоже,

Що Адаму в його тузі

Жінка лиш поможе.

І в годині сон на него

Господь насилає

І над сонним чоловіком

Думоньку гадає.

І гадає і міркує,

Звідки що почати.

«З голови возьму,- подумав,-

Буде за лоб брати;

Возьму руку - жінка мужу

Ввік не дасть покою;

Возьму ногу - мама в мужа

Буде під п’ятою.

А вона лиш чоловіка

Повинна кохати!»

І подумав і ребро став

Лівеє ламати.

XVII

І з живого ребра того

Жінка із’явилась.

Поглянула на Адама,

Збоку положилась.

І іде господь до неба,

Їх благославляє,

А там собі край Адама

Єва засипає.

І Адаму сниться-сниться,

І все так миленько,

І обняв рукою Єву

І здихнув легенько.

І здихнув - і пробудився.

Милая година!

Коло него, як калина,

Сонная дівчина.

Ізраділо його серце,

Душа веселилась,

Аж і Єва незабаром

Стиха пробудилась.

І обоє між собою

Щиро поглянули,

Поглянули, обійнялись

І за все забули.

І пройшла для них година

Першого кохання -

І приніс Адам для Єви

Яблук на снідання.

І поснідали обоє,

І пішли вздовж раю,

І їм сонечко спочило

У самого краю.

І обоє разом стали,

Богу помолились,

І під деревом крислатим

Спати положились.

XVIII

Спить Адам, та змій лукавий

Сну чогось не має.

І до себе на пораду

Всіх чортів скликає.

І злетілися чортяки,

Бездну всю зайняли,

І, як слуги перед паном,

Перед змієм стали.

І говорить їм лукавий:

«Діти мої, діти!

Полетіть мені до раю,

Вісті принесіте.

Чогось скучно мені стало,

Нічого робити,-

Тра щось думати, гадати,

Щоб людей згубити!»

І сто тисяч підійнялось,

З бездни полетіло,

Полетіло, понеслося,

Де сонечко сіло.

І в годині повернулись,

Змію розказали,

Що у раї край дороги

Адам-Єва спали.

І піднявся змій лукавий,

Зо всіма простився.

І ще до світу, до рання,

У раю з’явився.

І звинувся, й перескочив

Річку вогневую,

І в садочку обвинувся

На яблуньку злую.

XIX

Сонце встало, засяяло.

Єва пробудилась,

Пішла, стала коло річки,

Як годиться, вмилась.

Пішла собі за місточок,

Вийшла на дорогу

І ходила меж садами,

І молилась богу.

І поглянула наліво,

Де вогонь палився.

Цілий сад там в золотії

Яблучка облився.

І почала лиш гадати,

Як би їх достати,-

Коли слухає, до неї

Хтось почав казати:

«Не журися, молодице!

Хто устане зрання,

Тому з саду можна дати

Яблук на снідання!»

І до неї пара яблук

Золотих скотилась.

Єва взяла, скуштувала -

Ніби похмелилась.

Ба й Адам тут показався,

З нею поділився.

От вони уже й ковтають,

Аж бог появився.

Ніщо діяти! Ковтати!

Єві теє вдалось.

А Адаму в самім горлі

Яблуко осталось.

І про теє, що осталось,

Люде добре знають,

Бо всі мають знак на горлі,

Лиш жінки не мають.

XX

Согрішив Адам безгрішний,

Єва согрішила,

Та всему змія виною:

Змія підкусила.

І вона ще була в раю,

Як господь з’явився,

І на нюю, на лукаву,

Перший гнів ізлився:

Кругом саду того злого

Полум’я піднялось,

Підійнялось і, як море,

По саду розлялось;

І зайнявся сад нещасний

І не погасає,

І вогонь той мир хрещений

Пеклом називає;

Там навік змія палиться

І палитись буде,

І із нею всі чортяки

І грішнії люди.

Незабаром відімкнулась

І північна брама,

І промовив бог до Єви,

Єви і Адама:

«А ви, люде, не хотіли

В раю шануватись,

Тепер будете сльозами

Хліба дороблятись».

І дав жменю їм насіння,

Заступ, дві лопати,

І послав на землю жити,

Землю обробляти.

І пішли вони із раю,

І сльозами вмились.

Вони чули, як за ними

Брами зачинились.

XXI

Виміняв за шило швайку!

Нічого діяти -

Давай заступ і лопату,

Треба працювати!

І працює, і горює

Адам серед поля,

Та не просить, щоб на поміч

Стала божа воля.

А диявол тому й радий,

Що Адам скопає -

То він за ніч вверх травою

Поперевертає.

Той працює і горює,

А все зиску мало.

Далі видить: кепське діло!

Силоньки не стало.

Болять крижі, болять руки,

Голова неможе.

І сказав він, іздихнувши:

«Поможи мні, боже!»

І поміг господь небесний

Поле іскопати.

І узяв Адам насіння,

І став засівати.

І засіяв, і волочить,

Із-під шкури пнеться.

А чорт ззаду на бороні

Сидить та сміється.

Аж тихенько з обротею

Ангел появився,

Схватив чорта - і на диво

З него кінь зробився.

І запріг Адам коняку,

І став волочити,

І за поміч за велику

Господа хвалити.

XXII

От уже Адам і Єва

Кілька літ прожили,

Позабули свої жалі,

Землю полюбили.

А тим часом дав бог діти.

Сини хліб збирали,

Дочки вдома коло мами

Шили, вишивали.

Тілько жити-поживати

Та богу молитись.

Аж тут раптом на Адама

Тра біді звалитись!

Була осінь, і зачали

Дощики спадати,

І поїхали два сина

Сіно забирати.

І зачали між собою

Очередуватись,

Кому сіно подавати,

А кому остатись.

І сварилися, і бились,

Далі вила взяли

І в півночі помеж очі

Вилами совали.

І брат брата взяв на вила...

Ллється кров рікою!

І господь підняв їх в небо

Правою рукою.

І місяцем стали брати,

І пішли по небу,

І ще досі в небі світять

Людям на потребу.

І тепер на місяць гляньте:

Дивна божа сила!

На нім видно як два брати

Взялися за вила.

XXIII

Гірко було для Адама,

Що сини пропали.

І довгенько Адам-Єва

Плакали-ридали.

І ридали, й переслали:

Тра було забути,

Бо вмерлого, як то кажуть,

З гробу не вернути.

І забули свої жалі,

І весело жили,

Працювали, їли, пили,

Господа хвалили.

І розжився наш прапрадід,

Вмирати байдуже,

І говорить: «Не умру я,

Бо я сильний дуже!»

А бог з неба йому каже:

«Сину, не хвалися!

Хоч ти сильний, а зі смерті

Ти даремне кпишся.

Надійде година злая -

Руки заболіють,

Голова вся розійдеться,

Ноги обімліють.

Пожовтіють твої кості,

Помертвіють жили,

І тогді ти, як дитина,

Будеш край могили».

Трудно було віру дати:

Сила бушувала.

Но от раптом годинонька

Чорная настала.

XXIV

Заболіло всеньке тіло,

Ноги защеміли,

Засушило його кості,

Жили оніміли.

Голова вся розійшлася,

І смерть наступає.

Адам видить, що не жарти,-

Сина закликає.

І чуть дихає й говорить:

«Сине, вірний сине!

Піди, сину, на край світу,

Вийди в небо синє

І скажи там слугам божим,

Котрі коло раю,

Що слабий я, на постелі,

Що я умираю.

Попроси їх з того раю

Що-небудь подати.

ОЙ мій сину! То-то гірко,

Гірко умирати».

І заплакав наш прапрадід.

Сльози проливає

І в далекую дорогу

Сина посилає.

І враз з батьком син заплакав,

Помолився богу,

Поклонився батьку й неньці

І пішов в дорогу.

І Адаму ніби й легше:

Він надію має,

Що достануть йому з раю,

Чого він бажає.

XXV

А синок пішов Адамів,

Куди вели очі,

І приходить на край світу

Близько полуночі,

Де зливалось ясне небо

З темною земльою.

І за небом спочивало

Сонце над водою.

І говорить він до сонця:

«Сонце, боже сонце!

Покажи ти мені, сонце,

До раю віконце!»

Показало йому, сонце

То віконце скраю,

І проліз синок Адамів,

І пішов до раю.

І приходить він до раю -

Брами під замками,

Коло брами херувими

З гострими мечами.

І говорить син Адамів:

«Ангели святії!

Поступіться, відімкніте

Ворота райськії.

Та що-небудь з раю дайте:

Батько умирає!»

А їден із херувимів

Йому відвічає:

«Раді б ми, Адамів сину,

Брами відчинити,

Да ключі не в нас, а в бога -

Нічого чинити.

Їднаково для Адама:

А віддам, що маю!..» -

І дав прут, що бог Адама

Виганяв із раю.

XXVI

Повернувся син додому -

Вся сім’я стрічає,

А Адам посеред хати

Слабий умирає.

І кивнув на свого сина

І став говорити,

Щоб йому із того прута

Обручі зробити.

І натроє прут розтяли,

Обручі зробили

І на голову Адаму

Міцно наложили.

І, говорять, перестало

Голову ломити.

Але дармо наш прапрадід

Думав вічне жити.

Надаремне й син таскався

В далеку дорогу:

Ще до рання Адам бідний

Віддав душу богу.

І зібрались його діти,

Правнуки і внуки,

І зробили домовину,

Підняли на руки.

І понесли й поховали,

В землю закопали

І на першії могилі

Гірко заридали.

Заридали і могилу

Слізьми оросили.

І ті обручі з могили

Паростки пустили.

І з тих паростів потому,

Де Адам і Єва,

Стали кипарис, кедрина,

Й триблаженне древо.³

2. ВЕЛЕТНІ

I

Були люди-великани,

В півверстви ступали

І руками мало-мало

Неба не сягали.

Ніпочому для них були

Гори і долини;

Ліси гнулись під ногами,

Як тонкі билини.

Були люди-великани,

Та згорділи з сили,

Загордили і гріхами

Господа гнівили.

Рано богу не молились,

Посту не тримали,

Їли, пили і гуляли,

Свят не шанували.

Стали баби чарувати,

Дочок научати,

Батьки волю синам дали

Пити та гуляти.

І піднялись син на батька,

А дочка на неньку;

Брат з сестрою проводжали

Ніченьку темненьку.

Кров, як воду, проливали,

Різали, вбивали

І гріхами святу землю

Всюди укривали.

II

І збудили гріхи в небі

Господа святого,

І поглянув господь сильний

З неба високого.

І поглянув і задумав

Цілий світ згубити,

Тілько Ной⁴ зачав безгрішний

Господа молити:

«Не губи їх, сильний боже,

Може, обратяться;

Нехай тілько перед ними

Чуда появляться!»

І послухав господь Ноя:

Кару відкладає

І на небі ясне сонце

Кров’ю обливає.

І в полудень ясне небо

Страшно потемніло,

І, як шибка серед неба,

Сонце червоніло;

І стемніла земля ціла,

Стала, як могила,

І стадами меж хатами

Звірина бродила.

І говорить Ной правдивий:

«Кайтесь, сильні люде!

Сонце гасне, звірі бродять,-

Кінець світу буде!»

Но даремно! Грішні люди

Того не вважають:

П’ють, гуляють, розбивають,

Бога прогнівляють.

III

І задумався бог сильний,

Став думу гадати,

Яку кару грішним людям

За гріхи їх дати.

І придумав на всім хлібі

Колос стеребити

І всіх грішних нечестивих

Голодом зморити.

І хліба тоглі на світі

Дивнії бували:

Всю стеблину аж до низу

Зерна обливали.

І зійшов господь із неба,

Зшморгує колосся,

Аж, на щастя, в полі бути

Ною довелося.

Ухватив він каждий колос

На верху рукою

І говорить: «Ще раз, боже,

Молюсь пред тобою.

Ми не варті твого хліба,

Ми то добре знаєм,

Но, як схочеш, то й без того

Всі ми повмираєм.

А не буде нас на світі,

Все же будуть люде -

Нехай колос на стеблині

Хоть на жменю буде!»

І послухав господь Ноя,

Колос оставляє,

Но рід грішний, нечестивий

Й того не вважає.

IV

І говорить господь Ною:

«Сину вірний, Ною!

Ти готуйся - все кінчилось!

Кара над земльою!

Знаєш рибу, що на собі

Цілий світ тримає?

Тая риба стрепенутись

Штири рази має.

І раз перший стрепенеться -

Світ весь затрясеться.

І земля вся наокола

З небом розірветься.

І раз другий стрепенеться,

І перед собою -

Вже потоне і краями

Земля під водою.

І раз третій стрепенеться,

І пройде година,-

І сухою в світі буде

Тілько середина.

І останній раз стріпнеться -

Цілий світ застогне,

І земля вся під водою

На милю потоне.

І даремне не молися:

Не зміню я кари.

Лиш тебе з дітьми спасу я

Та звірів по парі.

Ти лиш, Ною, із сім’єю

Будеш в світі жити,

Поспішай лиш до потопу

Корабель робити».

V

Повернувся Ной додому,

Сім’ю закликає

І з сльозами волю божу

Їм оповідає.

І жінок послав на поле

Хліб святий збирати,

А сам пішов із синами

Дерево рубати.

І рубає Ной з синами,

Бог їм помагає:

Що сокирою ударить -

Дерево спадає.

Аж в полудень - що за диво! -

Син іде до тата

І приносить на долоні

Сірі мишенята.

І поглянув Ной старенький,

І говорить: «Сину!

Перейде наш світ великий

На лиху годину.

Ото видиш дві комахи -

Такі будуть люди.

А то - сірі мишенята -

Їх худоба буде.

А то - плуг їх такий буде...

Сину, милий сину!

Перейде наш світ великий

На лиху годину!

Віднеси їх туди, сину,

Де вони взялися.

Положи їх на те місце

Й богу помолися!»

І відніс їх, і почали

Карлики орати,

А синок пішов до батька

Дерево рубати.

VI

Стрепенулась сильна риба,

Страшно загуділо,

Потряслося ціле небо,

Сонце потемніло.

І покинув Ной рубати,

Став синів скликати

І казав дилі колоти

І стовпи тесати.

Тешуть, колють, дошки пилять,

Бог їм помагає,

Но на лихо і диявол

Голову стромляє.

І що за день бідні діти

З потом нарубають -

Уночі чорти підпилять,

Другим підміняють.

А ті собі і байдуже:

Того не вважають,

Все новії стовпи тешуть,

Пилять та рубають.

І от знову загуділо,

Риба затряслася,

І краями земля ціла

Морем облилася.

І покинули тесати,

Стали будувати;

Но не знати, як до дошки

Дошку підібрати:

Все без міри у них було!

А потоп близенько!..

І Ной сів і зажурився,

І здихнув тяженько.

VII

І поглянув господь сильний

З неба високого

І до Ноя посилає

Ангела святого.

І злітає ангел з неба

І говорить Ною:

«Не журися, вірний Ною:

Сильний бог з тобою!

Не журися, вірний Ною,

Не велике горе.

Хоть по кінцях цілу землю

Затопило море.

Ще раз третій не стрясуться

Світові основи,

А у тебе уже буде

Корабель готовий.

Бери дошку, яку хочеш,

Приклади до дошки,

І котора з них велика -

Стули кінці трошки.

Як коротка - натягни ї,

І вона пристане.

А що діти натесали -

На будівля стане.

Помолися тілько богу,

Щоби дав бог сили!..»

І з сим словом віддалився

Ангел яснокрилий,

І Ной міряє, стуляє,

Кінці натягає

І в суботу до неділі

Корабель кінчає.

VIII

І в неділеньку святую

Страшно загуділо.

Земля всенька затряслася,

Море закипіло.

Летять птахи, ідуть звірі,

Кождії по парі.

Тілько люди п’ють, гуляють

І не чують кари.

І зібрався Ной правдивий

Із сім’єю свою,

І бере по парі птахів

І звірів з собою.

Тілько птаха носорожець⁵

З сили загорділа

І ховатись від потопу

З Ноєм не хотіла.

Не хотіла - не хотіла;

Двері зачинились,

І підземнії основи

Ще раз затрусились.

Земля з шумом упірнула,

Море розіллялось,

І від страху сонце ясне

В хмари заховалось.

IX

Потонули, які були,

Самі вищі гори.

Наступила ніч темненька,

Показались зорі.

І кривавий місяць сходить,

Сумно поглядає,

Як той батько нещасливий,

Що синів ховає.

І як гріб, стояло море,

Хвилі не збивало

І, як камінь надмогильний,

Корабель тримало.

А в повітрі птахи вились,

Вились, утопали,

Но до корабля святого

Приступу не мали.

От і птаха-носорожець

В морі показався,

І ріг його серед моря,

Як віха, піднявся.

І проглянули те птахи,-

Звились, полетіли

І на ріг той відпочити

Раптом всі і сіли.

І впірнув він головою -

Птиці позлітали.

Тілько вигулькнув із моря -

Птахи знов сідали!

І сідали, і злітали,

Поки не втопили.

Так завсігди тим буває:

Хто гордиться з сили.

І кінчилась кара божа.

Риба підступає

І на собі цілу землю

Знову підіймає.

Вода сплила; Ной остався,

Вийшов, подивився

І заплакав над землею,

Господу молився.

І молився, собі жичив

Лучче умирати,

Ніж такую страшну кару

Другий раз видати.

І на теє господь з неба

Дощик посилає;

Дощик сипле, а до Ноя

Господь промовляє:

«Не затоплю більше світа,

Ною! Не журися.

Годі землю оглядати,

В небо подивися!»

І поглянув Ной на небо:

Дощик не стихає,

Та на небі перегнулась

Веселиця й грає.

То дав господь ознак вічний,

Щоби знали люди,

Що такої в світі кари

Другої не буде.

Глянув Ной - розвеселився,

Більше не журився

І щасливо жив з сім’єю,

Й господу молився.

X

А тим часом що день божий

Дощики спадали;

Всюди гори і долини

Зеленіти стали.

Ліс, травиця і пашниця

Стали виростати.

Но даремне: що минуло,

Тому не бувати.

На аршин трава піднялась -

Та й і засихає.

За Адамову травицю

Ліс відповідає.

То, що мохом називали

Допотопні люди,

Те лісами у нас зветься

Та і зватись буде.

А що люди, бідні люди,

На що ізвелися!

Як комахи, комашнями

Тілько завелися.

Ниньки родиться на горе,

Завтра умирає;

Ранком грає против сонця,

Вечором згниває.

Но й за теє ми повинні

Господа хвалити,

Що й такими нам позволив

В білім світі жити.

Додаток

Загорділи великани,

Бога прогнівили,

І пропали з світу сего,

Ніби і не жили.

І пропали - як не жили!

Пам’ять стеребилась.

Аж недавно (кажуть люди)

Їх нога з’явилась.

І у Києві чи Львові,-

Бог то святий знає -

Серед церкви нога тая

Баню підпирає.

3. ЦАР ДАВИД⁶

I

Був колись-то цар на світі,

Що Давидом звався,

Спав на сріблі, в діамантах,

В золото вбирався.

І палаци мав на диво:

Стіль була шкляная,

І під стелею ходила

Рибка золотая.

Стіни були в діамантах,

В золоті підлога,

І на милю вкруг палацу

Срібная дорога.

Да і жінка гарна була,

Нічого казати:

Лиш поглянути на нюю,

То гріх не кохати.

Тілько б жити, царювати

Та молитись богу.

Та Давид пішов з розкоші

Не на ту дорогу.

Люди охали, стогнали,

З голоду вмирали,

А Давид, що тілько бачив,

Грабив напропале.

Дівчат гарних, молодиців

Зводив він ні на що.

Через него й його жінка

Пустилась в ледащо.

Стид і сором, віра й правда -

Все то замирало.

Повернулось все в палацах

І пуття не мало.

II

І задумав бог Давида

До пуття привести.

Нарядився купцем дальнім,

Став товари везти.

І ото він до Давида

В місто заїжджає.

Давид чує: «Купець дальній»,-

В гості запрошає.

І приїхав купець дальній.

Став Давид питати:

«Звідки купець чужоземний?

Що маєш продати?»

Купець каже: «Я з Єгипту,

Найясніший царю,

І при собі на сю пору

Не маю товару.

Все-м розпродав між царями

Що йно мав продати;

Тепер хочу в тебе, царю,

Палац купувати!»

«Много грошей, купче, маєш,

В тім надію маю.

Лиш чи будемо сватами,

Того я не знаю.

Як насиплеш стілько злота,

Що всі мої люди

Наберуться, скілько зможуть,

То твій палац буде!»

«Все то буде, ясний царю! -

Купець одвічає.-

Нехай тілько цар вельможний

Свій народ скликає!»

III

Затрубили рано труби,-

Голос розіллявся;

І до ранку до другого

Весь народ зібрався.

І повів їх купець дальній

Меж високі гори,

І в минуті стали гори,

Як золоте море.

«Беріть, люди,- купець каже,-

Доки вволю буде!»

І зачали злото брати

Давидові люди.

Брали-брали і ховали,

Далі й перестали.

«Годі з нас! Ми всі довольні!» -

Разом закричали.

Закричали й розійшлися,

Звідки хто узявся.

І з Давидом меж горами

Лиш купець остався.

«А що, царю! - купець каже,

Не програвся, може?»

Но Давид йому каже:

«Не спіши, небоже!

Чия хата, того й правда,

Я не дам нічого,

Та ще дякуй, як тебе я

Випущу живого!»

«Твоя правда, ясний царю.

Все ж таки годиться

Нам з тобою, ясний царю,

Судом посудиться.

Живі люди не розсудять -

До вмерлих підемо:

Там в півночі на могилах

Правду ми найдемо».

IV

Наступає тиха нічка,

Світять ясні зорі,

І в тумани, як в намітку,

Завинулись гори.

За горами повний місяць

Череп підіймає

І на цвинтар серед поля

Сумно поглядає.

Було тихо між гробами,

Вмерці міцно спали,

Лиш купець дивний з Давидом

Через них ступали.

І приходять в середину

Цвинтаря старого,

І зачав купець будити

Каждого вмерлого.

І говорить: «Встаньте, люди!

Встаньте, божі діти!

І мене з царем Давидом

Вірно розсудіте».

І розкрились старі гроби,

Вмерці повставали

І купцеві в ноги впали,

Впали і сказали:

«Боже вічний, боже дивний,

Праведний ти боже!

Хто тебе, правдивий боже,

Осудити може?!

Не тебе нам, але нас ти

Будеш всіх судити,

Як захочеш кості наші

З гробу воскресити».

І пізнав цар, з ким судився,

Богу поклонився,

І відтоді зачав жити,

Мов переродився.

V

Замовчали у Давида

Скрипка і цимбали,

І в палацах тілько гуслі

Набожно бреньчали.

І зачав Давид на гуслях

Пісні вигравати,

І в тих піснях силу божу

Дивну вихваляти.

І вже рідко коли пісню

Грав він не святую

І списував тії пісні

В книжку у їдную.

І убралась книга в пісні,

Ніби небо в зорі,

І розрізав Давид книжку

І кидає в море.

Їдні листи утопали,

Другі випливали.

І которі випливали -

Ангели збирали.

І зібрали, богу дали,

Став господь читати,

Прочитав - і нам, хрещеним,

Казав передати.

І тепер у кожній церкві

Пісні ті знайдуться,

І ті пісні цар-Давида

Псавтирою звуться.

VI

І говорить бог і господь:

«Царю і пророче!

Проси в мене, мій пророче,

Чого серце хоче».

А в Давида, слава богу,

Вволю було всього,

Були й дочки, лиш не було

Сина ні їдного.

І зачав Давид молитись,

Господа благати

І просити його щире,

Щоб три сина мати.

Щоб їден син був найкращий,

Другий - наисильніший,

А щоб третій син у него

Був найрозумніший.

