Руданський С. В.

НЕБИЛИЦІ

РОЗБІЙНИК

I

Так-[то] було на Вкраїні

Давньою порою…

Над дорогою могила

Заросла травою;

На могилі хрест високий

Набік похилився,

Під хрестом, як голуб сивий,

Дід старий молився.

Свита в поросі біліє,

Поясок із лика,

Через плечі - подорожня

Торба невелика.

Він із Криму утікає

Від орди лихої…

Ізнеміг - і в бога просить

Помочі святої:

«Вивів ти мене з неволі

Сильною рукою,

Не карай же на чужбині

Смертію лихою.

Як умру я на чужині,

Хто мя поховає?

Хіба ворон чорнокрилий

Тіло общипає!..

Як умру я на чужині,

Хто буде молитись?

Чим буде душа голодна

По смерті живитись?

Запровадь мене додому,

Меж мою родину -

Там без жалю і без скарги

Білий світ покину.

Там мої холодні очі

По смерті закриють

І бездушне моє тіло

В тихий гріб закриють.

І хоч раз на рік за душу

Грішную згадають -

І на гріб мій попоїсти

Старців поскликають.

Боже вічний! Боже дивний!

Боже, дай мні силу

Повернутись, повидати

Родиноньку милу…»

І забив він три поклони,

І перехрестився,

І в далекую дорогу

Знов іти пустився…

Всюди тихо, всюди ясно,

Вітерок лиш віє,

Іздалека край дороги

Чорний ліс синіє.

II

Повійнули вітри буйні,

Хмара наступила

І по небі розвинула

Свої чорні крила…

Сумно шепче ліс дрімучий,

Ворони літають

І, здається, своїм криком

Бурю накликають.

Серед лісу стара липа

Віка доживає,

А під липою розбійник

Думоньку гадає;

«Не шуми ти надо мною,

Липонько старая;

Не шуми, най розвинеться

Дума молодая…

З свою думой молодою

Все я позабуду

І з проклятою журбою

Незнакомий буду…

Позабуду, як татари

Батька полонили

І як неньку я провадив

До сирой могили.

Як рідня мене цуралась,

Як я ріс в недолі…

Як глумилися чужії

Надо мной доволі…

Я скитався сиротою,

Гірко мені було!..

Но тепер моє все горе

Щезло, проминуло!..

Я щасливий! Маю хату,

Маю батька, неньку!..

І до свого щастя всього

Жінку молоденьку!..

В мене хата - ліс чорненький,

Жінка - ніч темненька!

В мене батько - ніж остренький,

А рушниця - ненька.

Чи хто їде, чи йде пішки,

Віддає, що має,

Душу лиш бере з собою,

Тіло покидає.

Лиш сьогодні, як на теє,

Щастя не ведеться,

Либонь, мені без вечері

Спати доведеться.

Але ні!.. Вон йде дідуньо,

Мабуть, з калитою…

Що ж, дідуню, повітаюсь

Абощо з тобою!..»

І піднявся; за рушницю

Живо ухватився!..

Бах рушниця!.. Дід валиться

…От і повалився!..

III

Зашуміла дібровонька

Листом зелененьким,

Заплакала чорна хмара

Над дідком стареньким…

Но без серця і без жалю,

Без сльози гіркої

Поспішає розбіяка

До добичі свої.

Прибігає, нахилився,

Побілів, змінився -

І на землю сировую

Деревом звалився…

«Убив батька!.. Що ж ти вдіяв?

Що вчинив, небоже?!

Годі, годі в світі жити!

Убий мене, боже!..»

А тим часом чорна хмара,

Як орда, збиралась…

І над сумною дібровой

Раптом розірвалась…

На минуту чорне небо

Запалахкотіло

І погасло, і по небі

Страшно загриміло!..

Вдарив в липу грім тріскучий

Липа розкришилась,

І луна кругом по лісі

Дико розкотилась…

І полився дощ із неба

Цілою рікою,

І що було, мало бути,-

Все закрив собою!..