І послухав його господь

З високого трона,

І дав Йосипа,⁷ Самсона⁸

Да й ще Соломона.⁹

І Іосип був найкращий,

Самсон - найсильніший,

Соломон, його мізинець,

Був найрозумніший.

І найстарший син, Іосип,

Завідував снами.

І тепер іще остався

Звичай межи нами,

Що як тілько коли-небудь

Сни страшнії маєм,

Пробудившись, не встаючи,

Тричі примовляєм:

«Що приснилось, то приснилось,

Нехай святий Йосип

Розтолкує й на все добре

З злого переносить».

VII

Середущий син Давида

В війнах лиш кохався

І ходив по цілім світі,

Всюди воювався.

Наостаток в нашу землю

Дніпром припливає,

Але тілько з води вийшов -

Аж лев надбігає.

Самсон кинувся на нього,

Наступив ногою,

Дере пащу, і із пащі

Пішла кров рікою.

А тим часом йому руки

Й ноги обімліли,

І в минуті лев з Самсоном

Вічне скаменіли.

А потому зійшлись люди,

Київ збудували,

Та Самсона того й лева

З місця не здвигали.

І тепер іще він тисне

Лева під ногою,¹⁰

Дере пащу, і із пащі

Йде вода рікою.

4. СОЛОМОН

I

Ще цариця Соломона

На світ не родила,

Лиш надію тілько мала,

По саду ходила.

І ходила й говорила

З панею їдною,

Котра з паном, своїм мужем,

Жила не з правдою.

Аж приходить покоївка

І оповідає,

Що йде пан той до палацу

І пані шукає.

Пані стала, а цариця

Дає її раду

Заховатися на годинку

В вишневому саду.

А сама йде до палацу,

Пана запрошає.

«Що нам скажеш, добрий пане?» -

Весело питає.

А пан низько поклонився,

Як царям годиться,

І говорить: «Будь здорова,

Ясная цариця!

Я не маю що казати:

Я прийшов питати,

Чи у тебе мої жінки

Часом не видати.»

«Ні, нема тут, милий пане!» -

Та відповідає.

А тим часом в неї голос

Стиха промовляє:

«Твоя жінка у садочку.

Можеш пошукати,

Яка жінка твоя, пане,

Така й моя мати!»

І чи чув пан, чи ні теє,

Що дитя казало,

Лиш цариці після того

Дуже кепсько стало.

II

Пройшов місяць з того часу

Другий іскінчився,

А на третій в першу нічку

Соломон родився.

І в ту нічку ясне небо

Хмарою обвилось,

І в тій хмарі на схід неба

Три зорі з’явилось.

І Давид-цар обіщався

Золотії гори,

Хто лиш тілько розгадає,

Що ті значать зорі.

І зібралось много мудрих,

Стали ворожити:

Той - на щастя, той - на долю,

Той - на довго жити.

А премудрий коло мами

Тілько усміхався;

І, як мудрі замовчали

Він тогді озвався:

«Ти не слухай їх, мій тату,-

Став він говорити.-

Три зорі - то три лиш роки

Маю в світі жити!»

І вся тая мудра зграя

З встиду розбрелася,

А Давидові по серцю

Туга розляглася.

III

А тим часом від дня до дня

Соломон мудрився,

І бог знає, де він того

Розуму учився.

Лиш кінчалося три роки -

А вже був охочий

Розпізнати, скілько важить

Розум весь жіночий.

І зробив шайки, як треба,

Достав чепець з мами,

Набрав клоччя повну жменю

Та й пішов до брами.

І на брамі на залізній

Він шайки чіпляє,

Кладе чепець, кладе клоччя,

Став і розважає.

Далі ходить та й регоче.

Аж приходить мати.

«Що ти дієш, Соломоне?» -

Почала питати.

А той собі все регоче,

Не дивиться в очі.

«Важу,- каже,- жменю клоччя

І розум жіночий.

Та сама ти подивися:

Голова жіноча

Не заважить та й не варта

Сеї жмені клоччя!»

І цариця злютувалась,

І пішла від него:

«Чекай, сину,- розважає,-

Не дарую сего!»

IV

І приходить до покою,

Слугів закликає,

Оглянулась кругом себе,

Стиха промовляє:

«Ой ви, слуги, мої слуги,

Вчиніть мою волю,

Вчиніть волю, щоб не було

Мому серцю болю,

Возьміть сина Соломона,

Одягніть, умийте,

Виведіть його до лісу,

Серед лісу вбийте.

Вбийте й серце принесіте

І мізинний палець.

Най загине з сего світу

Соломон-поганець».

І узяли його слуги

І ведуть убити,

А Соломон вірним слугам

Почав говорити:

«Ой ви, слуги, вірні слуги,

Душі не вбивайте,

Хоть ще місяць до трьох років

Пережити дайте.

Я вам дам мізинний палець,

Ріжте, добрі люди.

А із нами єсть собака,-

З неї серце буде!»

Відрубали слуги пальця,

Серце в суки взяли,

І принесли до цариці,

І цариці дали.

І не стало Соломона,

І ніхто не знає,

Лиш Давид по нім, нещасний,

З жалю умліває.

V

А Соломон серед лісу

Став думу гадати:

Днів лиш десять оставалось

Білий світ видати.

І умився, він, залився

Гіркими сльозами,

І на землю сировую

Впав межи дубами.

І ті жалі, і ті сльози

Небеса пробили,

І усіх святих і бога

В небі розбудили.

І зачали святі люди

Господа молити,

Щоби господь Соломону

Дав ще літ прожити.

І сказав бог: «Соломона

Щиро я кохаю

І своїх літ йому дав би,

Но я літ не маю.

А ви, мої святі люди,

Ви на землю йдіте

І для него кілька років

У людей просіте!»

І зійшли святі із неба,

І тали ходити,

І ходили, й літ просили

Соломону жити.

VI

І цілий день проходили.

Закотилось сонце.

І приходять святі люди

Під їдно віконце.

Там старая баба жила,

Що сто літ прожила,

А ще других сто прожити

Доля їй судила.

І зачали святі люди

Бабу ту питати,

Чи не схоче тая баба

Своїх літ віддати.

«Нащо маю віддавати? -

Баба говорила,-

Коли мені літа тії

Доля присудила!»

«Та не радість, бабко, старість,

Як старому жити -

Хіба тілько свої кості

Жовтії сушити.

А на світі є дитина,

Бідна сиротина,

Літ не має і вмирає,

Як тая билина!»

І здихнула стара баба,

І стала казати:

«Коли так, то вже я мушу

Літ півкопи дати.¹¹

Лиш нехай дитина тая

Гаєм не гайнує:

Нехай літа дорогії

І себе шанує...»

VII

І минуло неділь кілька,

Кілька літ минає -

Соломон жиє на світі

І не умирає.

І згадав він свою неньку,

Шо хотіла вбити,

І задумав, чим не було б,

Неньці відплатити.

Лиш Давид їдного часу

Виїхав з столиці -

Взяв товару штири вози,

Їде до цариці.

Приїжджає під ворота,

Коні випрягає,

Лиш виходить і цариця,

Купчика вітає.

Роздивилася товари -

Всі до сподобання.

Да й сам купчик молоденький

Здався б до кохання.

«Що ти хочеш за товари?» -

Цариця питає.

«Тілько дівчину на нічку»,-

Купчик відвічає.

І цариця попросила

Сутки почекати.

А тим часом йому стала

Дівку добирати.

VIII

І настала ніч темненька.

Постіль застелили

І на постіль на пухову

Купчика вложили.

Йде дівчина, як калина,

Серце так і б’ється:

Хто-то знає, що там буде?

Що там доведеться?

А купець лиш подивився -

Каже: «Не годиться!»

Да і просить, щоб прислала

Другую цариця.

Іде друга, як та ружа,

Серце обкипає:

Хто-то знає, що там буде,

Що її чекає?

А купець собі байдуже:

Не пускає спати,

А в цариці таки просить,

Щоби дівку дати.

Що йно слала лиш цариця,

Все то не годиться.

На остаток - що робити?

Йде сама цариця.

Йде цариця, чепуриться,

Б’ються мило груди:

Вона знає, що чекає,

Що там з нею буде.

Лиш приходить - жвавий купчик

Став до себе звати.

І цариця коло него

Положилась спати.

IX

Положилася цариця

Без жадного фуку,

І купець підняв над нею

Свою праву руку.

І підняв він свою руку,

Положив на груди

І промовив: «Ой, колись-то

Грав я в сії дуди».

Потім знову синок каже

До рідної мами:

«Ой, колись-то я виходив

Через сії брами!»

Но цариця того всього

Та й не розважає;

Чи зшаліла, чи заснула,

Чи бог її знає!

От цариця захропіла,

Соломон піднявся,

Зібрав все своє, що було,

І приладнувався.

І цариця не проспиться,

Спить і тяжко дише.

А купець на стінах всюди

Діамантом пише:

«Коли мати з сином спала,

Голова жіноча -

Видить бог і видять люди -

Не варт жмені клоччя!-

Написав він і поїхав,

Куди сам лиш знає.

Аж тут рано, до схід сонця,

Давид приїжджає.

X

Спить цариця, не проспиться.

Давид походжає,

Походжає, поглядає

І письмо читає:

«Коли мати з сином спала,

Голова жіноча -

Видить бог, і видять люде -

Не варт жмені клоччя!»

І забились його жили,

І ожили кості: -

Давид зразу догадався,

Хто приходив в гості.

Догадався, що на світі

Соломон гуляє.

І як його відпитати -

Думоньку гадає.

«Га,- подумав,- зроблю плуга,

Плуга золотого.

Може, плугом відпитаю

Соломона свого!»

І зібрав він своє злото,

Казав збити, злити

І із того злота всього

Цілий плуг стопити.

І злотники ізібрались,

Золото стопили

І на диво всьому світу,

З нього плуг зробили.

І послав Давид по світу

Той плужок возити

І питати і писати,

Як будуть цінити.

XI

І цінили того плуга

І ціну писали:

Скрізь від тисячі червоних

Менше не давали.

От додому повертають -

Видять: під горою

Парубок якийсь обдертий

Ходить з чередою.

І ходить він з чередою,

Чорний хліб жвакає

І череду на дорогу

З поля виганяє.

Слуги й того не минули:

Зачали просити

Подивитись на їх плуга,

Ціну йому збити.

І прийшов він. Зачинає

Плуга оглядати.

«Та плуг гарний,- промовляє,-

Нічого казати.

І чересло, і полиця,

І леміш хороший.

Кого злидні їдять три дні,

Дав би купу грошей.

То як дощики на щастя,

В маю перепадуть,

Тогді плуг йому придасться

Й гроші не пропадуть.

А не будь дощу ні разу -

Він не варт нічого:

І не тілько хліба сего -

Сухарця цвілого!»

Записали й се ті люди

На папері свому

І поїхали, сердиті,

До самого дому.

XII

І приїхали додому.

Став Давид питати:

«Що там, люде, в білім світі

Про мій плуг чувати?»

Слуги низько поклонились,

Стали говорити:

«Даруй боже тобі, царю,

Многі літа жити!

Ісходили ми всю землю,

Скрізь людей питали -

Скрізь від тисячі червоних

Менше не давали.

Лиш пастух їдей поганий

З пантелику збився:

Не цінив він твого плуга,

Тілько з нього кпився.

Оцінив лиш на дві копи

І сказав до того,

Що, як в маю дощ не буде,

Він не варт нічого!»

«Ой, самі ви,- Давид каже,-

З пантелику збились

Да і тії разом з вами,

Що в ціну гонились.

З вас усіх пастух убогий

Був найрозумніший.

І пастух той - видно діло -

Син мій наймудріший.

Беріть тепер в стайні коні,

Кождий вороного,

Найдіть мені, відпитайте

Соломона мого!..»

І зачали люди всюди

Їздити, питати.

Але дармо! В чистім полі

Вітру не піймати!

XIII

І Давид-цар зажурився,

Став думу гадати,

Як би свого Соломона

В світі відпитати.

«Га! - подумав,- видам бал я,

І зійдуться люди,

Межи ними непремінно

Соломон мін буде!»

А в Давида - треба знати -

Все робилось живо:

Загадав лиш,- і вродився

В нього бал на диво.

Трублять труби, ідуть люди,

Сіли за столами.

І дубові столи гнуться,

Гнуться під мисками.

І миски всі срібні були,

Тарілки із злота,

Гостям тілько із ложками

Кепськая робота:

На два локті кожда ложка,

Як тут скажеш брати?

За кінець возьмеш рукою -

Губі не дістати.

Ближче возьмеш - друге горе,

Бо, як набираєш,

Держаком сусіду свому

Очі вибираєш.

І задумалися гості,

Страва застигає;

Душа рада б попоїсти,

Та пуття не знає.

XIV

І Давид промовив стиха:

«Гостей в мене много,

Та нема ще межи ними

Соломона мого.

Де ж ти, сину Соломоне?

Де ж ти так довгенько?»,

І поглянув наокола

І здихнув тяженько.

І прийшла сама цариця

З панею їдною,

Взяли царя попід руки,

Повели з собою.

Аж тут раптом, ніби з неба,

Соломон напався:

«Чом не їсте, добрі люде?» -

Живо запитався.

«Чи ж не видиш, яка ложка? -

Стали бурмотати.-

Візьмеш страви, очі видять,-

Губі не достати!»

А він живо людям каже:

«Ціхо! Угамуйтесь!

Ложки - в руки! І, як діти,

Через стіл годуйтесь!»

«О, спасибі тобі, хлопче!» -

Люди закричали,

Ложки - в руки і на чудо

Балувати стали.

Давид входить, догадався,

Сина скрізь шукає.

А син - бог лиш тілько знає,

Де вже опирає!

XV

Вже двадцята Соломону

Осінь наступає.

Соломон сидить над морем,

Думоньку гадає:

«Віють вітри, віють буйні,

Страшно хвилі б’ються;

Тяжко-тяжко мому серцю,

Що аж сльози ллються.

Наймудріший я на світі -

Що мені із того?

Як приблудний, ходжу, нуджу

Коло дому свого!

Ходжу, блуджу коло дому

І рідні не бачу.

Тілько неньку проклинаю,

Тілько долю плачу.

Нене ж моя, рідна нене!

Що ти починила?

Нащо ж мене Соломоном

На світ породила?

Нащо ж мене Соломоном

На світ породила -

Нащо мене сиротою

По світі пустила?

І пустила, і від батька

Сина відлучаєш.

Нене ж моя, злая нене,

Чом не умираєш?»

XVI

Почорніло синє море,

Сонечко згасає,

І на небі чорна хмара

Каменем звисає.

Як склепіння гробовеє,

Небо сумне стало,

І, як гроби, з себе море

Хвилі підіймало.

І по світі білім тихо,

Тілько ворон кряче,

Тілько вітер повіває

І жалібно плаче.

Вдруг півнеба загорілось,

Запалахкотіло...

І погасло, і по небу

Страшно загриміло.

Загриміло-загуділо,

Земля затряслася,

І по небі громовая

Стрілка пронеслася.

Бах на землю! Стало тихо,

Небо замовчало,

Лиш дрібними слізоньками

Землю устеляло.

Плаче небо й перестало,

Небу легше стало;

Чорні хмари розійшлися;

Сонце засяяло.

Любо-мило в білім світі.

Пташечки співають.

В полі люде хліб збирають,

В морі риби грають.

Любо-мило в білім світі,

На душі миленько.

Лиш їдному Соломону

Сумно та тяженько.

XVII

І сидить він під скалою,

І сидить, і плаче.

Аж тут ворон чорнокрилий

Понад морем кряче:

«Ой літав я кожду нічку

Помежи горами,

Кожду нічку доглядав я

Соломона мами.

Ой, коли ж ти, злая нене,

Будеш умирати?

Ой коли ж я над тобою

Сяду балувати?

І літав я недаремне,

І не маю жалю:

Серед тучі, серед грому

Я дождався балу.

Общипав я твоє тіло,

Виссав твої жили,-

Нащо ж серце твоє чорне

Громи розкришили!..»

І літав він понад море,

Просив моря пити:

Тяжко стало після балу

Ворона палити.

І зачав він воду пити,

Пив і не напився

І без духу в синє море

З берега звалився.

А Соломон розважає,

Сльози утирає,

І до батька, до Давида,

Весело вертає.

XVIII

Давид плакав у палаці,

Тяженько журився,

Аж тут раптом перед нього

Соломон з’явився.

«Здоров, батьку мій Давиде!

Ой як ся ж ти маєш?

Чи за неньку, чи за сина

Сльози проливаєш?»

І упав йому у ноги,

Низько поклонився,-

І, як сонечко на небі,

Цар розвеселився.

«Здоров, сину Соломоне,

Рідная дитино!

Де ти був до сего часу?

Сядь-но, розкажи-но!»

І Соломон сів із батьком,

Все став говорити:

Як-то його рідна ненька

Думала згубити;

Як він смерті відкупився

Від рідної мами,

Як потому став він жити

Чужими літами.

Розказав він все Давиду.

Давид розридався:

«Слава богу, Соломоне,

Що хоть ти остався!

Я старий; уже не можу,

Будеш помагати,

А як смерть пошле мні господь,

Будеш царювати!»

XIX

І почули усі люди,

І весь світ дочувся,

Що Соломон - у Давида,

Що він повернувся.

І зібрались до Давида

Царі і цариці,

Мужі, хлопці і дівчата,

Баби й молодиці.

І цар видав бал на диво,

Гості їли, пили,

Напослідок Соломона

Видіти просили.

І явився син Давидів,

Лиш не в кармазині:

В простих чоботях пасових,

В простії свитині.

І говорить: «Люди добрі!

З розумом судіте:

Як що шиєте, то перше

Гудза зав’яжіте!»

Тілько всього було й мови.

Всякий розважає,

Як, куди і против чого

Соломон стріляє.

Розважали і гадали,

Сили не добились.

Поклонилися Давиду,

Сину поклонились.

І поїхали додому,

Стали розважати:

Що б то було, як він каже,

«Гудза зав’язати»?

XX

Незабаром після балу

Цар Давид скончався,

І Соломон сів на царство

І коронувався.

Сів на троні й зачинає

Думоньку гадати:

Як би небо розгадати,

Море згрунтувати.

Соломону треба було

Тілько захотіти.

Захотів лиш - і на крузі

В небо став летіти.

І летів він, і чи довго -

Бог то святий знає.

Наостаток аж під самі

Хмари підлітає.

В хмарах густо, круг оперся

Нічого діяти!

І зачав він помаленьку

Хмари розгортати.

Розгортає чорні хмари,

Круг свій підіймає,

Аж по самій середині

Голуба стрічає.

«Здоров, мудрий Соломоне!

Де ж ти так спішишся?

Не ізміряєш ти неба,

Даром не трудися.

Може ще як ти на милю

Хмарою проб’єшся.

Но як дальше йти захочеш,

Там і останешся.

Повертайся ти додому

Та дивись усюди:

Під тобою синє поле

І п’ятно лиш буде.

І п’ятно те - земля наша,

Синє поле - море!..»

І вернувся він із неба,

Мале йому горе.

XXI

«Не ізміряв же я неба,-

Став він промовляти,-

Ану, стану ланцюгами

Море грунтувати!»

І зробив він скляну хату,

Ланцюги чіпляє

І із нею кораблями

В море виїжджає.

І на самій середині

Увійшов до хати

І казав себе помалу

В море опускати.

І у море щораз глибше

Соломон спускався,

І що море в собі має -

Все то роздивлявся.

Опускався, бо вже мало

Й ланцюга бог має,

Аж тут рак до него лізе

І його вітає:

«Здоров, царю Соломоне!

З моря підіймайся:

Дно побачити морськеє

Ти не сподівайся.

Двадцять літ жию я в морі

І донизу йду я,

Но дна моря не дістати,

Поки не умру я.

А може, ти і дістанеш,

Як ланцюг урветься.

Но вже світу повидати

Більше не прийдеться!.»

І не зміряв він і моря,

Як не зміряв неба,

І пізнав він, що тих річів

Міряти не треба.

XXII

Та не так-то швидко, люди,

Теє все робилось,

Як писалось на папері,

Як нам говорилось.

Соломон прийшов до себе

Да і нагадався,

Що йому на світі жити

Тілько рік остався.

А тут він іще давненько

Мав то на предміті,

Що безсмертна гора їдна

Єсть на білім світі.

Що до неї лиш достатись -

Можна вічне жити.

Давай туди діставатись -

Нічого робити!

Узяв хліба, узяв солі,

Помолився богу,

Вийшов тихо із палацу

І пішов в дорогу.

І пішов він, а бог з неба

Тілько поглядає.

«Соломоне-Соломоне! -

Стиха промовляє,-

Хоч крутися, не вертися,

Нічого діяти:

Видно діло, годі жити,

Треба умирати.

Хоть крутися, не вертися,

Смерть перед тобою.

Ти якраз зійдешся з нею

Під горою тою».

XXIII

Де стоїть гора безсмертна -

Колись люди знали,

Лиш тепер - нещастя наше -

Всі позабували.

На горі тій жили люди

І не умирали.

Били камінь під горою,

Хмари будували.

І явився до них господь,

Каже все лишити

І, як можна тілько скоро,

Домовину збити.

Каже збити домовину

Та і гріб копати:

«Скоро син сюди Давидів

Прийде умирати!»

І пішли всі, дошки пилять,

Тешуть і рубають.

Незабаром під скалою

Яму починають.

Аж приходить син Давидів,

Сумно поглядає.

«Що то, люди, з того буде?» -

Він людей питає.

«Єсть на світі цар премудрий,-

Став їден казати.-

Він зоветься Соломоном

І іде вмирати.

І ми робим домовину

Та і гріб копаєм.

А який він, коли прийде -

Ми й самі не знаєм!»

XXIV

От тобі й гора безсмертна!

Думав вічне жити,

Аж приходиться на нії

Голову зложити.

Що ж робити, як зложити?

Не буду втікати!

Мудрий вміє в світі жити,

Вміє і вмирати.

«А чи маєте ви міру?» -

Соломон питає.

«А бог її святий має»,-

Хтось відповідає.

«Соломон із мене ростом,-

Беріть з мене міру!»

І узяли з нього міру

На чистую віру.

Зняли міру і по нїї

Домовину збили,

А по тії домовині

Й яму припустили.

Припустили і скінчили.

«Почекайте, люди!

Ану, ваша домовина

Чи до міри буде?»

«Ану, справді! - кажуть люди.-

Ляж у домовину.

Чи якраз вона пристане

Давидову сину?»

І пристала домовина,

Ніби вона сама.

«Ану, в яму опустіте:

Чи пристане яма?»

Опустили його в яму:

«Ну, спасибі, люди,

Засипайте Соломона,

Другого не буде!»

5. БОГ НА ЗЕМЛІ

I

Перед тим, як мав на землю

Господь появитись,

Було гірко в світі жити,

Гірко і родитись.

Все в нім було зопсувалось,

Попереверталось,

І будівля світовеє

Мало що трималось.

Ріки в море поспливали,

Нікому спинити!..

І нічого було їсти,

І нічого пити.

Надаремне бідні люди

Плугом землю рили,

Надаремне гірким потом

І слізьми росили.

Земля все була, як камінь,

Хліба не родила

І від вітру, як дорога,

Порохом пилила.

Да і люди, сказать правду,

Пуття мало мали:

Божих свят не шанували,

Посту не тримали.

Багатії гайнували,

Обдирали бідних,

Не раз руки підіймали

Ріднії на рідних.

А найбільше було лихо,

Що смерть свою знали:

Батьки пили та гуляли,

За дітей не дбали.

І не було пуття в світі!..

Все в нім зопсувалось.

І будівля світовеє

Страшно хилиталось.

II

Видить господь, видить творець,

Що мир погибає,-

Архангела Гавриїла¹²

З неба посилає.

Посилає в Назарету¹³

До діви Марії¹⁴ -

Передати її з неба

Вісті дорогії.

Передати її вісті,

Що бог з неба сходить

І що бога, як дитину,

Свята діва родить.