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Через день на білім світі

Все повеселіло…

Пролетіли чорні хмари,

Небо засиніло…

Тихо-тихо по діброві,

Вітерок не віє,

Лиш під липою розбитой

Два умерших тліє…

І ніхто їх не ховає,

І ніхто не плаче,

Тілько ворон чорнокрилий

Там порою кряче!..

ВЕЧОРНИЦІ

I

За селом десь у дубині

В невеликії хатині

Жила бабка Гнибіда,

З нею дочка молода.

Бабка в гріб уже ступала -

Ізісохла, ізів’яла

І лишилася краси,

Як билина без роси

Серед поля на пісочку…

Но погляньте-но на дочку -

Що за чудо і краса!..

Русая її коса

Всю головоньку обвила,

Ружа личенько покрила,

Очі ясні, як кришталь,

І, як та холодна сталь,

Тонуть в серце!.. Стан тоненький,

Ручки повні і біленькі,

А брівоньки - як шнурок!..

То дівча не з тих дівок!..

Хлопці часто задивлялись

І до неї женихались,

Но Оляна, на біду,

Всім казала: «Не піду!..»

А любила лиш одного

Хлопця, Гриця молодого.

І любила не на гріх -

Він найкращий був зі всіх.

То був хлопець чорноокий,

І хороший, і високий,

І рум’яний на лиці -

Молодець із молодців!..

Гриць з Оляною кохались

І на празник, як прощались

Перед корчмою колись,

Обіцялися зійтись,

Як начнуться вечорниці

У Тетяни-молодиці.

II

За дубиною село.

Сонечко уже зайшло,

В небі зорі показались,

І дівчата позбирались,

До Тетяни побрели!..

Наварили, напекли,

Стіл накрили, посідали,

Парубків лиш тілько ждали.

От приходять парубки,

Дались чути і скрипки,¹

І підківки забряжчали

У дівчат і парубків…

Тілько Гриць їден сидів

І не думав танцювати…

«Що з тобою, Грицьку-брате?

Говорили парубки.-

Єсть музики і дівки,

Ще чого тобі не стало?..»

Но то все не помагало:

Гриць сидів, не танцював -

Знать, Оляни він чекав…

Но даремно!.. Час уходить,

А Оляна не приходить!..

Вже й вечерю подали,

Вже й із’їли й запили,

Знов зачали танцювати -

А Оляни не видати…

Не дотримав справи Гриць

І утік із вечорниць…

III

А Оляна гарно вбралась,

Завинулась, вперезалась

І пустилась до села…

Нічка темная була,

Ліс шумів, і звірі вили,

Щось недобре ворожили…

Но для неї все пустяк:

Смерть, не тільки переляк.

Лиш би Гриця повидати!..

Стала ліс уже минати,

Ще лиш цвинтар - і село!..

Страшно дівчині було!

А чого, сама не знала,

І вона молитись стала!..

От і цвинтар!.. Глип! - хрести!..

Меж хрестами щось рости

В тій минуті начинає…

Холод душу обгортає.

Дівка в ноги! А біда

Так і б’ється по слідах,

І заводить, і голосить,

Почекати дівку просить..

От в село дівча біжить!..

Дивиться - огонь горить.

Прямо в сіни - і до хати! -

Стала двері відчиняти.

IV

А у хаті чорний гріб,

А на гробі сіль і хліб.

У ногах псалтир² лежала.

Сумно свічка догорала.

Та не було десь людей!..

А тим часом до дверей

Друге лихо добувалось…

З страху серце надривалось.

Що робити? Всюди ніч!..

І дівчинонька - на піч!

У куточок заховалась…

Страшно хата зашаталась;

Двері рухнули їдні,

Відмикаються й хатні!..

Б’є північная година,

Затряслася домовина!..

Віко спало - і вмерли́й

Підійнявся, як живий.

І нечисті ізчепились,

І заводили, і бились…

Аж тут півень закричав -

І которий де стояв,

Щоб на волос поступився -

Так на місці й повалився.

До схід сонця люди йдуть,

В ряднах трупів два несуть.

Колом груди їм прогнали,

На границі поховали.

Тихий вечір. Дзвін гуде!

Тілько піп та дяк іде

І провадять домовину,

В домовині - ту дівчину,

Що бажала вечорниць.

І над нею тілько Гриць

Як над тілом свої мами,

Заливався весь сльозами.

Тілько тиждень перейшов -

Знов лиш піп та дяк ішов.

Він провадив із дубини

Неньку бідную дівчини.

23 января 1852 года.

Каменец-Подольск.

УПИР

I

Коло річки, коло Бугу,

Лужок процвітає,

Там Ганнуська-дівчинонька

Коров виганяє.

Там Ганнуська-дівчинонька

Коров виганяє,

Русу косу заплітає,

Стиха промовляє:

«Ой пасіться ви, корови,

По рівному лугу,

А я піду скупаюся

В чистенькому Бугу!..

Ой пасіться ви, корови,

Я не забарюся!

Вмию личко, вмию брови,

Сяду, заплетуся!..

Прийде милий, поцілує

В білеє личенько.

Скаже: «Люблю тебе, мила,

Любеє серденько!..»

Ой Івасю, моє серце!

Забарись годину!..

Як умиюсь - не пізнаєш

Любую дівчину!..

Як умиюсь, заплетуся,

Квітками вберуся,

Тоді скажеш: «То-то люба

Милая Ганнуся!..»

І скупалася Ганнуся

В чистенькому Бугу,

Заплелася, походжає

По рівному лугу.

Заплелася, походжає,

Милого чекає,

Синенькими квіточками

Голову вбирає.

II

То не місяць, то не сонце

Сходить з-за дубини -

То Івась так молоденький

Їде до дівчини.

Ой він їде, промовляє:

«Любеє кохання!

Не даєш ти мні покою

З рання до смеркання.

Я від рання до смеркання

З коня не злізаю

І біленьких ніжок своїх

З стремен не виймаю.

Ніжок з стремен не виймаю,

Повід не спускаю,

Що день божий до дівчини

Свої виїжджаю;

До дівчини Ганнусеньки,

Що пасе корови,

Подивитись на ї личко,

На чорнії брови.

Бо то личко, як калина,

Брови, як шнурочки,

Очі чорні, ще чорніші

Осінньої ночки.

Як погляне - сам не знаю,

Що зо мною діє!

Мила думка в головоньці,

І серденько мліє.

III

Забарися, сонце ясне,

Іще хоч годину:

Нехай же я надивлюся

На любу дівчину!..

Нехай же я надивлюся

На любу дівчину,

Бо щось нудно на серденьку:

Либонь же я згину!..»

«Що то, милий? Що то, милий?!

Що то?! Бог з тобою!

А хто ж то нас розлучає,

Як рибку з водою?..»

«Ніхто, мила Ганнусенько,

Тільки твоя мати:

Вона ж мене напосілась

З світу ізігнати.

Ніхто, мила Ганнусенько,

Тільки твоя тітка:

Зчарувала - і я сохну,

Як рутвяна квітка.

Зчарувала - не сказала,

Чи довго ще жити.

Чи довго ще молодому

На світі тужити.

Зчарувала - не сказала

Ні тітка, ні мати.

Та бодай же і їм було

Так важко конати!..»

IV

В кінці поля є тополя,

Могила під нею;

Там присипали Івася

Сирою землею.

На високії тополі

Чорний ворон кряче.

Над могилою сирою

Ганнусенька плаче:

«Не ховайся, ясне сонце,

У хмарному небі:

Не підійму головоньки,

Не гляну на тебе!