І явився ангел божий

До діви Марії,

І Марія з того часу

Стала у надії.

І не сміла стара діва

Людям показатись,

І не сміла, і почала

Від людей ховатись.

І от господа повити

Врем’я наступає,

І до міста Віфлеєми¹⁵

Діва поспішає.

І там в місті Віфлеємі

В опівнічну пору

Породила вона сина,

Як ясную зорю.

Породила бога в шопі,

В яслах положила

І з морозу чи зі встиду

Сіном притрусила.

III

І приходить кінь до ясел,

І став сіно брати.

І зачав він Христа-бога

В яслах розкривати.

І побачив віл нужденний,

І коня зганяє.

І став, дихає над богом,

Бога зогріває.

І говорить свята діва

Доброму волові:

«Будеш же ти в бога ситий,

Мати хліб готовий.

А ти, коню, будеш їсти,

Їсти не покинеш,

Доки сам ти коло їдла

Лопнеш та не згинеш...»

З того часу віл пасеться,

А прийде додому -

Він завсігди божу жуйку

Має в роті свому.

А кінь їсть і все голоден,

Кілько хто не кине;

І як буде - не покине,

Поки сам не згине!..

А тим часом радість стала,

Яка не бувала,

Над вертепом зоря ясна

Світло засіяла.

І над небом і землею

Ангели літають,

«Слава богу, і мир людям»,-

Весело співають.

IV

Серед поля на степові

Пастухи стояли

І у буді в опівночі

Варту відбували.

Вдруг зірниця загорілась,

Світить дуже ясно,

Над шопою заблищалось,

Ніби сонце, красно.

З буди вийшли і зачали

Диво розглядати,

Аж злітає ангел з неба

І зачав казати,

Що в вертепі бог родився,

З діви воплотився,

Як дитина, пеленами

Бідно уповився.

І зачали пастухи ті

Думоньку гадати,

Як тут богу поклонитись

І чим дарувати?..

І вибрали ягня гарне,

Щиро помолились

І приходять до вертепу,

Богу поклонились.

Поклонились Христу-богу,

Подарунок дали

І з душею, щирим серцем

Богові сказали:

«Прийми, боже неба, землю!

Нашу чисту віру.

Нехай тобі наша віра

Буде за офіру!»

V

А тим часом зоря ясна,

Ясная приміта,

Була видна і в Персиді,¹⁶

Аж на кінці світа.

І в Персиді на пораду

Три царі зібралось

І зачали мудрувати,

Що на світі сталось.

Мудрували і гадали,

І на тім в них стало,

Що такий цар народився,

Як ще не бувало.

І взяли вони ливану,

Золота й кадила,

І пішли собі в дорогу,

Як зоря водила.

І приходять до вертепу,

Бога увидали,

Поклонилися низенько

І дари давали.

І їден дав йому смирну,

І став говорити:

«Жичу тобі, новий царю,

У розкошах жити!»

Другий золотом дарує

І зачав казати:

«Жичу тобі, новий царю,

Щоби-сь був багатий!..»

Третій богу, як дитині,

Свій ливан приносить

І у бога йому сили

І здоров’я просить.

І віддали свої да́ри,

Ще раз поклонились

І веселі у Персиду

Знову возвратились.

VI

Ой, на річці, на Ордані,

Тече вода гожа,

І приходить над ту річку

З сином матір божа.

І ангели прилетіли,

Свічі засвітили,

Засвітили свої свічі,

Воду освятили.

І святая, й помічная

Ордань ціла стала.

І в Ордані матір божа

Сина іскупала.

Іскупала, як дитину,

В пелюшки повила

І у яслах, у вертепі,

Спати положила.

І колише мати сина,

І сама дрімає,

Аж до неї тихо з неба

Ангел прилітає.

«Годі, мати,- став казати,-

Сина колисати,

Казав Ірод¹⁷ малі діти

Скрізь позабивати.

Біжи, мати, до Єгипту.

Ховай свого сина,

Доки Іроду не прийде

Смертная година ...»

Мати з сином на осляті

В Єгипет ступає,

Ірод слуги свої злії

Всюди розсилає.

Слуги ходять і убити

Господа шукають.

І, як воду, кров невинну

Всюди проливають.

VII

І зачали у Рахілі

Діти убивати.

І зачала бідна мати

Тяженько ридати.

І, як ріки, сльози ллються,

Серце обкипає;

Бідна мати б’ється в землю,

Б’ється, промовляє:

«Діти мої, квіти мої!

Пташки мої сиві!

За щож на вас розізлився

Ірод нечестивий?

Діти мої, квіти мої,

Молоде колосся!

Ой, чого ж вам так без часу

Спасти довелося?!

Лучче б я вас, мої діти,

На світ не родила!

Царю-царю нечестивий,

Вбий тя божа сила!»

Аж тут ангел прилітає

І зачав казати:

«Ой, не бийся так тяженько,

Печальная мати!

Ой, не бийся за синами,

Рід твій не погасне!

І від дочок стане плем’я,

Як ті зорі, ясне!

Ой, не бийся за синами,

Бог їх не покине.

Незабавом і злий Ірод

Злою смертю згине ...»

І здихнула ще раз мати,

Сльози утирає.

А в палацах на постелі

Ірод злий конає.

VIII

Сконав Ірод з сього світу,

Ніби й не бувало.

І в Єгипті матір божій

Про те чутно стало.

І зібралась божа мати,

Свого сина взяла

І у нічку темнесеньку

Гори проходжала.

Проходжала ліси, гори,

Іде і забулась.

І на треблаженне древо

З небачки спіткнулась.

І на древо дитя впало,

Рученьки розклало.

І, як мертве, як прибите,

На ньому лежало.

«Ой, недаром же ти, древо

Треблаженним звалось,

Коли моє дитя любе

На тобі розп’ялось...»

Так сказала божа мати.

Сина підіймає.

А син матері святії

Стиха промовляє:

«Мати моя, рідна мати,

Я ще не розп’явся!

Знов на руки повернувся

І живий остався.

Та колись-то мене стануть

Розпинати люди,

І умру я в тяжких муках,

Гірко тобі буде!!!»

IX

Виріс господь, охрестився,

На Йордані змився

І на горі, на Оливні,

З ненькою простився.

Взяв апостолів дванадцять¹⁸

І зачав ходити,

Людей грішних научати

І чуда творити.

Перше всього треба було

Воду запинити.

І задумав бог по світу

Греблі по гатити.

І зачав людей збирати,

Звірину і птахів,

Різних гадів, різних жабів,

Риб і черепахів.

І зібрались всі до бога,

Стали працювати,

Стали скрізь греблі гатити,

Воду запиняти.

Тілько каня не хотіла,

По світі літала

І, як звав бог до роботи,

Богові сказала:

«Не буду я з ставу пити.

Бог з тою водою!

Прожию я і без того,

Дощем та росою!..»

І скінчилася робота,

Скрізь стави настали,

І усі по воду ходять,

Котрі працювали.

Тілько каня приступити

Голосу не має,

І жажденная літає,

І дощу чекає.

X

Загатив бог стави всюди,

Став і гадь збирати,

Став збирати, замовляти

І в мішок складати.

І зібрав він усі гади,

Які тілько були.

Петро¹⁹ з Павлом²⁰ приступили,

Кінці зашморгнули.

І бог вибрав чоловіка,

Посилає в гори

І мішок той з гори каже

Кинути у море.

«Не розв’язуй лиш, небоже! -

Господь йому каже.-

А то горе тому буде,

Хто його розв’яже ...»

І поніс той міх на собі

Та й собі гадає:

«Агу таки подивлюся,

Хто теє пізнає?..»

І зайшов він між горами

Під їден місточок,

Оглянувся, і нагнувся,

І гризе шнурочок.

Пук шнурочок! А із міха

Як підуть гадюки!

І чоловік тілько ахнув

І заломив руки.

Аж надходить тут і господь

І зачав казати:

«Хто розсипав ті гадюки,

Мусить позбирати».

І крилами стали руки,

Рогом ніс облився

І з цікавого сіроми

Бусель ізробився!

XI

Ізробився з него бусель,

Да все розум має,

І чи добрі, чи злі люди -

Добре розважає.

І подякує, як хоче,

І наробить горя.

Раз весною прилетіли

Буслі із-за моря.

Прилетіли і літали,

Місця добирали

І на клунях двох сусідів

Гнізда збудували.

І в їдного добре було,

Нічого казати;

В него любенько ходили

Буслі коло хати.

А у другого малі хлопці

З клуні не злізали,

Горобців в гнізді шукали,

Яйця зачіпали.

І найшов сердитий бусель

До городу стежку.

В темну нічку приніс з поля

З вогнем головешку.

І до рання, ще до світа,

Все вогнем там сіло.

А у доброго сусіда

Було інше діло.

Там в ту пору приніс бусель

Калиточку злота…

Отака-то, добрі люде,

З буселем робота!

XII

А тим часом люде стали

Смислу добирати

І усюди коло ставу

Млини будувати.

І на диво збудували!

Воду лиш пускають -

Вода б’ється об колеса,

Колеса кружляють.

І зубами веретено

Колесо хапає,

Веретено, як на жорнах,

Камінь обертає.

А на верха й кіш готовий,

І вже не журися:

Тілько всипав - склади руки

Та муки дивися.

Вода скрупить, вода змеле,

Вода зшеретує.

Сходьтесь, люде, і меліте,

Вода не коштує…

Так-то воно, добрі люди,

Та не так ведеться,

І за мірою і грішми

Мельник всюди пнеться.

Да тепер іще нічого:

Хоть мірчук збирають,

Але видно, що ще трохи

Бога в серці мають.

А спочатку, не дай боже,

Як вони збирали!

Не десяту, як ведеться,

А четверту брали.

XIII

І дочувся Христос-господь,

Думоньку гадає;

Взяв з собою Петра-Павла,

Млини оглядає.

І де прийде - потішає

Бідную громаду

І мельника научає,

Дає добру раду.

І задумав їден мельник

Бога налякати,

Щоб не дати свого злого

Млина оглядати.

Лиш не бога ошукати!

Го́сподь знає теє,

І все наше господь знає,

Добреє і злеє.

Тілько господь з Петром-Павлом

Став на міст ступати -

Аж став мельник із-під мосту

Медведем ревати.

«Ревай же ти, чоловіче! -

Господь йому каже,-

А у млині замість тебе

Нечистий заляже».

І той мельник ізмінився

І медведем стався,

І на задніх тілько лапах

Людський знак остався.

А в млині його чортяки

Тютюн собі стелять

І, як північ наступає,

На табаку мелять.

XIV

Господь ходить в білім світі,

Іде коло ставу,

Аж чоловік на вершині

Скошує отаву.

І що скосить - його жінка

Й діти забирають

І відносять на горбочок,

Буду накривають.

І та буда - не знати́ що,

Людям сміх казати:

Блекотянії підпори,

Лободині лати...

«Що ти робиш? - господь каже.-

Помагайбі, батьку!»

«А що ж роблю? Таже бачиш,

Що будую хатку».

«Бійся бога, чоловіче! -

Став господь казати.-

Як ти будеш в сії хаті

Зиму зимувати?»

«Мені на́ зиму не треба,

Я і сю покину,

Бо лиш місяць маю жити,

А там і загину».

«Як же ж жінка твоя й діти?» -

Став господь питати.

«А я знаю? Може, підуть

До чужої хати!»

І здихнув господь, і каже:

«Недобрії люди!..

Не будете же ви знати,

Коли смерть вам буде!»

І сказав бог, віддалився,

Ходить понад ставом.

І от сонце спочиває,

Смеркне незабаром.

XV

І тумани розляглися;

Закотилось сонце.

І приходить в село господь

Під їдно віконце.

І поглянув господь в хату -

В хаті, як годиться:

Не димить убога скалка,

Каганець блищиться.

Сам хазяїн кінець столу

Сидить в кармазині,

А сусід стоїть, бідняка,

В сірії свитині.

Бідний плаче і ридає,

Багач - ні словечка:

Межи ними на ту пору

Вийшла суперечка.

І убогий, і багатий

Поле разом мали,

Разом його обробляли,

Разом засівали.

І на щастя біднякові

Жито уродило,

А багатому все поле

Куколем заплило.

І відрікся багач поля -

Боже, твоя воля! -

Да і каже: «Котре гарне,

То те моє поле...»

І зачалась межи ними

З того суперечка:

Бідний просить, бідний молить,

Багач - ні словечка.

Наостаток ніби зм’якнув

І бідному каже:

«Завтра нас сам бог розсудить

І поля покаже!»

XVI

Вбогий вийшов, а багатий

В опівнічку саму

Серед поля убогого

Викопує яму.

І садовить у ту яму

Дитя своє враже

І соломою вкриває

І до нього каже:

«Гляди ж,- каже,- як спитаю,

Чиє сеє поле,

То ти крикни: «Твоє власне,

А бідного голе!»

А убогий і не знає.

Рано поставали,

Позбирали всю громаду,

Коло поля стали.

І багатий ізняв шапку

І зачав питати:

«Скажи, боже, хто тут сіяв?

Вбогий чи багатий?»

«Ні, не вбогий, а багатий!» -

Хтось відповідає;

А тим часом з-між народу

Господь виступає.

Виступає й багачеві

Почав говорити:

«З сего часу син твій буде

Вічне землю рити».

І сказав усе народу

І сам віддалився.

А народ у яму глянув -

А там кротик рився.

XVII

Вгамувалися багаті

І не обдирали,

Лиш не сим, то другим люди

Бога прогнівляли.

Було святенько, неділя;

Дзвони задзвонили

І до церкви на молитву

Каждого будили.

І набожні повставали,

Як годиться, вмились,

Надягнули, хто що має,

Богу помолились.

І на утрені стояли

В церковці святії…

Та не так-то воно було

В їдній хаті злії.

І там рано позбуджались,

Та роботу мають:

Їдні закришку щипають,

Ті - дрова рубають;

Господиня їсти варить,

А господар хати

Ще до служби пообідав

Та й пішов орати.

І оре він серед поля,

На воли гукає,

Аж Христос іде до него,

Йому розважає:

«Що ти робиш, чоловіче?

Неділенька, свято!»

«Таких свят,- плугатар каже,-

Є в року багато!»

І скарав його син божий

Карою своєю:

Плуг, плугатар і погонич

Щезли під землею.

XVIII

І прийшов господь до церкви,

Став народ скликати

І у церкві на амбоні

Людям став казати:

«Я, Ісус Христос, син божий,

Кажу, щоб ви знали,

Щоб ви день недільний чтили,

Свята шанували.

Щоби в свято не рубали,

В полі не орали

І коріння на городах

Своїх не копали.

Щоби в свято не робили

Старії й малії;

Щоб зарання всі стояли

В церковці святії.

Бо я дав вам для роботи

Шість днів на неділю,

А седьмий день для покою

Й найменшому зіллю.

Та ще кажу, щоб ви, люди,

Милосердя мали,

Калік, старців не гнушались,

Сиріт пригортали.

Щоби старших шанували,

Батька й неньку чтили

І що я лиш вам говорю

Теє все чинили.

І як будете ви, люди,

Теє все чинити,

Добре буде вам і дітям

В божім світі жити.

XIX

Як не будете чинити

Того, що я кажу,

Тяжко буду вас карати,

Тяжко вас накажу.

Пущу голод, стануть люди

З голоду вмлівати.

Пущу помір, зачнуть люди

Мором умирати.

Будуть війни між царями,

Межи королями.

Буде сварка, буде бійка

Межи всіма вами.

Син на батька, доч на неньку

Стануть підійматись.

Як вода, крівля по світу

Буде розливатись.

І тогді начнете, люди,

Мене пізнавати!

А як ні, то я ще тяжче

Буду вас карати.

Стануть громи сильні бити,

І небо блищати,

І град стане зілля ваші

В нивах побивати.

Злетять птахи, птахи злії

І будуть літати

І, літаючи, живих вас

Будуть заїдати.

Щоб ви, люди, гнів мій знали!

А ви розум майте

І мене до того гніву

Не допроводжайте.

Бути свідками неправди

Тяжко стережіться,

Людям кривди не робіте,

Дармо не кленіться!»

XX

Служба божая кінчилась,

Дзвони залилися,

Люди богу помолились

Да і розійшлися.

Розійшлися і зачали

За обід сідати;

Аж приходить і сам господь

До їдної хати.

І приходить з Петром-Павлом;

Просять його сісти,

Просять його за стіл сісти,

З ними разом їсти.

Сіли вони кінець столу,

От і борщ подали,

Стали їсти всі, і гості

Кілька ложок взяли.

За борщем подали кашу

Да й перепрошають,

Що на стіл подати більше

Нічого не мають.

А бог глянув на полицю.

«Що ж там на полиці?

Вареники, либонь? - каже,-

Або варениці».

«Де там вони узялися? -

Жінка говорила.-

То я вчора півмакітри

Черепах зловила!»

«Нехай будуть черепахи!

Нічого діяти!»

І з сим словом поклонився

Та й пішов із хати.

Жінці встидно чогось стало,

Беруть її страхи.

Глянь в макітру - а в макітрі

Справді черепахи.

XXI

Осінь була і минула;

Сніжки припадали.

І по селах, як звичайне,

Весілля настали.

Хлопці швендяли усюди,

Сватались, женились,

І дівчата коло хлопців

Вились, чепурились.

І багато через зиму

Дівчат зав’язалось;

Много хлопців-вітрогонів

Захазяйнувалось.

Та їдно лиш серед зими

По року новому

Було славнеє весілля

У селі їдному.

Чого думка лиш бажала,

Спекли, наварили,

І на вечір на багатий²¹

Христа запросили.

І балують собі гості

А було немало;

Стали їсти, стали пити -

Вина їм не стало.

І казав господь принести

Води із криниці,

І побігли за водою

Жваві молодиці.

І принесли, виливають,

Аж тут диво сталось:

Зо всіх відер, скілько було,

Вино виливалось!

Аж тогді по правді гості

Всі забалували,

І той вечір усі люде

Багатим назвали.

XXII

І у нас багатий вечір

Каждий рік буває,

І господь в криницях воду

В вино претворяє.

Лиш не знати, в яку пору,

В якую годину,

Щоб послати до криниці

З відрами дівчину…

Було раз уже пізненько;

Каганці згасали,

А подекуди хрещені

Вже й позасипляли.

Лиш в їдній убогій хаті

Скалочка диміла,

І на лаві при вечері

Вся сім’я сиділа.

І що господь дав - із’їли,

Стали воду пити;

І напились, помолились,

Тра начиння мити.

А при хаті на ту пору

Ні краплі водиці!

І взяла дівчина відра,

Пішла до криниці.

І набрала, і приносить,

В діжку виливає,

Коли дивиться - з відерця

Вино витікає.

Взяла друге... Ні! у другім

Чистая водиця…

І убогі вечір мали

Такий, як годиться.

XXIII

Ба ще й друге в світі чудо

В вечір сей буває:

Вся худоба між собою

В північ розмовляє,

Лиш послухати їх мову

Хто цікавість має,

Незабаром після того

Нагле умирає.

Був колись їден цікавий

Тую мову знати,

І пішов він під обору,

І став вартувати.

І от віл їден піднявся,

Тяженько здихає.

«Чого, брате, так здихаєш?» -

Другий віл питає.

«Як же ж мені не здихати?» -

Каже той до того.-

Завтра в яму повеземо

Господаря свого!»

І почув він - душа стала

Лиш на волосочку.

Живо в хату: «Жінко! Жінко!

Дай білу сорочку!»

Вмився, вбрався, як до смерті,

Богу помолився

І ще до світа, до рання

В труні опинився.

Плаче жінка, діти плачуть,

Полежав він добу,

І ті самі воли везли

Його тіло к гробу.

XXIV

Проминуло неділь з десять,

Може, й ще неділя,

Як Христос-господь заходив

На теє весілля.

І зібрав він тьму народу,

Тьму неізлічиму,

І із ними іде в місто,

В місто Русалиму.

І зачали діти з вербів

Гіллячки ламати,

І ламати, і під ноги

Господу кидати.

І господь гіллячки тії

Всі благословляє,

Напослідок сам нагнувся,

Їдну підіймає.

І потріпав Петра нею,

І став промовляти:

«Ще лиш тиждень - і великдень

Ви будете мати!»

А Петро підняв гіллячку

І Павла став бити,

Злегка бити і те саме

Йому говорити.

І зачали і всі люди

Вербу підіймати,

Підіймати, злегка битись

Та й і промовляти:

«Ой верба б’є, а не я б’ю,

Ще лиш тілько тиждень -

І наступить, і настане

В нас святий великдень!»

XXV

А тим часом бог приходить

Під тесові брами,

Входить в місто, а у місті

Аж кишить жидами.

І став господь їм казати,

Щоби віру мали,

Щоб на нашу святу віру

Всі поприставали.

Лиш «жид жидом», як той каже:

Віри не зміняє

Та ще й кпитися, поганий,

З господа гадає.

Ніяково й говорити,

Що вони зробили:

Взяли товстую жидівку,

Коритом накрили.

І приводять Христа-бога,

Просять угадати,

Що б за диво під коритом

Мало в них лежати.

А господь подумав трохи,

Так собі нібито,

Далі сміло жидам каже:

«Свиня під коритом!»

Жидова зареготіла,

Вдруг корито зняла,

Аж з-під нього не жидівка,

А свиня устала.

І бог вийшов з Русалими,

Вийшов, іде к морю,

К далекому іде морю,

На високу гору.

XXVI

А жидова, як те море,

Боввани збиває,

Лиш погляне на корито -

Пейси обриває.

Прийшов рабин їх Кайяфа,²²

І той зламав руки:

«Ловіть Христа! Беріть Христа

На страшнії муки!»

І гадають вони думу,

Як його зловити.

Аж являється Іуда

І став говорити:

«Я всі сховки його знаю,

Не журіться, люди,

І продам його на муки,

Тілько плата буде!»

«Якої ж ти хочеш плати?» -

Стали всі питати

І зачали у Іуди²³

Христа торгувати.

І на тридцять рублів рівно

Ціну тую збили,

І прокляті проклятому

Сріблом відлічили.

І нечистий злую душу

Ніби маслом маже,

І згорнув Іуда гроші

І рабину каже:

«В четвер, рівно вопівночі,

Будьте ви готові,

А тим часом, добрі люди,

Будьте ми здорові!»

XXVII

Матір божа тогді спала

На горі Оливній,

І над нею сни снувались

І страшні, і дивні.

І прийшов до неї господь,

Став її питати:

«Ой чи спиш ти, чи ти чуєш,

Рідна моя мати?»

«Ой, спала я, милий сину,

Спала, та збудилась,

І о тобі, все о тобі

Річ страшная снилась.

Виділа я, що ти, сину,

У саду молився,

Що опівночі з жидами

Іуда явився.

І зв’язали тобі, сину,

Пречистії руки

І повели до Кайяфи

На страшнії муки.

Тебе збили, ісплювали,

К стовпу прикували

І вінок терновий сплели

І коронували.

І із голови твоєї

Страшно кров спливала,

І плоть твоя пресвятая,

Як кора, спадала.

А потому, на Голгофі,²⁴

До хреста прибили

І ребро твоє святеє

Копієм пробили...»

«Все те правда,- господь каже,-

Все те живо буде:

Все те маю я терпіти

За мир і за люди!»

XXVIII

Наступає жильний вечір,²⁵

Сонечко згасає,

І апостолів до себе

Господь зазиває.

І зійшлися всі дванадцять.

Просить господь сісти

І зачав вечерю тайну

З ними разом їсти.

Повечеряв разом з ними,

Зо всіма простився

І пішов від них до саду,

І в саду молився.

І молився, і кривавий

З него піт котився.

І опівночі з жидами

Іуда явився.

І невірнії зв’язали

Христу-богу руки

І повели до Кайафи

На страшнії муки.

Стали бити і плювати,

До стовпа кували

І на голову пречисту

Тернину наклали.

І струями по всім тілі

Кров його спливала,

І плоть його пресвятая,

Як кора, спадала...

Аж приходить і Іуда,

Як глянув на муки -

Грішми в землю! А сам плаче,

Ходить, ломить руки.

Наостаток з того жалю

Прибігає к лісу,

І у лісі на осиці

Віддав душу бісу.

XXIX

А тим часом на Голгофу,

Стали бога вести

І звалили хрест на нього

І казали нести.

І іде він, і несе хрест;

Силоньки не має:

Що пройде їднії гони -

Та й із ніг спадає.

І за брамою звалився

І не може встати.

Аж несе їден убогий

Яйця продавати.

І кладе він їх під браму,

Бога підіймає,

Підіймає і хрест тяжкий

Нести помагає.

От і самая Гологофа…

Вбогий повернувся...

Коли гляне - його кошик

Злотом нагорнувся!

Та і яйця межи злотом

Були не пропали,

Лиш, на диво, крашанками

Й писанками стали.

І відтогді стали й люди

Писанки писати

І в великдень всіх знайомих

Ними дарувати.

А тим часом на Голгофі

Хрест угрунтували

І на ньому Христа-бога

Страшно розіп’яли.

Розіп’яли, руки й ноги

Цвяхами прибили

І ребро його святеє

Копієм пробили.

XXX

Тяжко мучиться наш господь,

Тяжко умирає,

І із жалю все замовкло,

Голосу не має.

Тілько горобці погані

Понад хрест літали,

І літали, і скакали,

І «жив-жив» кричали.

Терпів господь милосердний,

Далі став казати:

«Всяку птицю я приймаю,

Буду доглядати;

Горобця лиш не догляну

І не нагодую

І нечистому на волю

Погань ту дарую!»

І узяв їх чорт у руки,

Та й і доглядає,

І на Семена²⁶ мірками

Всіх переміряє.

Міряє їх в очереті

І мірчук збирає:

Їдну міру зоставляє,

Дев’ять мір пускає.

І від Семена до весни -

То і діти знають -

Горобці всі табунами

По світі літають.

XXXI

Вмер господь. А божа мати

Над морем сиділа,

Над морем вона сиділа,

Суху рибу їла.

Аж приходить Петро з Павлом:

«Вставай, божа мати!

Іди сина з хреста зняти,

В гробі поховати».

Як почула божа мати -

Руки заломила

І сухої половину

Риби опустила.

І ожила та півриба

І досі ведеться,

І та риба в нас, хрещених,

Камбулою зветься.

І устала божа мати,

Свого сина зняла,

Плащаницею покрила,

В гріб камінний вклала.

В гріб уклала і над гробом

Страшно голосила,

Доки стража того гробу

Камнем не закрила.

Стража камінь привалила,

Печать приложила

І край гробу поставала,

Огонь розложила.

І у нас часами хлопці

Теє споминають

І в суботу коло церкви

Огонь розкладають.²⁷

XXXII

От субота і минає,

Північ наступає.

Стоїть стража коло гробу,

Стоїть, не дрімає.

Але тілько за опівніч -

Аж печатка рветься,

Камінь з гробу підійнявся

І об землю б’ється.

Засіяло кругом гробу,

Стража утікає.

І господь наш і спаситель

З гробу воскресає.

І настав святий великдень,

Цілая неділя.

Всюди радість, всюди празник

І душі весілля.

І відвідав господь матір,

І усіх як треба,

І на шостії неділі

Вознісся до неба.

І вознісся бог на небо,

А ми тут жиємо,

Та колись і ми на небі

З господом будемо.

Тілько богу тра молитись,

Як годиться, жити,

І святую волю божу

Від душі чинити.

ЦАР СОЛОВЕЙ

(Казка)

Був собі журавель куций,

Хвіст закарлючив,

Наносив сінця

Повні ясельця.

Червона шапочка,

Красная казочка.

Чи казати, чи ні?

Приказка

ЧАСТЬ ПЕРША

I

За горами, за морями

Єсть велике царство:

Могучого Соловея

Сильне государство.

І в тім царстві круту гору

Річка підмиває;

Над горою Соловея

Пишний палац сяє.

Стіль - шкляная, в діамантах,

Стіни - криштальові,

Скрізь підлога золотая,

Двері - брильянтові.

У палаці на високім

Золотім помості

Стоїть престол Соловея

З слонової кості.

І на нім лежить держава,

Скіпетр і корона,

І шайки правдиві висять

На вагах закона.

І брилює царський палац,

Грає, як зірниця,

А навколо розвинулась

Пишная столиця.

І столиця вся обмита

Крепкими мурами,

І ті мури замикають

Дві залізних брами.

І від мідної дороги

З брами, як віднога,

Йде до самого палацу

Срібная дорога.

І землі ж мав Соловей-цар -

Боже, твоя воле!

На полудень степ тягнувся,

На опівніч - поле.

І як степ той, так і поле

Упирали в море;

На заході цілу землю

Розділяли гори.

І на північ від тих горів

Землю пущі вкрили,

На полудень росла травка

І джерела били.

І щасливо царював він:

Ворогів не було;

На заході було тихо,

Ніби сном заснуло;

З опівночі і з полудня

Брилювало море,

Да й з восходу йому було

Не велике горе.

Хоч Канчук, царевич сильний,

По степу шатався,

Но і той із Соловейком

Воювать боявся.

II

Була в царя Соловея

Красная столиця,

Но ще краща в него була

Молода цариця.

І любились цар-цариця,

Нігде правди діти;

І на радість і потіху

Дав їм господь діти.

Мали вони за три роки

Три хороших сина.

І першая із них була

Добрая дитина.

Така тиха, така мила!

Лиш на ноги стала,

Вже від рання до смеркання

Поля не кидала.

Все на полі, все на паші

З чередою ходить

І всі думи свого серця

Співами виводить.

І найбільше з него втіхи

Цар з царицей мали

І царевича малого

Пастушком назвали.

Середущий не так добрий,

Як проворний вдався

І ніколи, як і перший,

Дому не тримався,

Вигнув дужку з обичайки,

Зав’язав струною,

Зробив стрілку з очерету,

Засмолив смолою.

І бувало тілько встане,

З рання до смеркання

Скрізь ганяє і стріляє,

Робить полювання.

І із него цар-цариця

Свою втіху мали

І царевича малого

Всі мисливим звали,

Третій син їх був причепа,

Так і називався.

Чи від того, що він льоху

Нігди не кидався,

Чи від того, що до бочки

Коли прип’ялиться,

То бувало тягне-тягне,

Поки не звалиться;

Чи від того, що бувало

П’яним хилитався

І, щоб тілько не упасти,

Він за все чіплявся.

Так і жили й виростали

Царськії синочки;

Іден в полі, другий в лісі,

Третій коло бочки.

III

Ще цариця чує силу,

Ще й надію має,

Но Соловей занедужав,

Смерті виглядає.

Виглядає свої смерті

На гладкій підлозі,

Збілів волос його чорний,

Ніби на морозі.

І ослабли сухі руки,

Холодіють ноги,

І не може він підняти

Голови з підлоги.

Гаснуть очі, як ті зорі,

І життя згасає;

І жахнувся Соловей-цар

І дітей скликає.

І царевичі зійшлися,

Коло него стали,

Коло него разом стали,

Гірко заридали.

«Діти мої! - батько каже.-

Нічого ридати!

І цареві, хоть і цар він,

Треба ж умирати.

Як умру я... Діти-діти...

Станьте, не ридайте!..

Як умру я, моє тіло

В степу поховайте.

І по колії три ночі

Ходіть вартувати:

Там я буду свою землю

Дітям роздавати».

І насилу Соловей-цар

Руку підіймає;

Сини плачуть і ридають,

Він благословляє.

І царевичі склонились,

На коліна стали

І останній раз живого

Батька цілували.

Незабаром по умершім

Діти голосили;

Незабаром мертве тіло

В степу хоронили.

Хоронили й поховали,

Богу помолились,

Повернулись до палацу,

Сіли, зажурились.

Стали вагу розважати,

Думоньку гадати,

Як-то каждому прийдеться

Нічку вартувати.

IV

Нічка тиха. Зорі світять,

В небі місяць грає.

Степ туманом обгорнувся

І сном засипає.

Не шумить сухий чорнобиль,

Коник не стрекоче,

Перепілка не співає,

І вуж не сикоче.

І дрімає степ широкий,

І кругом біліє,

Тілько свіжая могила

На степу чорніє.

І в могилі Соловей-цар

Сном опочиває.

Над могилою царевич

Варту відбуває.

Відбуває самий старший,

Батька виглядає

І сумнії свої думи,

І співи співає.

Вдруг по степу загуділо,

Затряслась могила,

І царевич ізжахнувся:

Північ наступила.

І дух царя Соловея

Став наверх могили.

Як діамант, його шати

Пишнії світили.

І на вінку на смертельнім

Квітки виростали,

Виростали, розпукали,

Чоло обвивали.

І говорить він до сина:

«Сину ти мій милий!»

Іди, сину, ти на захід,

Вліво від могили.

Там ти будеш між горами

Свою землю мати.

Там ти будеш сам по собі

Царем царювати.

А за теє, що вартуєш

Ти могилу сюю,

Я сопілку золотую

Тобі подарую.

І як сумно в ню заграєш,

Усе засумує;

А як весело заграєш,

Усе затанцює».

Дух іздимів. І на землю

Ще роса не слала,

Як сопілка на могилі

Золота лежала.

І узяв її царевич,

З браттями простився

Та й на рідну сторононьку

Жити віддалився.

V

В другу нічку середущий

Варту відбуває

І стрілою на могилу

Землю підгортає.

І опівніч наступила,

Степ заколисався,

І дух царя Соловея

Сину показався.

І говорить він до сина:

«Сину ти мій милий,

Іди, сину, ти на захід,

Вправо від могили.

Там з лісами і звірами

Будеш землю мати,

Там ти будеш царювати,

Звірів полювати.

А за теє, що вартуєш,

Ти могилу сюю,

На потіху тобі, сину,

Коня подарую.

І як схочеш полювати

В добрую годину,

Через вуха лиш коневі

Перелізеш, сину».

Дух іздимів. Іще в небо

Зорі не уплили,

А вже коник вороненький

Стояв край могили.

І повів коня царевич,

З братом розпростився

І на рідну сторононьку

Жити віддалився.

В третю нічку наймолодший

Варту відбуває

І десятую бутельку

З горя випиває.

І опівніч наступила,

Степ заколисався,

І дух царя Соловея

Сину показався.

І говорить: «І ти,сину,

Хоть не вартий того,

А повинен долю взяти

В царя, батька свого.

Будеш, сину, мою землю

І мій палац мати,

Там з царицею ти будеш

Разом царювати.

А за теє, що вартуєш,

Я і сам не знаю,

Чим я тебе, п’яний сину,

Дарувати маю».

«Чим же, тату, дарувати?

Таку бочку дати,

Щоб із неї пити-пити

І не випивати».

Дух іздимів, зорі згасли,

І роса упала.

Аж тоді наверх могили

З вином бочка стала.

І пішов царевич з нею

І, ідучи, впився.

І в палаці на порозі

П’яний повалився.

VI

Ще причепа не проспався,

Лежить на порозі,

А вже Канчук з його військом

Б’ється на дорозі.

Да воно пак і не страшно:

В него війська много,

Та усе народ добірний,

Іден у їдного.

Да й Канчука з його військом

Лихо не узяло!

Бо вже справного такого

В світі не бувало.

І два війська ізійшлося,

Як дві сильних тучі;

Як блискавка, замигтіли

Палаші блискучі.

І без жалю січе палаш,

Списа серце коле,

І валяться трупом люди

На криваве поле.

Що раз гірше Канчукове

Військо налягає.

Що раз слабше його силу

Друге відбиває.

І сонечко на полудень

Іще не ставало,

А причепи усе військо

Покотом лежало.

Крик і галас у столиці:

Канчук у дорозі!

І цариця свого сина

Будить на порозі.

І причепа пробудився -

Нічого діяти!

Схватив бочку перед себе,

Давай утікати.

Тілько бочка будь здорова,

Пропадай, столице!

Пропадайте ви, палаци,

Й ти, стара царице!

А тим часом під столицю

Канчук підступає

І гарматами залізні

Брами розбиває.

Розбиває і ламає

Срібную дорогу

І в палаці добуває

Золоту підлогу.

І все військо нахапало

Срібла по кишені.

Осавули й отамани -

Злота повні жмені,

А царевич - діаманти.

І пішли з столиці...

Ще спасибі, що не вбили

Бідної цариці.

VII

Нічка тиха. Зорі світять.

В небі місяць грає.

Степ туманом обгорнувся

І сном засипає.

Не шумить сухий чорнобиль,

Коник не стрекоче,

Перепілка не співає,

І вуж не сикоче.

І дрімає степ широкий,

І кругом біліє,

Тілько свіжая могила

На степу чорніє.

І в могилі Соловей-цар

Сном опочиває;

Над могилою цариця

Тяженько ридає.

Вдруг по степу загуділо,

Затряслась могила.

І жахнулася цариця:

Північ наступила.

І дух царя Соловея

Став наверх могили,

Як діамант, його шати

Пишнії світили.

І на вінку несмертельнім

Квітки розпукали,

Виростали, розпукали,

Чоло обвивали.

І говорить: «Жінко люба,

Нічого тужити.

Кинь причепу і палаци,

В них тобі не жити.

Палац скоро завалиться,

І сліда не буде,

І столицю мою пишну

Занехають люди.

Бо причепа уже другу

Десь там закладає.

Заким тую, як старую,

Кине-занехає.

Не вертайся ти до него,

Жий собі на волі:

Не подбає син о тобі

При лихій недолі.

Жий на волі, на степові,

Дасть тобі бог доньку;

Та пригорне, приголубить

Твою головоньку.

І у дочки тої будуть

Золотії крила,

У тих крилах її буде

І воля, і сила.

І як ворог прилучиться -

Най тріпне крилами -

То посиплються, як порох,

Коні з козаками.

А з волосся буде мати

Отамана свого;

Нехай тілько не виходить

Замуж ні за кого».

Дух іздимів, і зірниця

Ще не засвітила,

Як цариця злотокрилу

Дочку породила.

VIII

Жиє собі на степові

Вбогая цариця.

Росте дочка злотокрила,

Як та чарівниця.

Росте вона щогодини,

Росте не літами.

Що загляне кругом себе,

То й питає мами.

Чи забринить коло неї

Пчілка або муха,

Чи зав’ється, защебече

Пташка-щебетуха.

«Скажи, мамо, що говорять,

Що вони щебечуть?

Чи то діти з вітром грають,

З ненькою лепечуть?

Чи то мати доньку кличе?

Скажи, моя мати.

Може б, і я полетіла

З ними погуляти?»

Чи комахів де загляне,

То і просить неньки:

«Подивися, моя нене,

На кузьки маленькі.

Як вони билину носять,

Комашню будують,

І ніч, і день коло неї

Сторожі вартують.

Подивися, як чужії

Разом ізійдуться,

Як кусаються, їдяться

І до смерті б’ються.

Мабуть, мамо, і комаха

Людський розум має,

Коли вона між своїми

Ворога пізнає».

Чи на степ широкий гляне,

Де дзвінок синіє

І під ним, як шовк зелений,

Трава зеленіє;

І вітрець весінній віє,

Травку нахиляє,

І по травці ніби хвилі

Гонить-наганяє:

«Мамо-мамо, як весело!

Чи ж ти розважала?

Перед тим суха билина

Поле покривала,

І валилась, крила поле,

Як суха костриця...

А тепер... ізнов на полі

Молода травиця!

Мамо-мамо, чи ж на світі

Так не все міниться,

Чи ж не там росте новеє,

Де старе звалиться?»

IX

Встає сонце від восходу,

Іде до заходу,

І нема сліда на небі

Після його ходу.

І куди воно заходить,

І де спочиває?

Скажи мені, моя нене,

Хто то розгадає?

І так сходить і заходить,

Може, з-перед віка,

І як глянеш - чи ж не тая

Доля чоловіка?

Зійде красний, як те сонце;

Світ його побавить,

І вмирає, і по собі

Сліду не оставить.

А на небі сонце вічно

Сходить і заходить,

Як же, мамо, теє сонце

Попід землю ходить?

Най земля стоїть на морі -

Де ж оперлось море?

Які ж будуть, моя нене,

Для води опори?

Як земля стоїть по собі

І опір не має?

Скажи мені, моя нене,

Хто її тримає?

І як висить на повітрі

Тяжка така брила?

Не згдаю, не зміркую,

Слаба моя сила».

Стане нічка, сходять зорі,

Місяць випливає..

«Звідки світло в синім небі? -

Дівчина питає.-

Чи то слуги божі світять

Свічі восковії?

Чи то сяють так на небі

Люди умерлії?

Чи то зорі, божі мислі,

Божая дорога?

Чи то, може, кажна зірка

Інший світ у бога?

Не зміркую, моя нене,

Гадки не згадаю.

Полетіла б, полетіла б,

Силоньки не маю».

І голубить її ненька,

К серцю пригортає

І милую свою доньку

Правди научає.

X

Росте дочка злотокрила,

Краси добирає,

А тим часом її ненька

З силоньки спадає.

Обсіклися пишні коси,

Снігом забіліли,

Поспадали повні личка,

Воском зажовтіли.

Очі в лоб позападали

І там позгасали,

І на лобі літа сумні

Сліди поорали.

І ослабли сухі руки,

Підкосились ноги,

Похилилась, як билина

Суха край дороги.

І згадала стара ненька

Смертную годину,

На могилу Соловея

Повела дитину.

І говорить: «Доню мила,

Поглянь кругом себе:

Доки зглянеш - все то буде

Суджено для тебе».

І поглянула царівна,

Видить - синє море.

Подивилася на захід -

Манячіють гори.

На восході чорний ворон

Понад ліс літає.

На опівніч орел сивий

Когті розправляє.

І говорить до царівни

Бідная цариця:

«Де спочили твої очі,

Там твоя границя.

Будь довільна своїм краєм.

Не бажай чужого,

Але нехай і чужії

Не займають твого.

Єсть у тебе в крилах сила -

Бийся, відбивайся.

Єсть у тебе в лобі розум -

Звести не давайся.

Стережися, доню, хмелю:

Хміль - погане зілля:

Платить мукою-тугою

За часок весілля.

Будь царівною довіку,

Замуж - то недоля:

Нема в світі, моя донько,

Як власная воля.

Рік від року сповідайся

У старій столиці

І не забудь царя-батька

І мене, цариці».

І цариця свою доньку

Поблагословила

І навіки свої очі

Темнії закрила.

ЧАСТЬ ДРУГА

I

Незабаром на степові

І Канчук конає,

Свої діти, свої слуги

З шатра висилає.

І виходять його діти,

Слуги виступають,

Ломлять руки, по цареві

Плачуть і ридають.

Лиш мізинець не ридає,

Шатра не кидає:

Заховався під постелю

І все розважає.

Встає Канчук із постелі

І трьома ключами

Відмикає круглу скриню,

Збиту обручами.

Достає нагай ремінний,

Кримку витягає,

Достає казан чугуниий,

Стиха промовляє:

«От нагай, що вражій силі

Давав наганяю,

Як бувало говорив я:

«Погуляй, нагаю!»

А то кримка-невидимка,

Що мене ховала,

Як у полі вража сила

Мене наганяла.

І казан!.. Не раз варив я,

Що йно попадалось;

І все військо було сите,

І ще зоставалось».

І узяв він тії річі,

К серцю пригортає,

Заливається сльозами,

Стиха промовляє:

«Річі мої дорогії!

Де мні вас подіти?

Віддав би вас своїм дітям,

Та не варті діти!

Закопаю я вас в землю,

Там лежіть довіка.

Нехай до вас не доткнеться

Рука чоловіка».

І викопав в шатрі яму,

Річі укладає

І землею засипає,

Тричі примовляє:

«Хто їх буде добувати,

Нагле най сконає;

Чия рука закопала,

Та най відкопає».

І втиснув коліном землю

І підвівся стиха.

Положився на постелю

І сконав до лиха.

II

«Добре, батьку, що сконав-єсь!

Синок промовляє.-

Чия рука закопала,

Та і відкопає».

І ще теплого з постелі

Волоче до ями

І розкопує ту яму

Мертвими руками.

І,розкопує, гадає:

«Все то моє буде,

І не видітимуть браття,

Не знатимуть люди».

А тим часом його браття

Своє пам’ятають:

Поробили в шатрі діри,

В шатро заглядають.

І но тілько докопався -

В шатро повбігали

І над батьком своїм діти

Сварку розпочали.

«Моя кримка!» - каже менший.

«Моя!» - середущий.

«Моя кримка! - каже старший.-

Я старший і дужчий».

І вхватили кримку в руки,

Кримки не пускають.

А тут раптом нахилились

І нагай хватають.

«Мій нагай! - говорить менший.-

«Ні, мій!» - середущий.

«Мій казан! - говорить старший.-

Я старший і дужчий.

І всі троє заціпились,

І нагай тримають,

І ще раптом нахилились -

Казан підіймають.

«Мій казан!» - молодший каже.

«Ні, мій!» - середущий.

«Мій казан! - говорить старший.-

Я старший і дужчий».

І зчепились за дідизну

І не помиряться.

І водяться по шатрові,

День і ніч сваряться.

І сваряться, не миряться,

Батька проклинають,

А тим часом ходять слуги

Да їм розважають:

«Царевичі наші любі,

Сваром не сваріться!

Ходіть лучче до причепи,

Миром помиріться».

І подумали три брати,

Покидають степи

І на північ, у столицю,

Ідуть до причепи.

III

Прийшли брати у столицю,

Палац відпитали

І приходять до покою,

Край порога стали.

А в покої сам причепа

На високім троні,

Кучерявий хміль повився

На його короні.

Коло него, ступнем нижче,

Сидять сенато́ри,

А за ними їднорали,

Пани й асесори.

За панами осавули,

Як свічки, стояли,

А за ними прості люди

Мовчки уклякали.

У царя на відер двоє

Чаша брильянтова,

І на чаші стоїть надпись:

«Тут правда царьова».

І цар нею вино тягне,

Відром - сенатори,

Піввідерком - їднорали,

Оком - асесори.

Пани пили із півока,

З кварти - осавули,

Прості люди то з бляшанки,

То з бичка тягнули.

Наоколо часовії

Стіни підпирали,

І, як ружжя, довгошиї

Бутельки тримали.

Підступили, поклонились

Діти Канчукові.

«Розсуди нас! - говорили

П’яному царьові.-

Розсуди по правді божій,

А не чоловічій:

Нам осталось після батька

Три чудесних річі.

І першая із тих річів -

Канчукова кримка,

І та кримка не простая -

Кримка-невидимка.

Друга річ - нагай ремінний,

Тільки-но сказати:

«Погуляй на кім, нагаю!»

То й зачне гуляти.

А з казана, щоби їли

Всі на світі люди -

Скілько страви ізварити,

Стілько в нім і буде.

Отаке-то, ясний царю!

Ми й самі не знаєм,

Як ті речі між собою

Поділити маєм.

Чи три річі взяти разом

Судиш ти їдному?

Чи каждому їдну взяти?

І котру якому?»

IV

«Не журіться, царські діти,

Діти Канчукові:

Передайте ви ті річі

Нашому царьові.

Цар розсудить, кому взяти!» -

Слуги враз сказали.

І царевичі причепі

Свої річі здали.

А причепа тії річі

На столі складає

І встає із свого трону.

Стиха промовляє:

«Свідок бог, суджу я правду,

І всі добрі люди:

Хто із вас братів поборе,

Усе того буде».

І в минуті двоє старших

Раптом ізчепились.

Ізчепились і до крові,

Як ті півні, бились.

А молодший лиш на кримку

Скоса поглядає...

Ніби місце дає браттям,

К столу підступає.

Вже і тому, і другому

Боки посиніли,

Вже крівлею тому й тому

Губи закипіли.

А все вони таки б’ються,

Миром не миряться;

Наостаток враз без сили

Покотом валяться.

Плещуть свідки у долоні,

І цар помагає,

А мізинець помаленьку

Руку протягає.

Хвать за кримку! Да на себе!

Давай утікати!

Сенаторам через плечі,

Людям через п’яти!

«Ловіть його, бісурмана!» -

Усі закричали.

А він уже за порогом,

Поминай як звали!

«Ну, пустили того біса,

Хоть тих не пускайте!

Не пускайте бісурманів,

Зараз порубайте!»

І царевичів безсильних

На шматки зрубали,

І собі нагай ремінний

І казан узяли.

А мізинець-невидимець

З страху чи із горя

Десь погнався через степи

До самого моря.

V

На полудень від заходу

Пишна, як дівчина,

Розвинулась і дрімає

Сонная долина.

У головах терен в’ється,

Шию обвиває

І квітками й ягідками

Голову вбирає.

Від восходу, як покрівля,

Відкотилось море,

Від заходу при долині

Стоять сиві гори.

Стоять гори при долині,

Ніби батько й мати.

І вартують, доки буде

Їх дитина спати.

І вартують з-перед віку

І думу гадають,

Та на сонную дитину

Сльози проливають.

І на ноги спаде слізка -

І, як невидимка,

Закриває її чари

Встидливая димка.

І та димка зеленіє,

Вабить і лякає,

Вбитому життя дарує

І сама вбиває.

І на стан сльоза упаде -

Кругом обіллється,

Опереже стан тоненький,

В вузлик завинеться.

Завинеться і дівочі

Чари замикає,

І два кінці, як дві бинди,

В море опускає.

І на груди сльоза впаде,

І до серця ллється,

Доки в серці у гарячім

З вогнем не зійдеться.

І лиш тілько ізійдеться,

Парою злітає

І у сонної долини

Груди підіймає.

Підіймає повні груди,

Груди пробиває

І гарячою водою

На світ випливає.

Плачуть гори, течуть сльози

Віки, не годину.

Но ті сльози не збуджають

Сонную долину.

Плачуть гори з-перед віку

І не перестануть,

Тілько й легше горам стане,

Як на море глянуть.

Море тихе, море ясне,

Як дитя, дрімає,

А за морем свята церква

І хрест святий сяє.

VI

В сій долині межи морем,

Терном і горами

Жив собі пастух-царевич

З своїми стадами.

Живе собі, як пташина

На святії волі,

Коло него стада бродять

На шовковім полі.

А він собі під оріхом

Лежить на травиці,

І в травиці червоніють

Спілі полуниці.

А навколо на деревах

Фіги і мигдали.

Померанці і цитрини

Гілля повгинали.

Там спадають спілі сливи,

Жовтії морелі,

А там тілько доспівають

Ріжки і дактелі.

На відклонах спілі дині

Й кавуни пестріють,

І над ними винограду

Китяхи синіють.

І в долині над зіллями

То метелик грає,

То жебонить бідна пчілка,

В квітку заглядає.

А в повітрі над садами

Грають божі птиці,

І над ними, як склепіння,

Небо без границі.

А по небу плине сонце,

Тає на долину

І, як ненька, огріває

Рідную дитину.

Опочине ясне сонце -

Місяць випливає.

Безграничнеє склепіння

Зіроньками сяє.

І весело зорі грають,

Мигтять і міняться

То погаснуть, потемніють,

То знов загоряться.

Тілько місяць, місяць думний,

Знать, своє гадає:

Мірним ступнем поміж зорі

К заходу ступає.

Хіба тілько, як проходить

В небі середину,

Стане, думний, і погляне

В сонную долину.

А в долині туман бродить,

Убрус випрядає

І на сонную долину

Стиха накидає.

VII

І як в небо сходить сонце

І як з неба сходить -

Стає пастух на долині

І думу виводить.

І стихає все навколо -

Від орла до пчілки,

Все живеє й неживее

Слухає сопілки.

І та дума, його дума,

Ніби з неба ллється,

І широко, і далеко

За межу несеться.

Раз виходить піп із церкви,

Кондаки співає,

Коли чує, аж за морем

Якась дудка грає.

«Га! - подумав.- Певно, люди

Зайняли долину.

Піду-но я що випрошу,

Хоть на сорочину»,

І зібрався піп убогий,

Пішов понад море

І приходить на долину,

Під високі гори.

Аж навстрічу йде царевич,

З попом привітався.

«Чи здалека ви, панотче?» -

Батюшку спитався.

«Я з-за моря,- піп говорить,-

Я з-за моря, сину,

І бідую Христа ради,

Мало що не згину.

Я вдівець, не маю жінки

І дітей не маю

І за церкву лиш їдную

Та за душі дбаю».

«Будьте ласкаві, панотче,

В мене відпічніте,

Не цурайтесь мого хліба,

Сядьте, закусіте».

Простелив піп свою рясу,

На траві сідає;

Пастух ходить коло него,

Щиро угощає.

І наївся піп убогий

І хрест святий тво́рить,

І дякує співакові,

Дякує й говорить:

«О, спасибі! Добре, сину,

Ти людей приймаєш,

Тілько шкода, що до того

Вина не тримаєш.

Знаєш, сину, вино добре,

Письмо святе каже,

Веселить смиренне серце,

Маслом душу маже».

VIII

«Вибачайте мні, панотче,

Я ще не розжився,

Ще і року не уплило,

Заким поселився.

Розжиюся, і як будуть

Мене знати люди,

То на втіху добрих гостей

І то в мене буде.

На сей раз, святий панотче,

Прошу, не судіте,

А убоге господарство

Поблагословіте!»

Спершу вийшли на озера,

Де між купинами

Пливали собі на волі

Гуси з лебедями.

І піп руку підіймає

І благословляє,

А тим часом пастухові

Стиха промовляє:

«О, хорошії ж лебідки

Й гуси маєш, сину!

А годилось би й на церкву

Дати десятину».

І дарує він найкращу

Гуску і лебідку,

А піп тільки-но погладив

Куцую борідку.

Ідуть далі понад річку,

Аж на оболоні

Табуном на волі грають

Розкошнії коні.

«Благословить тобі господь

І ті коні, сину,

Лиш не жалуй в святу церкву

Дати десятину».

І вибрав він пару коней

Під масть і під міру

І дарує і ті коні

В церкву на офіру.

Перейшов піп вздовж і навхрест

Всю його долину

І на церкву ізі всього

Вибрав десятину.

Наостаток в него видить

Дудку золотую,

І на дудку піп зливає

Благодать святую.

«Всяка дудка твоя буде

Повна благодати,

Тілько, сину, треба сюю

На святе віддати».

«Вже за сеє, святий отче,

Прошу вибачати,

Дудка - батьків подарунок,

Не можу віддати».

«Ну спасибі і за теє!

Думає попина.-

Церкві хвала подобає,

Мені - десятина».

IX

Тілько-тілько що царевич

Батюшку відправив,

І отець чеснії стопи

За море направив -

Аж з-за терену густого

Німець показався.

Іде - пастух поклонився,

«Звідки?» - запитався.

«Я сем, члечку, вбогий немец,

Фон Австрія з родем,

Жиє собі тілько штукем,

З чужим хлебем-водем.

Як сват сватем, нам Австрія

Хлеба не родзіла,

Тілько з вогнем нас паліла,

З водем нас топіла.

З такем бідем немец нігди

З хлебем не працовал,

Тілько ходзіл із олейкем,

Штуки показовал».

«Що ж то в тебе за олейки?»

«Вшельке, мілий члечку:

І от тего, жеби члечка

Покохал дзівечка,

І од глави, і од очу,

Од боку болення,

От седзення і стоєння,

Піця і єдзення».

«Як такії ж то олейки,

То сховай для себе.

Ще цікавий би я знати,

Що за штуки в тебе?»

«О, я славне умім штуки,-

Хитрий німець каже.-

Тілько заплаць, мілий члечку,

Вшельке ці покаже.

Ото, члечку, і даремне

Маш ламане штуке...»

Перегнувся назад німець,

Падає на руки.

І руками вперся в землю,

Ноги підіймає

І стоїть ногами вгору,

Ніби чорт тримає.

І здихнув пастух-царевич,

Просить німця встати.

«Що ти робиш з себе, німче? -

Став йому казати.-

Не пристало чоловіку

З себе сміх робити.

Чоловіку завше треба

Чоловіком жити.

Я дам тобі, чоловіче,

Всього для початку,

Та возьми, піди додому,

Збудуй собі хатку.

Сій, ори, працюй, трудися,

Як всі добрі люди,

То із тебе поміж люди

І сміху не буде».

X

Після німця якось господь

Того не доводив,

Щоби ще хто на долину

Жебрати приходив.

І пастух поставив хатку,

Хліб зібрав завчесне

І спокійно жив в долині

До самої весни.

Стала весна наступати,

Піст святий кінчатись,

Ще лиш тиждень - і великдень,

Треба сповідатись.

Із суботи на неділю

Йде пастух із дому

І приходить, поклонився

Богові святому.

Поклонився і громаді,

Край попа вклякає,

А піп сидить в патрахілі,

Йому промовляє:

«Доки в церкву не положиш

Дудки золотої,

Поти тобі не прокажу

Сповіді святої».

І встав з місця, пішов в олтар

І вечерню править,

А пастуха коло серця,

Мов кліщами, давить.

Вийшов з церкви за дзвіницю,

Ходить і блукає.

Аж приходить попів наймит

Да і розважає:

«Не журися, пане-брате!

До землі бідою!

Мало чого піп не каже!

Ходи-но зо мною.

Ти думаєш, що він справді

Так за церкву дбає?

О, бодай так! Все то, брате,

Собі забирає.

А як мучить на соломі

Бідну худобину!

Ходи хіба, та оглянеш

Свою десятину».

І пішов пастух, оглянув,

Аж жаль йому стало!

У голодної худоби

Й стебла не лежало.

«Та де йому,- наймит каже,-

За худобу дбати!..

Він за теє тільки дбає,

З ким би йому спати.

Та ще в хаті із ким-небудь

То й спати не буде.

Не пристало, каже, в хаті -

Будуть знати люди.

А нагорі іще здавна

Солом’яник має,

От туди він своїх гостей

На нічліг приймає»,

XI

«О, спасибі тобі, брате,-

Пастух обізвався,-

Що ти правду розказати

Не полінувався.

А не знаєш, чи сьогодня

Буде молодиця?»

«Як не буде? Та без Гриця

Й вода не святиться».

«Добре ж, брате. Я тут буду

О пізній вечері.

Не забудь лиш відімкнути

Затильнії двері».

Пішов пастух по сопілку,

Назад повернувся;

Увійшов в затильні двері,

В кутку пригорнувся.

І поглянув кругом себе.

Всюди темно й тихо;

На горі лиш по минутах

Шелепає лихо:

Далі чує тихий голос:

«Годі, серце, спати:

Збирається сильний турок

Москву воювати».

«Не боїться Москва турка,-

Хтось говорить знова,-

Коли турок хоче битись,

То Москва готова».

А пастух пождав минуту

Та як стане грати!

Давай усе неживеє,

Як живе, скакати.

Скачуть відра із водою,

Кадка з буряками,

Скачуть лавки і полиці,

Мисник із ложками.

Скаче в сінях стара ступа,

Як жива неначе.

І нагорі підійнявся

Солом’яник, скаче.

Верещить піп, репетує,

Кричить молодиця,

Солом’яник скаче-скаче

І згори валиться.

І довго піп джмелів слухав,

Не міг з місця встати.

«Ото було вам, панотче,

Дудки не бажати».

А пастух пішов в обору,

Вигнав десятину

І погнав її на пашу

На свою долину.

Гусака лиш забув взяти

У отця святого;

Його рано серед хати

Спік отець живого.

XII

Чи подужав піп за морем,

Пастух не питався;

Найшов церкву за горами

І до тої вдався.

Там і сповідь проказали,

І запричастили,

І без плати на великдень

Паски освятили.

Забув пастух їдно горе,

Друге наступає:

Що день божий з його стада

Все щось пропадає.

А то качка десь пропаде,

А то і овечка,

А то гуски не долічить,

А то і бичечка.

Різно бідний пастух думав.

Звісно, в кого згуба,

Ще й у того до причинку

Гріха повна губа.

Напослідок - що робити!

Пастух засідає.

Коли гляне, поміж терен

Німець пролізає.

Пролізає... Ще нічого:

Може, і не красти,

Може, в гості йшов, сердешний,

Та не міг попасти.

От пастух і виглядає,

Що то буде з того.

Німець виліз, кругом глянув...

Ні, нема нікого.

А тут саме коло терну

Череда стояла.

Він живенько за ягнятко -

Та у терен драла!..

«Почекай же, бісів німче!» -

Пастух розважає.

Взяв сопілку, засів знову,

Німця виглядає.

Тілько німець заліз в терен -

Дудка як заграє!

Німець скаче, німець плаче -

Не рад, та гуляє!

І обдерлась сурдутина,

Стало тіло голе;

Німець плаче, німець скаче,

А тернина коле.

І пограла ще сопілка,

Й перестала грати,

Ледве живий вийшов німець

І став промовляти:

«Нех же є́му маць мордує

З такем дудкем є́го!

Троха-троха не змордовал

Немца убоге́го!»

Аж відтоді на долині

Жив пастух щасливо:

Його щастя, його долі

Ніщо не мутило.

ЧАСТЬ ТРЕТЯ

I

Що ж царівна злотокрила

На степу гадає?

Чи по неньці-голубоньці

Сльози проливає?

Чи літає в степу, грає?

Чи хазяйством рядить?

Чи затялась із сусідом

І війну провадить?

Чи й її «ламане штуки»

Німці приставляють?

Чи і в неї десятини

Люди вимагають?

Проливала вона сльози

По неньці-цариці,

Та що ж мертвому поможуть

Наші жалібниці?

Проливала вона сльози

У мертвого тіла,

Поховала, й перестала,

І повеселіла.

І жиє собі на полі

Молода царівна,

Куди гляне не погляне -

Земля рівна-рівна!..

Її шати - пишні крила,

Ліжко - пух-травиця,

Дах палацу - синє небо,

А стіни - границя.

В її крилах, злотих крилах,

Слуги й оборона,

Її сила, її слава,

Доля і корона.

І не знає вона смутку;

Не відає горя,

Встане рано, пролетиться

До синього моря.

Умиється, як лебідка,-

І в стару столицю!

І молиться там за себе,

Царя і царицю.

І лроскури лиш дождеться -

На степ відлітає

І о світі, і о людях

Думоньку гадає.

І щасливо упливали

Дні її за днями,

Доки й туди не забралось

Лихо з пазурами.

То не німці гнули штуки,

Добро розкрадали,

Не попи то десятину

В неї вимагали.

То все війни тяжкі були,

Де крівля все лилась,

Де й царівна злотокрила

Ледве не залилась.

II

Раз десятий чи двадцятий

Пташка злотокрила

В синє море купатися

Через небо плила.

І тоненькеє повітря

Крила розсікали,

І на крилах лучі сонця,

Як діамант, грали.

І прибула аж до моря,

Звилась над скалою

І на скалу опустилась

Легкою ногою.

І дивилась довго в море,

Довго виглядалась,

Знать, собою, як у люстрі,

Пишна, любувалась.

І махнула криленьками,

І на воду сіла,

І облилась вода чиста

Кругом її тіла.

І облилась кругом тіла,

І що ї чарує,

Коло того вона в’ється,

То вона цілує.

Аж тут, мабуть, від причепи

На ту саму пору

Прибув кримчук молоденький

В невидимці к морю.

І поглянув - що за диво!

Дівчина і птиця!

Крила злотом відбивають,

Сама - як зірниця.

І поглянув - серце мліє.

Так би й розтопилось!

Так здається, що б водою

Навкруги обвилось!

Але дівчина на морі,

Як її достати?

Хіба, заким з моря вийде,

Треба почекати.

І обмилася царівна,

І з води виходять,

І на ній вода росою

Сходить і не сходить.

Ніби трудно, ніби нудно

З нею розлучатись,

Ніби б хтілось ще минутку

З нею позостатись.

А царевич чуть не гине!..

Лиш з води ногою -

У царівни стан тоненький

Обвинув рукою.

Вона чує, та не видить,

Мов дух святий з нами,

І злякалась, обмахнулась

Обома крилами.

І, на щастя, невидимка

З голови злетіла.

Той - до кримки-невидимки,

Вона й полетіла.

III

Оглянувся невидимець,

Поминай як звали!

Тілько крила на повітрі

Махами махали.

Полинула голубонька

Десь до полуночі,

І дивилися-дивились

Кримчукові очі.

І дивились, поки любка

В крапку не зменшилась,

Поки й крапка не іщезла,

В небі не розплилась.

«Нехай море висихає,

Камінь розпукає -

Таки знайду тебе, пташко!

Кримчук промовляє.-

Полети ти на край світу,

В ледянеє море,

Заховайся межи пущі,

Високії гори.

Не кримчук я - невидимець,

Коли за тобою

Я не стопчу кругом світу

Босою ногою.

О, найду я тую пташку,

Впаду на ї груди,

І чи миром, чи війною

Моя вона буде».

І насунув невидимку,

Зміряв слід очами

І пішов у степ шукати

Дівчини з крилами.

І блукав він по степові

Від самого рання,

І шукав він голубоньки

Зрання до смеркання.

І вже сонце погасає,

Вечір вечоріє,

Кримчук видить: на степові

Насип зеленіє.

Кругом насипу крутого

Утоптане поле,

Кругом поля все чорнобиль,

Перекотиполе.

І іде він через поле

Да і розважає:

«Коли поле так убито,

Хтось тут жити має.

Може, якраз попаду я

Пташку злотокрилу?»

І проходить через поле,

Лізе на могилу.

Вилізає. Нема пташки.

Нічого діяти!

Може, пташки нема й дома,

Треба почекати.

І сидить він і дрімає,

Аж ніч наступає,

Засвітили ясні зорі,

Місяць випливає.

IV

А царівна злотокрила

На всеношні була

І о пізнії вечері

На степи прибула.

І прибула на могилу,

Проскуру спожила,

Хоче спати... Що за диво!

Засвербіли крила.

«Стійте, крила, не свербіте,-

Любка обізвалась,-

Нема сили, щоб зо мною

Билась-воювалась.

Єсть над морем невидимець,

Але й його кості

Не занесе ворон чорний

До царівни в гості».

«А може, той невидимець

І сюда забрався?» -

І зняв кримку-невидимку,

Любі показався.

«Що ж, царевичу могучий?

Чи будемо битись?

Чи, як добрії сусіди,

Будемо миритись?»

«Не прийшов-єм я, царівно,

Із тобою битись,

А прийшов-єм помиритись,

З тобой оженитись».

«Дякую за добре слово

І мирюсь з тобою,

Но я нігди нічиєю

Не буду жоною.

Не можу я вийти замуж,

Поки силу маю,

І тогді не вийду замуж,

Як силу втеряю.

Бо хоть би сама я хтіла,

Не допустить сила,

Щоб жоною кому була

Пані злотокрила.

А відбийте в мене силу -

Що із мене буде?

Ні я людей не захочу,

Ані мене люде!..»

«Клянусь пеклом! - кримчук каже.-

Клянусь головою,

Як не миром, то війною,

А женюсь з тобою!

Лиш як крилам страшна кримка,

Кримці страшні крила,

Так самим нам не годиться

Битись, злотокрила.

А поставим в поле військо,

Військо буде битись,

А ми здалеку від себе

Будем лиш дивитись.

А з сим словом, злотокрила,

Будь же ти здорова!

Моє військо буде завтра,

Будь і ти готова».

V

У неділю злотокрила

Рано пробудилась,

Полетіла у столицю,

Богу помолилась.

Відслухала службу божу,

Проскуру узяла

І на степи повернулась,

На могилі стала.

Тілько стала на могилі,

Проскурку спожила,

Коли гляне - через степи

Іде вража сила.

І стріпнулася царівна

Обома крилами,

І посипались, як порох,

Коні з козаками.

І зайняли ціле поле,

І на полі грають,

Довгі піки виміряють,

Палашами мають.

Вогню крешуть, люльки курять,

Луки натягають,

Кричать, свистять, галасують,

Пісеньки співають.

І побавилась царівна,

Волос вириває

І гетьмана з булавою

До них посилає.

Як гетьмана увидали -

Не то щоб злякались,

А так, звісно, для порядку

В сотні позбирались.

Прийшов гетьман, обдивився:

«А що, милі братця?

Кримчук іде на царівну -

Треба воюваться».

«Та як треба, то і треба!» -

Козаки озвались

І всі разом з отаманом

У степи погнались.

І війна ж то закипіла!

Боже, твоя воле!..

Людські трупи, як солома,

Укривали поле.

А живії по коліна

У крівлі бродили

І різались, і рубались,

З місця не сходили.

І тогді лиш на степові

Різня перестала,

Як вся сила кримчукова

Покотом лежала.

Після того вражі трупи

Три дні хоронили

І над ними насипали

Високі могили.

А царевич невидимець

Із такого горя

Відцурався і царівни

І пішов до моря.

VI

Ще травою не покрились

Чорнії могили,

Іще крові на степові

Дощі не відмили,

Ще царівна й після сего

Балу не проспалась,

А для неї уже друга

Учта готувалась.

Біда нігди к чоловіку

Їдна не приходить,

А все кілька на підмогу

З собою приводить.

Лиш заким-то на степові

Учта тая буде,

За царевича мисливця

Спогадайте, люди.

На опівніч від заходу

Єсть ліси дрімучі,

Їх границя - гори й море,

Болота і кручі.

І ті гори на полудні,

Болота - з восходу,

Бурштин-море - з опівночі,

Кручі - від заходу.

Не садила ліси тії

Рука чоловіка:

Тії пущі, знать, стояли

Від початку віка.

І в тих пущах ісплелися

Берест і кленина,

Граб, і ограб, і крушина,

Вільха, і ліщина.

Ісплелися і обнялись

Браття молодії,

А під ними догнивають

Їх батьки старії.

Догнивають, ніби трупи,

Кора порохніє,

І, як кості, недогниле

Дерево жовтіє.

І, як тіло умерлого,

Кора відпадає,

І по нії гробак лазить,

Покорму шукає.

І їдні вже ізогнили,

Другі догнивають,

А їднолітки живії

Віка доживають.

То ще дуби, старі липи

На ногах держаться;

Но і тії незабаром

Трунами зваляться.

І в тих пущах від потопу

Люди не ходили,

Там літали тілько птахи

Та звірі бродили.

VII

Серед пущі тече річка,

А при ній поляна,

І поляна - то столиця

Мисливого пана.

І нема на ній палацу,

І не видно стайні,

Тілько трава зеленіє

Буйна по поляні.

І по траві по зеленій

Кінь вороний бродить,

Прищурює віщі вуха,

Головою водить.

А під липою старою

Пан відпочиває,

Заким встане й полювання

Коню загадає.

І як тілько загадає,

Віщий кінь приходить,

Ліве вухо нахиляє,

Як трубу розводить.

І царевич улізає,

Правим вилізає

І, облитий сріблом-злотом,

На коня сідає.

Після него скачуть люди,

Їдні з рогачами,

Другі з ружжами, сітками,

Треті із хортами.

То на конях, то без коней,

Всякі виступають,

Виступають, кругом него

Поле укривають.

Укривають ціле поле

І ждуть приказання,

Як прикаже пан мисливий

Мати полювання.

Скаже птахів полювати -

Летять поверх пущі;

А звірину полювати -

Летять через гущі.

І вже най стома ногами

Звір який втікає,

Або най стома крилами

Пташка улітає,

Най зайде в трістя-болота,

В прірви, на дно моря,-

Попадеться лиш на око -

Не втече небора.

А кінчилось полювання -

Ізнов на поляну!

Кінь стає і вухо праве

Підставляє пану.

І заграють кругом труби,

І пан улізає.

Улізає, розбереться,

Лівим вилізає.

Потім челядь улітає

І там зостається,

Потім пан лягає спати,

А віщун пасеться.

VIII

Так і жив собі царевич

На своїй поляні,

Тілько й думи в него було,

Що о полюванні.

І в тих думах кілька років

В вічність полинуло,

І літа ті найщасливші

Для мисливця були.

Після того із шостого

Чи з седьмого року

Залягла йому гадюка

Край лівого боку.

І згризала йому серце

Зрання до смеркання,

І натхнула тяжкі війни

Замість полювання.

Отакі-то речі були!

Певними часами

Полював собі мисливий

Межи болотами.

І вбив сарну, кілька зайців,

Вовка і лисицю,

Наостаток несподівно

Напав на куницю.

Летять слуги і мисливий,

Хортів поспускали,

А куниця на болото,

Поминай як звали!

Біжить вона болотами,

Полем, чагарями,

Біжить ззаду і мисливий

З слугами, хортами.

Убігає кунка в степи,

Ба й ті не вертають

І в густий бур’ян високий

З псами убігають.

І ганяли, не догнали,

І в степу зблудили,

І насилу приблудились

На ніч до могили.

І кругом могили стали,

Стали розважати,

Чи додому повертатись,

Чи тут ночувати.

Розсудили ночувати

Слугам серед поля,

Царевичу - на могилі,

Коли буде воля.

І подякував царевич

За їх раду милу,

І пришпорив вороного,

Їде на могилу.

IX

А царівна злотокрила

На могилі спала...

Крила раптом засвербіли,

І царівна встала.

Перед нею в злоті-сріблі,

Гарний, уродливий,

Стояв конем на могилі

Царевич мисливий.

І поглянула царівна

Навкруга могили,

А там люди пішо й кінно

Ціле поле вкрили.

І поглянула, питає:

«Звідки, добрі люде?

Чи війна у вас зо мною,

Чу супокій буде?»

І царевич відвічає

Панні уродливій:

«Я - царевич із поляни,

То мої мисливі.

Ми куницю полювали,

Да в степи загнали,

Не догнали,заблудились,

Сюди приблукали.

Просимо тебе, царівно,

На нас не гнівися,

Що без волі ми твоєї

В степи ввігналися»,

«Коли так,- царівна каже,

Я жалю не маю,

Кілько схочете - полюйте,

Я вам позволяю.

Ще годилось би вас, гречних,

Переночувати,

Но я - панна, ти - кавалір,-

Прошу вибачати...»

«Дякуєм тобі, царівно,

І святому богу,

Тілько звідси на поляну

Покажи дорогу».

І царівна показала:

«Так тримайтесь, люде:

Перше кий вам попадеться,

Потім жито буде.

І від жита на полудень

Там пішло ще наше;

А від него на опівніч

Все то буде ваше».

І подякував царевич,

Шапкою склонився,

З вороного перегнувся,

З панною простився.

Зібрав слуги і поїхав

На свою поляну

І все думав за царівну

Любу та кохану.

X

Звела з розуму царівна

Мисливого-пана,

І огидла йому пуща,

Збридла і поляна.

І чи спить він, чи дрімає,

Чи думу гадає,-

Його думка край могили

На степу літає.

І літає коло тої,

Которую любить,-

Обіймає і цілує,

Ластить і голубить.

Нащо ж думи, нащо ж мари

Про пишнії чари,

Коли з ними враз по серці

Бродять чорні хмари?

Спив і я той прикрий келих

За здоров’я долі,

І з похмілля моє серце

Розривають болі.

Правда, мило мені було,

Як дівча обняла

І опущене покрівля

З думки підіймала,

І на розум накидала.

Правда, мило було!..

Моє серце в океані

Розкоші тонуло.

Я забув про все на світі,

На все не вважав-єм,

Я й себе забув самого,

Мало пам’ятав-єм.

Спам’ятався... вона щезла!..

Розум холодіє.

Лиш нещасна моя думка

Росте та повніє.

В якім смутку, в якім жалі

З нею я блукаю,

В яких муках, тяжких болях

На світ породжаю.

Зв’янув мій вінок рутвяний,

І вона причина,

І хто знає, чи пригорне

Хоть дитя-дівчина!

Нащо ж думи, нащо ж мари

Про пишнії чари,

Коли з ними враз по серцю

Бродять чорні хмари?

І роздумав пан мисливий:

«Нічого гадати.

Лучче бути у царівни,

Правду розказати».

XI

І пішов він до царівни:

«Панно злотокрила,

Ти строїла моє серце,

Розум погубила.

Верни розум, віддай серце,

Зжалься надо мною,

Прийми моє вірне слово,

Будь моєй жоною!»

«Царевичу любий, милий!

Вибачай, що скажу:

Я своєї головоньки

Нігди не зав’яжу.

Доки сила єсть у мене,

Хоть би й я хотіла,

Не допустить мене замуж

Моя власна сила.

А як доля мене зрадить,

Сила збита буде,

Ні я людей не полюблю,

Ані мене люде.

Царевичу любий, милий!

Щиру правду кажу:

Я своєї головоньки

Нігди не зав’яжу».

«Чари мої, небо моє!

Зжалься надо мною!

Не жоною - бог з тобою,-

Будь хоча й сестрою!

Позволь мені на степові

Вічне полювати,

Вічне тебе оглядати,

З тобой розмовляти!»

«Позволяю-позволяю

І буду сестрою,

Лиш неслави, тебе прошу,

Не роби зо мною».

І, як рідная сестриця,

З братом обійнялась,

Пригорнула його к серцю,

Щиро цілувалась.

І що ж? Легше тепер стало

Мисливому-пану,

Коли він сестрою має

Дівчину кохану?!

Но чи ж легше: води хтіти,

Питоньки просити,

У воді по шию бути

І води не пити?

Що йому за доля була

Ї сестрою мати?

Що за щастя йому було

З нею розмовляти?

Тілько дума за думою

Розум убивала;

Тілько туга за тугою

Серце розривала.

XII

І не міг царевич знести

Тяжкої недолі,

І задумав її взяти

Замуж поневолі.

І впівночі, як царівна

Мала спочивати,

Став мисливий на всі степи

Сіті розкидати.

І розкинув на всі степи,

Поля і могилу,

Ставить силу серед поля,

Сам іде по милу,

Тілько вийшов на могилу -

Мила пробудилась

І сердитими очима

Вколо обдивилась.

Всюди сітка на степові,

Край могили люди.

«Скажи, брате,- запитала;

Що то з того буде?»

«А що ж буде, моя панно?

Прийшов за сестрою,

Щоб по волі чи неволі,

А була жоною».

«Не буде сестра жоною»,-

Відповіла мила;

І на ступінь відступилась

Істріпнула крила.

І, як порох, пішо й конно

Козаки спадають

І зганяють вражу силу,

Сіті обривають.

І урвала їден волос,

Ставить отамана,

І отаман в чисте поле

Запрошає пана.

І на степу межи житом,

Києм і могилой

Ізійшовся пан мисливий

З отаманськой силой.

І зійшлися, б’ються, тнуться

І кінця не мають,

Їдні сили полягають,

Другі виступають.

І в мисливця нова сила

З вуха виступає,

В злотокрилої царівни

Із крил вилітає.

І зійшлися, б’ються, тнуться,

Тілько й миру мають,

Як землею сировою

Трупи закривають.

І так бились літо й зиму;

Аж перед святою

Дождалася злотокрила

На часок покою.

І в столицю полинула

І там сповідалась

І днів кілька із столиці

В степи не верталась.

ЧАСТЬ ЧЕТВЕРТА

I

Безворотно дев’ять років

В вічность улетіло,

Як на степу опочило

Соловея тіло.

Улетіло дев’ять років,

Ще їден кінчався,

А причепа з того часу

Ще й не сповідався.

І от саме на великдень

Слуги підступають,

Будять сонного причепу

Да і промовляють:

«На добридень, ясний царю,

Святом веселися,

Їдь у старую столицю

Та запричастися».

Встав причепа, довго думав,

Думав, що робити,

Наостанок сказав слугам

Коні заложити.

Заложили слуги коні,

Він умився, вбрався,

Взяв барилко й фаріаком

На степи погнався.

Приїжджає у столицю

І у церкву входить,

А у церкві «херувими»

Старий дяк виводить.

І врата святі одкриті,

Свята чаша сяє,

І отець крижує руки,

Духа призиває.

І кадильниця святая

В о́лтарі кадиться,

І, як в небі білі хмарки,

Фіміам клубиться.

І в тих хмарках, ніби в небі

Душі умерлії,

Бликають перед вратами

Свічі восковії.

А у церкві на колінах

Стоїть злотокрила

І, як ангел перед богом,

Голову схилила.

І причепа мимоволі

Серцем сокрушився,

Уклякнув і нахилився,

Господу молився.

Щиро господу молився,

Щиро сповідався,

А потому враз з царівной

І запричащався.

І по всьому піп виходить,

Проскури підносить

І царевича й царівну

На свячене просить.

II

Піп, причепа і царівна

За столом сиділи,

Як звичайне на великдень,

Спершу яйця їли,

Потім паску, і ковбаси,

І усе свячене,

Наостаток надпочали

Порося печене.

І отець святий говорить:

«Варто би полити,

Но, бог свідок, нігде було

Крапельки купити».

«Та то правда, ясний отче,-

Враз причепа каже,-

Той і легко не поїде,

Хто коліс не маже.

Десь там я привіз з собою

Барилечко ціле,

Та не знаю, святий отче,

Чи ви п’єте біле».

«Слава богу,- отець каже,-

Що то розбирати!

Дання всяке за хороше

Бог велів приймати».

І принесли то барилко,

Пляшку наточили

І поставили на тацю,

Три чарки налили.

І панотець, як годиться,

Змовив славослов’я,

І всі троє разом кажуть:

«Дай боже здоров’я!»

І причепа випив повну,

Другу наливає;

Батюшка ще тілько першу

З смаком допиває.

А царівна злотокрила

Тілько що надпила;

І надпила половину -

На стіл положила,

П’ятую причепа випив,

Випив - не упився;

Батюшка якось по третій

Спати положився.

А царівна злотокрила

Першую кінчала,

І уже хмільная думка

Грати начинала.

Куди гляне - все так мило,

Що й сусід поганий

Видиться її хороший,

Гарний і рум’яний.

І не розум нею радить,

Хміль розпоряджає,

А причепа тілько ходить

Та на вус мотає.

III

Далі став, на нюю глянув,

Крісло присуває

І сідає коло неї,

І їй промовляє:

«Ой царівно-королівно,

Пишна, злотокрила!

В тебе, мабуть, божа сила

Свої чари влила.

Кілько гляну я на тебе,

Кілько подивлюся -

Так водою й розіллюся,

Воском розтоплюся.

Звідки ти, царівно люба?

Де ти проживаєш?

Де ти царство своє пишне,

Пишний палац маєш?

Скажи, люба, щиру правду,

Чи-сь кого кохала?

Чи дала-єсь кому слово,

Чи ще не давала?

Як не дала-сь, мила, люба,

Зжалься надо мною,

Подаруй життям і віком,

Будь моєй жоною».

І обняв її царевич,

К серцю пригортає,

А вона йому на груди

Голову схиляє.

І, будь розум в неї в лобі,

Того б не бувало,

А то хміль, погане зілля,

Всеньку розібрало.

Хміль на груди каміннії

Голову схиляє,

Хміль причепу обіймає,

Йому промовляє:

«Я, царівна-королівна,

В степу проживаю,

Іще мужа не добрала-м,

Тілько добираю.

Сватався колись до мене

Жвавий невидимець,

А тепер за мене б’ється

Мій сусід мисливець.

Но, царевичу причепо,

Ти з них наймиліший,

Ти найкращий, найдобріший

І найрозумніший.

Я хотіла б тобі бути

Вічною жоною!

Тілько крила!.. Ой, не можу...

Стрепени рукою!»

І підняв царевич крила

І потряс крилами,

І посипались, як порох,

Коні з козаками.

І ті коні воронії

Тілько що держаться,

А козаки такі п’яні,

Що із ніг валяться.

IV

Незабаром злотокрила

О світі забула,

Похилилася па крісло

І, хмільна, заснула.

Для невинної дівчини

То крутий часочок,

І, будь тут на вітрогона,

Вінок не віночок.

Та причепа добре знає,

Що куди стріляє;

І по хаті походжає

І думу гадає:

«Отаке-то, добрі люди,

Все моє кохання:

Лиш над бочкою сидіти

Зрання до смеркання.

А о панстві і о царстві

Де вже мені дбати!

Значить, сильного сусіда

Мені страшно мати.

Але от моя сусідка -

Та ще й сильна дуже,

І для неї моє військо,

Хоть би й два, байдуже.

Як потрясе лиш, псяюха,

Обома крилами,

То насипле тих козаків

До стилої мами.

Біда, батьку! Що робити?

Та що і чинити?

Що ж чинити? Звісне діло,

Тра біду забити.

Що забити, то забити,

Я і сам то знаю,

Лиш сусіда ще їдного

Я на думці маю.

О, то шельма невидимець

Куди моя сила!

Його тілько і звоює,

Що ся злотокрила.

Ото треба одурити;

Скажу, що женюся,

І таки при панотцеві

З нею заручуся.

А щоб того дохопити,

Вдамся до горівки;

Без горівки куди п’ятись

До такої дівки!

Із мисливцем - і то билась!

Відігнала кримця!

А я, правду і сказати,

Що таке за птиця?

Так от! Треба підпоїти,

З нею заручитись,

А потому туманити,

Тілько не женитись.

Після того най звоює

Невидимця мила;

А там звісно, що зробити:

Відрубати крила».

V

Рано, тілько освітив бог,-

Усі троє встали,

Пішли в аеркву на молитву,

Службу відстояли.

Повернулись знов до чарки,

Випили всі троє,

І царевич, і царівна

Сіли враз обоє.

І обоє сіли разом,

Разом обійнялись,

Обійнялись, розмовляли,

Щиро пілувались.

А піп, сивий, бородатий,

Тілько поглядає.

«О, то б славна була пара! -

До них промовляє.

Хіба буде з вас, царівно,

Годі дівувати.

Чи ж не лучче вийти замуж,

Свого мужа мати?»

А царівна зрум’яніла,

Не одповідала,

Лиш царевича тісніше

Ручкою обняла.

«Що ж, життя,- царевич каже,-

Хіба заручімся!

І як буде воля божа,

То і оженімся».

Но царівна знов мовчала,

Не одповідала,

Лиш обняла ще тісніше

І поцілувала.

«Возьміть, отче, дві обручки,

Поблагословіте,

Освятіть їх, як годиться,

Та нас заручіте».

І узяв піп дві обручки,

І благословляє,

І коханків обручає,

Обручки міняє.

І коханки обручились,

Хрест поцілували

І присягу перед богом

На кохання дали.

Після того стали пити,

Доки хто іздужав,

І царівну хміль веселий

Перше всіх подужав.

Потім батюшка старенький

Спати положився,

Лиш причепа не упився,

Тілько розпалився.

І обняв царівну сонну,

Крила відклоняє

І обвився, обгорнувся

І все забуває.

VI

На великдень у вівторок

Злотокрила встала

І, що смачно спочивала,

Тілько й пам’ятала.

А тут милий її знову

Хмелем похмеляє

І до себе в своє царство

В гості запрошає.

І поїхала царівна

В гості до милого,

Погостила, нетямуща,

До Хоми²⁸ святого.

Погостила, вина взяла;

В степи полетіла;

І там душу заливала,

Як душа боліла.

Так заручена царівна

Цілий рік прожила,

Лиш причепу обіймала

Та хмільнеє пила.

Але раз якось царівні

Вина недостало.

Пробудилося сумління,

Душу розгризало.

І шептало її, бідній:

«Що ти починила?

Свою славу, честь і волю -

Все ти погубила!»

І так тяжко її, важко,

І так сумно стало,

Ніби сто пудів заліза

На ї серце впало.

І не втерпіла царівна,

І кидає степи.

І, щоб душу закропити,

Летить до причепи.

«Ой царевичу причепо,

Тяжко мені жити,

Дай, коханий, вина чарку

Душу закропити».

«Пожди трохи, моя мила,-

Він відповідає.-

Чи ти знаєш невидимця,

Де він проживає?

Достань в него мені кримку,

Тогді будем пити,

Будем пити і гуляти,

Як у раю, жити».

Ізвинулась, полетіла

В степи злотокрила

І стріпнула раз останній

Свої пишні крила.

І найкращий чорний волос

З голови урвала,

Свому війську раз останній

Отамана дала.

І говорить отаману:

«Іди, милий синку,

Та вишукай невидимця,

Достань в него кримку».

VII

Як розсипались козаки

Всюди по степові,

Застукали невидимця

Десь у байракові.

Обступили наоколо,

Бідного спійняли

І убили, закопали,

Невидимку взяли.

А царівна невидимки

І не огляділа,

Тільки взяла й до причепи

Льотом полетіла.

І узяв причепа кримку,

І напоїв милу,

І поїхав з нею разом

В степи на могилу.

І зачали на могилі

Балом балувати;

Цілуватись, милуватись,

Пити і гуляти.

І нещасная царівна

Тяженько упилась

І на мамину могилу

Покотом звалилась.

Розпустились пишні коси,

Відхилились крила;

Що святого у дівчини,

Все вона відкрила.

І літає птах над нею,

«Вічну пам’ять» править,

А причепа ще раз бідну

Дівчину неславить.

І літає птах, співає:

«Горе тобі, мила!»

А причепа вже ламає

Золотії крила.

І виламав крило праве

Край самого тіла,

І на рані, на глибокій

Крівля закипіла.

І виламав крило праве -

Лівеє ламає,

А відломлене тим часом

Життям відживає.

І ожило, і в повітря

З-під руки фурнуло,

І далеко в чужу землю

Жити полинуло.

А причепа крило друге

З тілом вириває

І нещасную царівну

Кримкою вкриває.

А крило несе під гори,

Кинув між собаки,

І зачали крило гризти

Дикії собаки.

VIII

Спокійніший став причепа,

Лучче запиває:

Із сусідів таких сильних

Ніхто не лякає.

Тілько й страху, що на пущі

Брат його мисливий,

Але і той незабаром

Пропав, нещасливий.

Чи ти сповідь то вчинила,

Чи війна огидла,

Чи царівна злогокрила

Так із п’янства збридла,-

А від світлої неділі,²⁹

Як запричащався,

Пан мисливий із царівной

Більш не воювався.

А бувало що день божий

Робить полювання

І полює, і ганяє

Зрання до смеркання.

Полював він раз медведя,

Та, на своє горе,

Десь загнався на край світу,

Під Льодяне море.

Істомились бідні слуги,

І кінь спотикався,

Та і сам він на коневі

Ледве що тримався.

І гадає пан мисливий,

Де би відпочити.

Брат причепа по дорозі -

Чому б не вступити?

Заїжджає до причепи.

«Здоров, пане-брате!

Чи позволиш відпочити,

Переночувати?»

«Здоров, братику мисливий!

Прошу до покою...

О, як же я давно, брате,

Видівся з тобою!»

Привів в хату, просить сісти,

Просить їсти-пити,

А тим часом каже слугам

Коня уходити.

Слуги взяли вівса мірку

І вином полляли

І вівсом тим аж до звалу

Коня вгодували.

Вгодували, в льох завели

Під залізні брами.

І всі двадцять брам замкнули

Двадцяттю замками.

А тим часом і мисливий

У палаці впився

І хитався в своїм кріслі,

Поки не звалився.

І муляри ізійшлися,

Мисливого взяли,

Назад руки ізв’язали,

В стовп замурували.

IX

І по царству Соловея

Всюди тихо було.

І на пущі, й на степові

Ніби сном заснуло.

Сам причепа запиває,

Спить, не просипає,

Аж тут дудка десь здалека

Грати зачинає.

І ту дудку на

Чує злотокрила,

І з години на годину

Виростають крила.

І мисливий серед муру

Тую дудку чує

І зв’язані свої руки

Пробує, моцює.

І кінь його серед льоху

Дудку зачуває,

І - що пісні - копитами

Браму розбиває.

Чує дудку і причепа

І не раз жахнеться,

І із чаші золотої

П’ється і не п’ється.

Чи то дудка золотая

Щось лихе віщує?

Чи то так його сумління

Мучить і мордує?

І так йому тяжко-тяжко!

І так нудно-нудно!

Тяжеліють руки й груди,

І дихати трудно.

А тут дудка грає-грає,

Ніби вимовляє:

«Стережися, злий причепо:

Господь покарає».

Ляже в постіль спочивати -

Спиться і не спиться:

Йому дудка золотая,

Ніби кара, сниться.

Сяде їсти - і не їсться,

Пити - і не п’ється:

Якась туга коло серця,

Як гадюка, в’ється.

І всі двері зачиняє,

Вуха затикає,

І сопілка грає-грає,

Ніби вимовляє:

«Кайся живо ти, причепо,

Тілом і душою:

Піднялась рука господня -

Кара над тобою».

І ша!.. Тихо всюди стало,

В цілім царстві тихо;

Но страшніше воно було,

Ніж самеє лихо.

X

І остатню співак думу

Грати зачинає,

І дрижить земля від неї,

Камінь розпукає.

І двадцята коло льоху

Брама затріщала,

Враз із крюками, гаками

Хрьопнула, упала,

І затрясся стовп камінний,

Набік похилився,

І вершок його зламався,

Покотом звалився.

І далеко на степові

Затряслась могила,

І у сонної царівни

Засвербіли крила.

І царівна пробудилась,

Все припом’янула

І на вдяку до причепи

Льотом полинула.

А там уже і мисливий

Конем своїм грає

І сто тисяч своїх слугів

З вуха випускає.

І царівна свої крила

Раптом потрясає -

Сорок тисяч свого війська

Із крил висипає.

«Виступай, негідний враже,

В чисте поле битись!

Не будемо ми з тобою

До смерті миритись!»

І причепа у столиці

Слуг своїх збирає

І, чи радий, чи нерадий -

В поле виступає.

І обняло його силу

Дві великих сили,

І причепине все військо

До ночі побили.

А самого неубитим

У полон узяли

І сиділи і гадали,

Кару вимишляли,

Аж іде пастух-царевич

І став розважати:

«Не годиться нам брат брата

За гріхи карати.

Всі ми винні перед батьком,

Зле усі ми жили,

А ходім на суд і правду

В степи до могили.

Нехай батько знов явиться,

Очі нам розв’яже

І розсудить, і научить,

І всю правду скаже».

XI

Нічка тиха, зорі світять,

В небі місяць грає;

Степ туманом обгорнувся

І сном засипає.

Не шумить сухий чорнобиль,

Коник не стрекоче,

Перепілка не співає,

І вуж не сикоче.

І дрімає степ широкий,

І кругом біліє;

Тільки давняя могила

В степу зеленіє.

І в могилі цар, цариця

Сном опочивають.

Над могилою їх діти

Варту відбувають.

Вдруг по степу загуділо.

Затряслась могила,

Стало сумно, стало страшно,

Північ наступила.

І дух царя Соловея

Став наверх могили;

Як діамант, його шати

Пишнії світили.

І на вінку несмертельнім

Квітки виростали,

Виростали, розпукали,

Чоло обвивали.

«Діти мої, любі діти! -

Став їм говорити.-

Не вміли ви шануватись,

Не вміли ви жити!

Єсть три сили в чоловіка:

І першая - знання,

Другая - добротворіння,

Третяя - кохання.

І в коханні три гілляки:

І першая - грати,

Друга - чари малювати,

Третя - їх писати.

І по силі із вас каждий

Відібрав від бога,

І каждому із вас була

Простая дорога.

Мисливому - розмишляти,

Тайни пізнавати,

Причепі - за все чіплятись,

Добро вибирати.

Пастухові - дивно грати,

Дочці - помагати:

Чари в краски малювати,

Піснями писати.

А усім вам - разом жити

І в’язати сили...

Діти мої, любі діти!

А чи ж так ви жили?

XII

Сину старший, сину перший,

Стань передо мною,

Най розсуджу суд і правду

Перше над тобою.

Тобі, сину, добре серце

Дала твоя мати,

І ти міг би від кохання

Гілля всі обняти.

Лиш життя твоє пастуше

Того не давало:

Воно тебе в твоє серце

Власне замикало.

І з дитинства ти всі чари

В серці лиш находив,

І ті чари на світ божий

Голосом виводив.

Все то, сину, милий сину,

Все то розважав я

І по мислі тобі царство

І дарунок дав я.

І спасибі тобі, сину,

Нічого казати:

Ти умів на своїм місці

Хороше стояти.

Тим лиш тілько не хвалю я,

Що-сь в собі замкнувся,

Що й умерших відцурався,

За живих забувся.

Стань і ти передо мною,

Донько злотокрила,

Най розсуджу, чи так, донько,

Як повинна-сь, жила.

Тобі, доню моя мила,

Опісля цариці

Оставались на дідизну

Степи без границі.

Степи пишні і розкішні,

Степи, чарів повні.

Да і ти на серці мала

Склони полюбовні.

Ото й дав я тобі крила,

Щоб ти скрізь літала,

Що чарує - малювала,

Піснями співала.

А на що́ ж ти обернула

Свої сильні крила?

Тілько з розуму зводила,

Кров людськую лила.

І хоть близька з родом була,

Ти ума не вчилась,

Нахилилась до худібства

І все погубила-сь.

Доню моя злотокрила!

Ти дитя миленьке!

Не втішила-сь мене, доню,

Ані свої неньки.

XIII

Стань і ти, мисливий сину,

З своїм даром з неба!

Чи той дар святий із неба

Ти ужив, як треба?

Тобі дав бог добрий розум

До розпізнавання,

І ти, сину, ще з дитинства

Любив полювання.

І, полюючи по лісу,

Зілля виучав-єсь,

І, полюючи за звіром,

Звірів пізнавав-єсь.

І як бігав через гори,

Скали і обвали -

Тобі думки і за землю

В голови впадали...

І як здобич попадалась,

Треба ж було бити,

Треба ж було в ціль ціляти,

Луком не схибити.

Все то розуму бажало,

Щоб розміркувати,

Все то мало тобі, сину,

Розум розкривати.

І по мислі дав я землю

Для зізнання твого

І на поміч, на підмогу

Коня вороного.

Но й ти, сину, мало, мало

Розуму учився!

Замість тихої науки,

Ти з ріднею бився!..

Стань і ти сюди, причепо!

Стань передо мною,

Най розсуджу свою правду

І суд над тобою.

Сину мій! Любив ти, сину,

Все покуштувати,

Лиш не хтів ти з-поміж злого

Доброго пізнати.

Ти допився до худібства,

Душу затопив-єсь

І від батька замість всього

Лиш вина просив-єсь.

Правда, діти, що і того

Треба в вашім віку,

Тілько здержпим в тому бути

Треба чоловіку.

Діти мої, любі діти!

От вам правда щира:

Не впивайтесь і не бийтесь,

Не соромте мира!

Жийте кожне свою силой,

Тілько-но кохайтесь

І всі четверо збирайтесь -

Правди научайтесь».

1857 года

10-18 декабря

ЛЕВ І ЦИГАН

Іде циган по діброві

(Десь лихе носило),

При нім пара вареників,

Люлька та кресило.

Чорний, темний, як та хмара,

По лісі блукає:

Іскривився, курить люльку…

Аж лев вибігає.

Вибігає, став, питає:

«Хто ти, чорний враже?»

«Скажи перше, хто ти, враже?» -

Циган йому каже.

Стрепенув звір головою,

«Я лев»,- промовляє.

«Ти лев собі, а я пролев!» -

Циган одвічає…

«Ходім битись!» - лев говорить.

«Та ходімо, враже!

Тілько я ще не обідав»,-

Циган йому каже.-

Як даси чого поїсти,

Трохи підкріпитись,

Тоді піду із тобою

В чисте поле битись!»

«Та нічого,- лев говорить,-

З тобою робити!

Мушу тобі на закуску

Хоч телицю вбити!..»

І кинувся межи стадо,

Телицю вбиває;

Шабатує пазурами,

Шкуру іздирає.

Оббілував, як годиться,

Сів коло телиці;

А цигану дає шкуру

І шле до криниці.

«Біжи,- каже,- до криниці,

Та не забавляйся:

Як набереш води повну,

Бігцем повертайся!»

Пішов циган та й криницю

Навкруги копає…

Лев приходить. «Що ти робиш?» -

Цигана питає.

«Таже бачиш, що я роблю:

Криницю копаю!

Що я тобі шкурлатами

Все черпати маю?!

Принесу тобі криницю,

Та й роби, що знаєш!»

«Ну, небоже,- лев подумав,-

Добру силу маєш!..»

І нагнувся, сам за шкуру,

Води набирає,

А цигана за дровами

У ліс посилає.

Пішов циган, дере лико,

Дуб до дуба в’яже…

Лев приходить, подивився.

«Що ти робиш?» - каже.

«Таже бачиш, що дубину

Докупи збираю;

Отак візьму усю разом

Та й повириваю!..»

Подивився лев на нього!..

Махнув головою.

«Оце,- думає,- на лихо,

Здибався з бідою!..»

Бере його до телиці

Живо відсилає,

А сам дуба молодого

При землі ламає.

Зламав дуба молодого,

На кряжі кряжує

Та й, сердешний, нагадався,

Що вогню бракує…

Приніс дрова та й гадає,

Де вогню узяти.

Але циган йому каже:

«А що, леве-брате?

Вдарим в камінь пазурями!

Хто вогню добуде,

То той у нас і без бійки

Найсильніший буде!»

Ідуть вони до каменя!..

Разом поставали.

Як ударив лев у камінь -

Пальці позлізали…

Заревів лев, підняв лапи -

Лапи об’юшило!

А наш пролев добуває

Губку та кресало.

Як ударив - скала ціла

В іскрах загоріла

І доразу суха губка

Димом задиміла…

Ідуть вони до телиці,

Вогонь розкладають;

Розбатовують телицю,

Стегна запікають.

Запікають тлусті стегна,

Обід спорядили,

Спорядили обід сутий,

На двох розділили.

Посідали і балюють.

Лев аж припадає;

А що циган вже й наївся -

Решту розкидає.

А за ним голодні птахи

Купами літають;

Що розкине вражий циган -

Мигом поїдають…

Лев поглянув - його пролев

Вже й кісток не має,

Лежить собі проти сонця,

Живіт вигріває.

«А що, брате, будем битись?» -

Лев несміло каже…

«Та вже ж битись, не миритись!

Але чекай, враже.

Возьми перше стисни камінь -

Як води добудеш,

То тоді ти і без бійки

Найсильніший будеш!..»

Бере камінь лев у лапи,

Потряс головою;

Як потисне… камінь тріснув,

Сиплеться мукою…

«Видиш, враже,- циган каже,-

Й води не добудеш!

Та як же ж ти зо мною

Боротися будеш?

Отак тисни, як я тисну» -

Циган промовляє

Та руками вареника

Щосили стискає…

Заюшила сироватка…

«Видиш,- циган каже,-

Що вас двадцять таких левів

Того не докаже!»

Та ще лучче вареника

Перед левом тисне!

«Тепер,- каже,- бісів леве,

Хто з нас лучче свисне?»

Підійнявся лев могучий,

Як на лапи стане,

Та як свисне, та як клясне!..

Аж волосся в’яне!..

«Тепер я вже,- циган каже,-

Тілько не дивися!

А то й очі повилазять,

І сам повалишся!»

Лев нагнувся, сплющив очі,

Стоїть, ані писне…

А той його ломакою

Як під вуха свисне!

Зашуміло, загуділо,

Задзеленькотіло,

І в очах стома свічками

Запалахкотіло…

«Не чорти ж мені надали

З тобою зчепитись…

Ні, небоже, що вже хочеш,

А не буду битись!»

«Е, боїшся, бісів леве! -

Циган став казати.-

Неси, враже, шкуру грошей

До моєї хати.

Тоді тілько я з тобою

Миром помирюся…

А не хочеш, то я зараз

Із тобою б’юся!..»

Став, подумав Лев могучий:

Нічого діяти!

Коли хоче біда грошей,

То тра біді дати…

Бере шкуру, йде за грішми,

Повну набирає,

Несе її за циганом,

Аж чоло впріває…

Привів циган його в кузню

Межи циганята.

«Скидай,- каже,- леве, шкуру,

Ото моя хата!»

Лев скидає йому шкуру,

Кузню оглядає;

Аж циганя із-під вугля

Штабу витягає.

Розпалилась тая штаба,

Світить і біліє,

Розсипає кругом іскри…

Жаром червоніє…

Поглядає лев на штабуююю

«Що то,- каже,- брате?..»

«А попробуй,- циган каже,-

То сам будеш знати!»

Як вхватився лев за штабу -

Боже, твоя воле!..

Завертівся, замотався

Та кулею в поле!..

«Нехай же їм сто чортяків! -

Каже коло ліса.-

Щоб минутку ще потримав,

То б згорів до біса!..»

ХИТРА СОРОКА

Пробігає лис голодний,

Через пеньки скаче;

Аж слухає - десь ворона

На гілляці кряче.

Та й говорить собі стиха:

«Почекай, бабусю!

Не їв м’яса годин кілька,

Тепер поживлюся».

І хвостиком помахує,

Прищурює очі,

Підмовляє її злізти,

А тая не хоче.

Та ще йому, як письменна,

Стала говорити:

«Іди,- каже,- коли хочеш,

На село дурити!..

Бо я знаю, що ти хочеш,

Як псявіра, їсти,

І хіба б я дурна була,

Щоб думала злізти».

«Бог з тобою, голубонько! -

Став лис прикидатись.-

Та тепер вже, зозуленько,

Нічого боятись:

Вийшов указ з того світу,

Щоб мир був усюди,

Щоби мирно собі жили

І звірі, і люди...»

А та собі розважає:

«Брешеш ти, мій враже!»

Далі кругом подивилась

Та й лисові й каже:

«Та який же мир той буде

Та спокій між нами,

Коли онде йдуть до лісу

Стрільці із хортами?»

«Будь здорова, голубонько!»

«А що то? Куда ти?»

«Таже стрільців несе лихо,

Треба утікати!..»

«А указ же з того світу,

Що про мир писали?»

«Може, вони ще указу

Того й не читали?»

«Ну, не бійся ж, голубчику:

Я лиш так сказала;

Але вашого указу

І я не читала!..»

СТАРИЙ ПЕС

Як собака стеріг хату,

То й його тримали;

Як постарівся, небора,

Взяли та й нагнали…

Іде, бідний, дорогою,

Притулку шукає;

Аж у лісі на поляні

Вовк його здибає.

«Куди,- каже,- йдеш, собако?»

«Притулку шукати!..»

«А що ж твої господарі?»

«Та вигнали з хати!»

«Ну, нічого! Будеш,- каже,-

У мене служити;

В мене будеш, як дитина,

У розкошах жити…

А чи їв ти що сьогодні?!»

«Ні,- каже,- нічого!»

«Тож ходімо обідати!» -

Каже вовк до нього.

Ідуть вони темним лісом,

Ідуть чагарями,

Ідуть вони пустим зрубом,

Буйними ланами;

Ідуть степом!.. На степові

Стадо коней грає…

Вовк пригнувся, поглядає,

Здобич вибирає…

«Бачиш,- каже,- ту лошицю,

Що білії п’яти?

«Бачу»,- каже. «Ото з неї

Будем обід мати».

І в минуті почав землю

Під собою дерти;

Зачав дерти сиру землю,

Як навісний, жерти.

«Подивися-но на мене -

З’їжилась чуприна?..»

«З’їжилась,- собака каже.-

Встала, як щетина!..»

Знов він землю під собою

Зачинає дерти,

Зачинає землю дерти,

Як навісний, жерти.

«А поглянь-но мені в очі!

Чи посоловіли?»

Пес поглянув йому в очі:

«О, посоловіли!..»

Вовк, як куля, до лошиці!

Та й не сподівалась…

Стадо в ноги, в чисте поле!..

Лошиця осталась.

Беруть вони ту лошицю

Теплу ще білують.

Збілували тлусті стегна,

Стали та й балують…

Попоїв Пес та й гадає:

«Нічого служити…

Тепер собі і без вовка

Я вже можу жити.

Тільки землі наїстися

Та сміло кидатись,

І будь огир, будь лошиця,

А мусить піддатись».

І наїжився до вовка

Та й давай брехати,

Давай вовка голодного

Від лошиці гнати.

«Іди,- каже,- коли хочеш,

А то прийдуть люди -

Тоді тобі, вражий вовче,

Та й із милом буде!»

Подивився вовк на нього,

Як на того біса,

Махнув хвостом, стрепенувся

Та й пішов до ліса.

А собака коло стерва

Днює і ночує…

Тілько в неї і роботи,

Що балом балує…

І скінчила всю лошицю,

Поживи шукає.

Іде собі дорогою,

Аж кота здибає.

«Куди, котику, мандруєш?»

«Притулку шукати!»

«А що ж твої господарі?»

«Та вигнали з хати!»

«Ну, нічого, будеш,- каже,-

У мене служити;

В мене будеш, як дитина,

У розкошах жити!

А чи їв ти що сьогодні?»

«Ні,- каже,- нічого!»

«Тож ходімо обідати!» -

Каже Пес до нього.

Ідуть вони по степові,

Табун коней грає.

Пес найкращую лошицю

З стада вибирає.

«Видиш,- каже,- ту лошицю,

Що білії п’яти?

Ото зараз,- каже,- з неї

Будем обід мати!..»

І в минуті став пес землю

Під собою дерти,

Став він дерти сиру землю,

Мов навісний, жерти…

«А що,- каже,- подивися:

Чи чуприна встала?»

«Ба ні,- каже,- щось не встала!»

«Та кажи, що встала!»

«Ану тепер подивися!

Чи встала чуприна?»

Хоть не встала, а кіт каже:

«Встала, як щетина».

Зачинає знов він землю

Під собою дерти,

Зачинає землю дерти,

Як навісний, жерти!

«А поглянь-но,- каже,- в очі,

Чи посоловіли?»

Подивився кіт у очі:

«Не посоловіли!»

«Та кажи-бо, старий дурню,

Що посоловіли!»

Бере котик та і каже,

Що посоловіли.

Він, як куля, до лошиці!

Вона - копитами!

Так собака і розклався

Догори ногами!..

Прийшов котик, глянув в очі -

Очі вже темніли…

«Отепер,- собі промовив,-

То посоловіли!»

СТАРИЙ ВОВК

Ізнемігся старий вовк,

Ледве що плететься.

Аж з ягнятами вівця

На полі пасеться.

Приходить він до вівці,

Став на задні п’яти,

Просить собі на обід

Їдного ягняти.

Та і каже, що: «Не дам,

Не мої ягнята,

А от онде тато їх,

Попроси у тата!»

Пішов вовк до барана,

Став його благати,

Щоби йому на обід

Ягня яке дати.

А той тільки вгору гоп!

Як тріснув рогами -

Так старого й покотив

Догори ногами!

Підійнявся старий вовк,

Ледве що плететься,

Аж дивиться: із лошам

Кобила пасеться.

Підійшов він і туди,

Став на задні п’яти,

Просить собі на обід

В кобили лошати.

Та і каже, що: «Не дам!

Не моє лошатко,

А от,- каже,- на горі

Ходить його татко!»

Вовк до огиря іде,

Став його благати,

Щоби йому на обід

Лоша теє дати.

А той каже йому: «Стій!

Пораджуся мами».

Обернувся - як кресне

Вовка копитами!

Аж на гони старигань

Полетів до лиха,

Покотився разів п’ять,

Підійнявся стиха.

Іде далі старий вовк,

Ледве що плететься,

Аж з пацятами свиня

На горі пасеться.

Іде, бідний, і туди,

Став на задні п’яти,

Просить собі на обід

Їдного пацяти.

Та і каже, що: «Не дам,

Не мої пацята,

А он,- каже,- попроси,

Коли хоч, у тата».

Вовк іде до кабана.

Став його благати,

Щоби йому на обід

Поросятко дати.

А той його примостив

Задом над скалою,

Та спереду як турнув

Вовка головою!

То так бідний старигань

З гори й покачався…

І лежав він та й лежав,

Далі обізвався:

«Отак,- каже,- коли хоч

Що-небудь робити,

То до батька не ходи

Поради просити!»

ПРИМІТКИ

Слово «байка» вживається не лише в значенні короткого алегоричного твору, а й у значенні «вигадка, розповідь про те, чого насправді не було, не може бути» (Словник української мови. В 11-ти т. К., 1970, т. 1, с. 90). У південно-західному діалекті української мови, носієм якого був і С. Руданський, це слово вживається в значенні «казка».

У «Заголовках» I і II кн[ижок] рукопису «Співомовок» С. Руданський «Байки» поділив на такі розділи: «А. Байки світовії, а) В співах: Преслів’я, Почат[ок] світу, Велетні, Цар Давид, Соломон, Бог на землі; б) В люд[ських] оповідках: Преслів’я, Оповід|ки] Вакули, Збірки, Листи, Б. Байки хатнії, а) Замогилки: Вечорниці, Хрест на горі, Безнадія, б) Змінки: Тополя, Верба, Купці, Явір, в) Звичайки: Два трупи, Люба, Розмай, Чужая дитина. Згодом, у першій частині рукопису ЧДІМ «Байки хатнії» він виділив у окремий розділ «Небилиці», а «Байки світовії» - як окремий твір під назвою «Лірникові думи». Усі ж свої «співомовки», за винятком «Пісень», «Небилиць», «Лірникових дум» і казки «Цар Соловей» поет записав у розділі «Байки і приказки». В рукописі «Ниви» у рубриці «Байки» подано тільки «Байки світовії». Твори «Лев і циган», «Польський і руський кіт», «Старий пес», «Старий вовк», «Хитра сорока» і в «Заголовках» I і II книжок, і в «Заголовках» «Ниви» подано в рубриці «Приказки дитячі».

Ми подаємо в розділі «Байки» твори С. Руданського, які являють собою поетичні переробки народних казок, а також його віршовані казки власного складання.

ЛІРНИКОВІ ДУМИ

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1895, №21, с. 406-409; № 22, с. 424-429; № 23, с. 453-455; 1896, № 1, с. 7-8; № 8, с. 144-146; № 12, с. 231-233; № 13, с. 250-252; № 14, с. 270-273. Автографи: 1. Співомовки, кн. 1, арк. 74-213. Назва - «Байки світовії (Лірникові думи)». Дати: «Дума перша. Початок світу (Адам)» - 19-22 августа 1856 года. Дора (Новг. губ.); «Дума друга. Велетні» - 14 сентября 1856 года; «Дума третя. Цар Давид» - 4 октября 1856 года; «Дума четверта. Премудрий Соломон» - 5-7 ноября 1856 года; «Дума п’ята. (Бог на землі)» - 9-12 ноября 1856 г.; 2. ЦНБ, ф. I, № 22517, 90 арк. Назва - «Байки світовії (Байки світовії в людських співах)». Не датовано. Всі сторінки цього рукопису перекреслено навхрест червоним олівцем рукою цензора С. Лебедєва. На першій сторінці - підпис цензора.

Уривок про бусла (дума п’ята, розд. X-XI) вперше надруковано у праці: Опыт южнорусского словаря. Труд К. Шейковского в четырех томах. Т. 1. А-3. Вып. первый. А-Б. К., 1861, стовп. 144-145. До публікації К. Шейковський зробив примітку: «По легенде, известной у подолян, птица эта произошла из человека. Считаем уместным привести здесь отрывок, относящийся к этой птице, из вполне народной и величественной поэмы знаменитого г. Руданского «Лірникові думи». Заметим мимоходом, что народные верования здесь уже изменены под влиянием христианства...»

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 22517, арк. 16-89 звор.).

Остаточну назву записано в рукописі ЧДІМ, № Ал-610, I, «Заголовки».

«Лірникові думи» - це поетична переробка народних легендарно-апокрифічних переказів про виникнення світу і походження життя на землі. У «Преслів’ї» до «Байок світових в людських оповідках» С. Руданський писав:

«Як писав я в співах світовії байки, то три речі мав я собі на умі:

Перша - в кождій оповідці затримати силу людської змислової утвори, а для того кожду оповідку розказати так, як вона мені була розказана.

Друге - відшукати нитку межи тими різними уривками, котрі мені то сям, то там удалось позбирати, і, наскільки можна, споїти в їдну співу.

Третє - дати певний склад для тих хибких народних оповідань, для которих народ не придбав іще складу і, може, й не придбає.

І певно, що хто тільки чув коли від людей тії оповідки, той і по їдних співах завважить, наскільки я витримав свою нелегку задумку. Але святий теє знає, чи багато в нас таких найдеться! На наше нещастя, наші молодії паничі іще з того часу, як перший раз заглянуть у школу, уже начинають забувати і свою мову, і своїх людей. І то ще добре, як котрий, скінчивши школи і натягнувши чужий жупан, занесе з собою на чужий край кілька рідних пісень, а то звичайно з них виходить ні родині свічка, ні Москві огарок. А все-таки надіюсь, що хто-небудь і із таких захоче дати голос на мої «Світовії співи»…»

ЦАР СОЛОВЕЙ

(Казка)

Вперше надруковано у вид.: Руданський С. Твори. Львів, 1899, т. 5, с. 1-12. Автограф: ІЛ, ф. 63, № 10. 64 с. Подається за автографом.

Відомий переклад казки польською (Car Sołjwiej, bajka. Przekład Bolesława Andruszewicza. Odbitka z rocznika literackiego «Zdrowie», III, Lwów, 1902) та російською (Руданский С. Сочинения. Симферополь, 1963, с. 177-258) мовами.

ЛЕВ І ЦИГАН

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1893, № 15, с. 288-289. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 56-60. Назва - «Лев і пролев». Дата: 14 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 70-77. Назва - «Лев і пролев».

Остаточну назву записано в рукописі ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 142, У «Заголовках» вказано рік написання - 1858.

Подається з автографом (ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 70-77). Датується 1858 р.

ХИТРА СОРОКА

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 14, с. 321-322. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 86-87. Назва - «Ворона і лис». Дата: 18 апреля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 124-125. Назва - «Ворона і лис»; 3. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 83-84. Назва - «Ворона і лис»; Остаточну назву записано в рукописі ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 144; «Хитра сорока» (см. «Ворона і лис»).

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 83-84). Датується 1859 р.

Поетична переробка народної казки, один із варіантів якої подано, напр., у вид.: Афанасьев А. Н. Народные русские сказки. В 3-х т. М., 1957, т. 1, № 31; Смирнов А. М. Сборник великорусских сказок архива Русского географического общества, вып. 1-2.- Записки Русского географического общества по отделению этнографии, т. 44. Пгр., 1917, №67.

СТАРИЙ ПЕС

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 19, с. 418-419. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 89-91 звор. Дата: 19 апреля. Назва - «Вовк, собака і кіт». 2. ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 126-131. Назва - «Вовк, собака і кіт». Остаточну назву записано в рукописі ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 143: «Старий пес» (см. «Вовк, собака і кіт»).

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, I, с. 126-131). Датується 1859 р.

СТАРИЙ ВОВК

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1894, № 20, с. 439. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 186 звор.-188. Дата: 7 июля; 2. ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 143-144.

Подається за автографом (ЧДІМ, № Ал-610, «Нива», с. 143-144). Датується 1859 р.

Обробка народної казки, варіанти якої подано, наприклад, у вид.: Афанасьев А. Н. Народные русские сказки. В 3-х т. М., 1957, № 55, 56, 555; Новикова А. М., Оссовецкий И. А. Сказки Куприянихи. Воронеж, 1937, № 32, та ін.

ПОЯСНЕННЯ СЛІВ

Ага́ - турецький пан

Амбо́н - амвон

Арши́н - міра довжини; дорівнювала 71,1 см

Асе́сор - певна службова посада (становий пристав, засідатель, помічник)

Байда́к - річкове плоскодонне однощоглове дерев’яне судно

Ба́ня - купол

Ба́нька - банка, пляшка, глек

Батува́ти - різати на великі шматки

Ба́хур - волоцюга, ловелас, розпусник; байстрюк

Бе́штати - ганити, лаяти

Биль - дружина (військова), городяни

Би́нда - стрічка

Бичо́к - міра горілки, що дорівнює ½ четверті; чарка; кварта, кватирка

Бігу́н - дверна вісь

Білува́ти - здирати шкуру з убитої тварини

Бі́скуп - єпископ

Бляша́нка - тут: міра для горілки - осьмушка (близько 50 г)

Болі́г - билля, зілля

Боло́нь - оболонь

Бо́цян - лелека, бусол, чорногуз

Браці́шко - брат (чернець)

Брилюва́ти - відзначатися, блищати, вражати

Бувва́н - ідол, кумир, божок

Бу́да - будка

Бу́їсть - дух непокори, буйність, нестриманість, нестримність

Буршти́н - янтар

Ва́дити - сварити

Вали́ти - сильно битися (про серце)

Васильо́чок, васильок - трав’яниста, кущова або напівкущова рослина родини губоцвітих; народна назва волошок, шавлії гайової, щириці та деяких інших рослин

Ве́жа - рухоме шатро, половецька кибитка

Вере́жа́ний - пощерблений, щербатий; споганений, зогиджений

Верете́но - тут: частина водяного млина

Верства́ - верста (1068,8-1133,6 м); верстовий стовп

Верте́п - тут: печера

Верши́на - верхів’я річки; початок яру

Ви́від - відвідання церкви жінкою через шість тижнів після народження нею дитини для одержання «очищувальної» молитви, а також сама молитва; відвідання церкви молодою в понеділок після шлюбної ночі для одержання молитви

Виобра́зня - уява

Ви́права - експедиція, похід

Ви́спа - острів

Відкло́н - схил

Відмі́на - потороча, проява, страховисько

Відно́га - відріг, підніжжя

Війя́ - дишло воза для волів

Ві́ко - кришка скрині, цебра, діжі, труни тощо

Ві́ха - жердина, яка служить орієнтиром

Влади́ка - архієрей, митрополит

Воло́ка - зав’язка у постолів

Впере́д - тут: насамперед, спочатку

Вудву́д - одуд

Га́біт - чернецький одяг

Гайнува́ти - розтрачувати, розтринькувати; пиячити, гуляти

Гак - вид ості для риболовлі

Ганч - хиба, вада, дефект

Га́рнець - міра місткості сипких тіл (близько 3,3 л)

Гой - дурник, простак, нетямущий

Го́йкий - такий, що піддається лікуванню

Голи́ти - обманювати, обдурювати

Го́ни - міра довжини (від 60 сажнів і більше)

Гридни́ця - велика зала, в якій відбувалися збори та бенкети князівських дружинників (гриднів)

Гріш - півкопійки; гроші

Грунтува́ти - міряти глибину, шукати дно в річці

Гуза́, гу́зка - корма, задня частина човна

Гу́мен - ігумен

Гуме́нний - прикажчик, який наглядав за роботами на току

Да́ктель - фінік

Де́нежка - чверть копійки

Дерні́вка - кизилова настійка (наливка)

Де́сень - візерунок

Десяти́на - десята частина доходів, яка сплачувалась на користь церкви

Деся́тничок - десятник, 10 копійок

Джу́ма - чума

Див - диво; у слов’янській міфології - зловіща сила у вигляді птаха

Дили́на - груба дошка, брус, балка

Диль - товсті колоди, з яких складають стіни хати, криниці тощо

Дия́кон - нижчий духовний чин православної і католицької церков

Діди́зна - маєток, успадкований від предків, зокрема - спадщина від діда

Ді́дич - поміщик, власник

До́вбня - великий дерев’яний молот

Драби́на - бокова частина воза або саней, зроблена з поздовжніх і поперечних жердин; решітка біля ясел

Драбиня́к - драбчастий (драбинястий) віз

Драглі́ - холодець

Дука́т - золота монета, червонець; жіноча прикраса у вигляді монети

Ду́мка - українська і польська народна пісня (лірична або епічна), часто журливого характеру

Ду́мний - гордий, задумливий, глибокодумний

Жирува́ти - гратися, бешкетувати; розкошувати

Жовні́р - солдат

Забра́ло - забороло, щити з дерева або каменю на мурах фортеці

Завче́сне - завчасно, передчасно, заздалегідь

Зав’я́зуватися - переносно: виходити заміж

Зако́нник - чернець

За́кришка - те, що кришать у борщ (зелень, цибуля тощо)

Засіда́тель - виборний представник для участі в роботі якої-небудь установи в дореволюційній Росії

За́сова - засов, засовець (у дверей)

За́ступ - звужена донизу залізна лопата

Зати́льний - задній

За́тьма - затемнення (місяця, сонця)

Захристи́ян - служка в костьолі

Звину́тися - встигнути зробити, повернутися

Зди́бати - забити у диби

Зе́мста - помста

Змі́щуватися - міститися

Змрік - сутінь, сутінок

Золоти́й - злот (монета вартістю 15 копійок), золота монета, червінець

Зро́ччя - одяг з дорогоцінних гаптованих тканин

Іспра́вник - начальник поліції в повіті

Їднора́л - генерал

Йно - тільки, тільки-но, лиш, лише

Кава́лок - шматок, частина

Кади́ло - кадильниця; ладан, фіміам

Ка́дуб - велика діжка

Кали́тка - гаманець

Ка́ня - рід шуліки

Капли́ця - невелика церква

Карма́зин - сукно малинового кольору; одяг з кармазину

Ква́рта - міра рідин (трохи більше літра); кухоль

Квати́рка - кварта (зменшувально)

Кля́скати - ляскати, ляпати, гупати

Кля́штор - католицький монастир

Ко́втки - сережки

Ко́лія - порядок, черга

Ко́ловоріт - ворота, якими замикаються виходи з села; поплавець

Колоді́й - колодка, яку прив’язують парубкові з побажанням одружитися

Комашня́ - мурашник

Конда́к - коротка церковна пісня, що славить бога, богородицю або святих

Коні́вка - відро; дерев’яний або металевий кухоль

Копа́ - 60 снопів або штук чого-небудь

Коп’є́ - спис, ратище

Коре́ць - старовинна міра зерна, рідин, зокрема меду (шість пудів)

Коро́на - крона (грошова одиниця, монета відповідної вартості)

Костри́ця - рід рослин родини злакових, вівсяниця

Ко́тва - якір

Кошови́й - начальник Запорізької Січі

Кощі́й - слуга, невільник, раб

Крам - крамниця, лоток

Криж - хрест

Кри́жем - хрестоподібно

Кри́жі - поперек

Крижува́тися - хреститися

Кри́мка - шапка із кримських ягнят

Крупи́ти - подрібнювати на крупу

Кряж - спинний хребет

Кряжи́ти - завзято працювати, не розгинаючи спини

Ксьондз - католицький священик

Курува́ти - лікувати

Ле́лик, лилик - кажан

Лива́н - ладан (ароматична смола з тропічного дерева босвелії)

Ли́ця - щоки

Лікоть - міра довжини, яка дорівнювала третині сажня

Льоди́ - морозиво

Ма́жа - чумацький віз

Ма́зу́р (мазури) - самоназва польських селян і міщан на українських та білоруських землях

Майбу́ти - мабуть

Марципа́н - вид тістечка

Мили́тися - помилятися

Мисли́вий - той, що любить займатися полюванням; здібний, розумний, меткий, винахідливий; гордий

Ми́тра - головний убір вищого духівництва в деяких християнських церквах

Мізи́нець - наймолодша дитина

Мірчу́к (мірка) - міра зерна, яку дають за помел

Мо́вень - дієслово

Море́ля - абрикос

Моска́ль - солдат

Моцюва́ти - посилювати, підсилювати, зміцнювати, напружувати

Мша - церковна відправа

Набі́л - молочні продукти

Наказни́й - виконуючий обов’язки

Намі́тка - старовинний український жіночий святковий убір

Начи́ння - посуд

Небили́ця - тут: романтична поема, або балада

Не́біж - тут: бідняк, бідолаха

Не́бо - рай

Небо́га - мила; бідолаха

Нечи́стий - чорт

Нога́ - тут: коліно, покоління

Ногави́ці - суконні штани

Обича́йка - обід сита, решета, бубна тощо

Обо́зний - вищий військовий чиновник у козацькому війську, який завідував обозом, артилерією; начальник штабу

Оболо́нь - низинна лучна місцевість

Обо́ра - обгороджене місце для худоби, загін

Обро́ть - мотузяна вуздечка без вудил, недоуздок

О́гир - жеребець

Ожере́лля - намисто, нашийник

О́ко - міра ваги (1200 г), міра рідини (від одного до півтора літра)

Олта́р - вівтар

Оми́лка - помилка

Опі́лля - широке поле в оточенні лісів

Орда́ - назва тюрко-монгольських феодальних держав; переносно - неорганізована, безладна юрба

Осаву́л - виборна службова особа, що займала одну з адміністративно-військових посад на Україні у XVII-XVIII ст.; розсильний, прикажчик поміщика

О́сті - риболовецьке знаряддя, схоже на вила

Ота́ва - трава, що виросла вдруге на скошеному місці

Отама́н - виборний ватажок війська, начальник збройного загону у козаків

О́тень - отчий, батьківський

Офі́ра - жертва

Очі́пок - старовинний головний убір заміжньої жінки

Па́волока - дорога шовкова тканина, гаптована золотом

Па́ки - знову, ще

Палама́рня - окреме відділення в церкві, приміщення для паламаря (пономаря)

Пала́ш - холодна зброя з довгим прямим і широким двосічним клинком на кінці, яка нагадує шаблю

Паноте́ць - піп, господар, пан

Пантрува́ти - дивитися, наглядати, видивлятися

Па́плюга - розпутна жінка

Паполо́ма - попона

Па́порги - лати

Парду́жий - барсів, барсовий, барсиний

Пате́нт - документ про присвоєння чину, сану, звання, вченого ступеня і т. іп.

Патрахі́ль - предмет убрання священика (одягається на шию під ризу)

Пахо́лок - хлопчик, хлопчисько, слуга

Паця́ - порося

Пейс - локон, пелех

Пека́рня - кухня

Пе́рвий - двоюрідний

Перекрі́й - місяць у другій чверті

Пи́вник - продавець пива

Пилипо́н - назва російського розкольника

Питлюва́ти - молоти крупчасте борошно

Півсе́ток - шматок полотна завдовжики близько 50 аршин (ліктів)

Підкомо́рій - у старій Росії і на Україні - суддя, який займався межуванням володінь

Підсі́ння - ганок із дашком (піддашшям)

Піл - нари в українській хаті вздовж задньої стіни між піччю і бічною стіною

Пі́нковий - зроблений з пінки, легкого вогнестійкого мінералу

Пірна́ч - давньоруська ударна зброя, що являла собою металеву головку з гострими виступами - перами, насаджену на дерев’яне держално; згодом знак влади полковника

Пірни́коза - водоплавний птах родини качиних (норець, водяна горлиця)

Плац - площа

Плащани́ця - полотно; зображення на полотні покладання в труну Ісуса Христа

Плеба́н - парафіяльний священик

Пліт - огорожа, забор, тин

Пові́тра - епідемія

Позадгу́зь - назад

Покрі́вля - габа, пелена, покров, полог

По́куття - в українській селянській хаті - куток, розміщений по діагоналі від печі, та місце біля нього

Поли́к - поперечна вишивка на верхній частині рукава сорочки, на кінцях, рушника і т. ін.

Поли́ця - частина плуга, яка відрізає й перевертає шар землі

Помера́нець - апельсин

Поса́д - місце за столом, де під час весілля саджають наречених

Потерча́ - дитина, що вмерла нехрещеною

Потра́ва - їжа, страва

Потяга́ти - ударяти, бити, лупити

Предмі́та - прикмета, думка

Прела́т - почесна назва вищого католицького духівництва (кардинала, архієпископа, єпископа тощо)

Преслі́в’я - вступ, передмова

Престі́л - у християнських церквах - високий чотирикутний столик, що стоїть у центрі вівтаря

Прийо́м - набір новобранців, а також місце, де він відбувається

Присло́вок - прийменник

При́став - у дореволюційній Росії - начальник місцевої поліції

Прису́тствіє - у дореволюційній Росії - урядова установа

Притво́р - передня частина церкви за папертю

Прити́ка - кілок, палка, яка прикріплює ярмо до дишла

Прича́стя - християнський обряд, під час якого віруючі уживають хліб і вино - символ тіла і крові Христа, стаючи тим самим ніби причетними до «вічного життя»

Причаща́тися - приймати причастя

Причи́на - нещастя, біда

Причи́нок - додаток, доповнення

Причі́пок - що-небудь причеплене, прироблене до іншого, більшого

Про́лев - найсильніший лев

Прорі́ха - прогалина, пропуск

Проро́к - релігійний проповідник

Про́скура - білий хлібець особливої форми, що використовується в православному богослужінні

Протоієре́й - звання старшого ієрея (священика) в православній церкві

Псавти́ра - псалтир

Пу́кати - стукати

Пу́ща - дрімучий ліс, лісова хаща

Ра́бин - в іудейській релігії - служитель культу, керівник релігійної громади

Ре́крути - рекрутщина (рекрутський набір, обов’язок іти в солдати)

Ри́за - одяг церковнослужителів

Ріжки́ - плоди ріжкового дерева

Родзи́нки - ізюм

Розвива́ти - розгортати

Розма́й-зілля - тирлич, чарівне зілля

Розпука́ти - розпускатися, розцвітати

Розси́льний - гінець, післанець

Розсіда́тися - розпадатися, лопати

Рочни́к - літопис, календар, альманах

Руда́ - іржаве багно, болото; левада або болотиста лука

Ру́жа - рожа, мальва

Ру́но - сходи

Ру́та - рід рослин родини рутових

Ря́бець - рід шуліки

Ря́дець - правитель, регент

Са́баш - шабаш, субота у євреїв

Са́жень - стара українська і російська одиниця довжини, що дорівнювала трьом аршинам (2,1336 м)

Са́рна - серна, козуля, косуля

Сви́та - вид селянського верхнього одягу з домашнього сукна

Сирови́й - сирий, вогкий, вологий

Сіду́ха - торговка, що сидить на базарі

Сіро́ма, сірома́ха - бідняк, бідолаха

Ска́лка - скіпка, лучина

Скарбо́на - скарбниця, казначейство

Склеп - магазин, лавка, крамниця

Склепи́ти - робити склепіння

Ско́йка - застаріла назва видів двостулкових молюсків, що утворюють перли

Скура́ти - досягати, діставати

Ску́сний - хитрий

Слі́чно - гарно

Словоти́тла - скорочене написання слова з пропуском однієї чи кількох літер

Сми́рна - миро (пахуча речовина, яка застосовується в деяких християнських церквах при виконанні обрядів миропомазання, освячення храмів тощо)

Сорокі́вка - монета вартістю 20 копійок; 40 крейцерів

Со́тник - офіцерський чин у козацьких військах дореволюційної Росії, що дорівнював чинові поручника в регулярних військах

Со́цький - у дореволюційній Росії, в тому числі на Україні, нижчий поліцейський служитель на селі

Спі́ва - спів, співи, пісня, поема

Стан - у дореволюційній Росії - адміністративно-поліцейський підрозділ повіту

Станови́й - начальник стану

Сти́рта - скирта

Стіль - стеля

Сто́льник - один з нижчих придворних чинів у феодальній Росії XIII-XVII ст.

Стра́вник - той, що прислужує при столі, подає страви

Страсть - вечірнє богослужіння в страсний четвер (перед великоднем)

Ступ - крок

Ступа́ - крок, слід, стопа

Ступі́нь - стопа (одиниця виміру віршованих рядків)

Суде́ць - суддя

Сурду́т - сюртук

Та́ляр - срібна монета вартістю 75 копійок

Тесо́вий - зроблений з тесу (тонких дощок)

Тисо́вий - зроблений з тису (вічнозелене хвойне дерево)

Ти́тла - титло, надрядковий знак у давньогрецькій, латинській, старослов’янській, давньоруській писемності, який вказував на скорочене написання слова

Тлу́стий - жирний, гладким, опасистий

Толо́ка - гуртова робота за частунок, а не за платню

Топи́ти - виплавлювати

Трі́стя - очерет

Тропа́р - церковна пісня, в якій відтворюється історія святи

Тря́сця - лихоманка; переносно - ніщо

Ту́ла - сагайдак

Убру́с - скатертина

Упи́р - покійник, який, за народними віруваннями, нібито ссе кров живих людей

Утво́ра - твір

Утво́рний - стрункий, гарний

Учта - вшанування; частування, пригощання, бенкет

Фанда́ - довгий батіг, канчук, пуга

Фи́гель - завиток, закруток, закрутка, кучер; фокус

Фіміа́м - ладан, пахуча речовина для обкурювання

Фук - крик, сварка

Халабу́да - будка, буда

Херуви́м - у християнській релігії - один з вищих чинів ангелів

Хиля́ти - хитати, гойдати, колихати

Цаль - дюйм (2,54 см)

Цебри́на - цямрина (надземна, верхня частина зрубу криниці)

Чеме́рка - рід верхнього одягу у чоловіків

Чепе́ць - очіпок

Черво́ний - червонець

Чересло́ - ніж, різець (у плузі)

Че́рнядь - порода качок

Че́тверть - міра сипких тіл; два гектолітри

Чуд - чудо

Шабашко́вий - властивий шабашу, святковий

Ша́йка - шалька

Шеретува́ти - обдирати луску на зерні перед помолом

Шереши́р - самостріл

Шкалуби́на - тріщина, щілина, шпара

Шо́па - хлів

Шпу́га - дерев’яна або залізна планка, яка зв’язує дошки дверей, віконниць тощо

Шта́ба - прут, плоска, металева стрічка

Шульга́р - шуліка

Щі́лка - рядок, вірш

Яндила́ - велика миска з двома вухами, тазок

Я́рий - весняний, яровий; молодий, повний сил; зелений; палкий

Ярму́рка - рід шапки

Ярови́й - який провадиться весною, який буває навесні, ярий

Я́тел - дятел

_____________

Руданський С. В.

БАЙКИ

199

Друкований текст для вичитування взято з:

Степан Руданський. Співомовки. Переклади та переспіви. Київ, «Наукова думка», 1985.

Серія «Бібліотека української літератури»

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

© Остаточне вичитування, форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2023

© Електронна бібліотека

класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2023

¹ - Іван-пророк - єгипетський пустельник і затворник (?-394).

² - Йордан (Іордан) - річка в західній частині Передньої Азії. З нею пов’язано багато християнських легенд, зокрема легенда про хрещення в ній Ісуса Христа.

³ - Триблаженне древо - легендарне дерево, що мало подобу хреста; за легендою, на нім було розп’ято Ісуса Христа.

⁴ - Ной - міфічний біблійний «патріарх». За біблійною легендою, єдиний з своєю сім’єю врятувався в ковчезі під час «всесвітнього потопу» і став родоначальником нового людського роду. Цю легенду запозичено з давньовавілонського епосу про Гільгамеша.

⁵ - Птаха носорожець - казковий птах з рогом на носі, який загинув під час потопу, тому що, покладаючись на свою силу, не захотів сісти у Ноїв ковчег.

⁶ - Давид - напівлегендарний староєврейський цар (II ст. до н. е.). Церковники приписують йому авторство Псалтиря (книги псалмів). Насправді ж ця книга складалася протягом багатьох віків.

⁷ - Йосип - один із синів царя Давида.

⁸ - Самсон (староєврейське - Шимшон) - давньоєврейський міфічний герой, син царя Давида. За біблійною легендою, мав надзвичайну фізичну силу.

⁹ - Соломон (давньоєврейське - Шеломо; близько 976-935 до н. е.) - цар Ізраїльсько-Іудейської держави (близько 960-935 до н. е.). Син царя Давида. За традицією, йому приписують ряд творів, що входять до Біблії: «Книга притч», «Книга премудрості», цикл любовно-весільних пісень («Пісня пісень») та ін. Ім’я Соломона в переносному значенні - синонім мудрості.

¹⁰ - І тепер іще він тисне // Лева під ногою...- Йдеться про пам’ятку архітектури і гідротехнічного мистецтва «Самсон» на Червоній (колишній Контрактовій) площі у Києві. Збудована у 1748- 1749 рр. архітектором І. Григоровичем-Барським. На початку XIX ст. усередині павільйону було поставлено дерев’яну скульптурну композицію «Самсон роздирає пащу лева». У 1981 р. фонтан було відновлено в первісному вигляді (автор проекту архітектор В. П. Шевченко). З фонтаном пов’язано багато переказів (вважалося, наприклад, що той, хто вип’є води від «лева», залишиться жити в Києві). Переказ про походження цього фонтану використав також І. С. Нечуй-Левицький у повісті «Кайдашева сім’я».

¹¹ - Літ півкопи дати - тобто 30 років.

¹² - Гавриїл - тобто чоловік божий, один із семи архангелів, який, за біблійною легендою, провістив народження Ісуса Христа.

¹³ - Назарет - невелике місто в Галілеї (одна з трьох областей, на які поділялась Палестина в часи римлян), де, за переказами, провів дитинство Ісус Христос.

¹⁴ - Марія (староєврейське Маріам - гарна, прекрасна) - в християнстві богородиця, божа матір.

¹⁵ - Віфлієм (нині Бейт-Лахм) - невелике місто поблизу Єрусалима (Іорданія), де, за християнськими легендами, народився міфічний Ісус Христос.

¹⁶ - Персида (Персія) - стара назва Ірану. У канонічному євангелії від Матфея сказано, що зорю бачили просто на сході, (розділ 2, в. 2).

¹⁷ - Ірод (73-4 до н. е.) - іудейський правитель (40-4 до н. е.), ставленик римлян. Жорстоко придушував народні рухи, що знайшло відображення в біблійних легендах, зокрема в переказах про винищення ним іудейських дітей.

¹⁸ - Дванадцять апостолів - вигадані, міфічні особи. За євангельським міфом, Ісус Христос з великої кількості своїх послідовників вибрав найкращих дванадцять учнів - апостолів, яких послав проповідувати своє вчення.

¹⁹ - Петро - апостол, один із учнів Ісуса Христа, походженням із Галілеї. Церква шанує його пам’ять 29 червня ст. ст.

²⁰ - Павло - апостол, проповідник християнства серед язичників у І ст. Пам’ять - 29 червня, ст. ст.

²¹ - Багатий вечір, багат-вечір, багата кутя - вечір напередодні різдва.

²² - Кайяфа - біблійний первосвященик, однії із суддів Ісуса Христа.

²³ - Іуда - Іуда Іскаріот, один із 12 апостолів, який продав Ісуса Христа за 30 срібняків; його образ став символом зрадництва.

²⁴ - Голгофа - гора в Єрусалимі, на якій нібито розп’ято Ісуса Христа. В ті часи була за межами міста.

²⁵ - Жильний вечір - вечір напередодні першого дня великого посту, заговини.

²⁶ - ...на Семена...- за церковним календарем 14 вересня.

²⁷ - І в суботу коло церкви // Огонь розкладають.- Мається на увазі субота перед Великоднем.

²⁸ - Хома - один із 12 апостолів. День його пам’яті - 3 січня (21 грудня за ст. ст.).

²⁹ - Світла неділя - Великдень.