Не збирайтесь, чорні хмари,

Попід небесами:

Дайте змити могилоньку

Дрібними сьозами.

Може, слізка пробереться

По землі сирії,

Пробереться і западе

В груди молодії!

І заб’ється його серце,

Як билось недавно!..

Може, він ще спогадає

За дівчину Ганну!..»

«Ой Ганнусю моя мила!

Не плач надо мною:

І в могилі моє серце

Б’ється за тобою!..

Іди, мила, в луг зелений,

Йди, моя Ганнусю:

Взавтра рівно пополудні

До тебе явлюся!..

І з полудня до півночі

Будеш ти мні мила;

Од півночі до полудня -

Темная могила…»

V

Сіла дочка край куточка,

Сльози проливає.

Стала мати серед хати,

Рученьки ламає:

«Втопила-сь ти мене, донько,

В холодную воду:

Погубила здоров’ячко

І милую вроду!..

Де ті личка повненькії?

Де краса дівалась?

Стала жовта на личеньку,

Як намалювалась!

Де ті очі, ясні очі,

Що вогнем палали?

Затягнулись в лоб далеко

І там позгасали!

Втопила-сь ти мене, донько,

В холодную воду:

Оддала ти нечистому

Здоров’я і вроду!

Поможіте ж, сусідоньки,

Скажіть, що робити?

Нехай же я перестану

Серденько в’ялити.

Є у мене василечки,

Що я посвятила.

Кажуть, того ненавидить

Нечистая сила.

Заплету я її в косу,

Покроплю водою,

Може, як змилосерди́ться

Господь надо мною».

І заплела в коси зілля

Від злої напасті

Та й послала Ганнусеньку

Знов корови пасти…

VI

Пасе дівча коровоньки

До темної ночі,

Виплакала за миленьким

Свої ясні очі.

Не видати миленького!

Що ж то за причина?

Чи вже ж йому не милая

Ганнуся-дівчина?

Йому мила Ганнусенька,

Та зілля лякає,

Через зілля свяченеє

Приступу не має.

І розплелася дівчина,

Ніби на весілля;

І розплелась - витрясає

Свяченеє зілля!

Витрясає, поглядає

Сумними очима,

А вже милий чорнобривий

Стоїть за плечима.

І сідає, обіймає,

Цілує, милує,

Присипляє й не всипляє,

Чарами чарує…

Ніби сонна, дівча стала,

Ніби її сниться

То тополя, то могила,

То гріб, то світлиця.

І туманом стали думи,

Розум погасає;

Обійняла миленького,

Іде й не питає.

Іде з милим до могили -

Могила розкрилась.

І навіки Ганнусенька

Спати положилась.

VII

В кінці поля є тополя,

Могила під нею.

Там Ганнуся із Івасем

Лежать під землею!..

На високії тополі

Чорний ворон кряче;

Над могилою старою

Стара ненька плаче.

Ворон кряче, мати плаче:

«Доню моя мила!

Чи ж я тебе, моя доню,

Не щиро любила?

Чи ж я тебе не любила?

Чи ж я не гляділа?

Доню моя, голубонько,

Де ж ти залетіла?

Залетіла голубонька

Та вже й не вертає!

Хто ж без тебе, Ганнусенько,

Мене поховає?

А хто ж мої старі кості

Обмиє сльозами?

Доню моя, доню моя!

Вернися до мами!..»

Ворон кряче, мати плаче -

Аж руки ламає.

А Ганнусі нема, нема,

Назад не вертає…

Ворон кряче, мати плаче -

Аж б’ється у груди…

А Ганнусі нема, нема

Та вже й і не буде.

ХРЕСТ НА ГОРІ

ПЕРЕСЛІВ’Я

За Києвом, коло Дніпра,

Як синь, синіє ліс дрімучий.

Під лісом тим їдна гора,

На нії хрест малий, блискучий.

Замерло все коло гори,

Жива душа туда не ходить,

Лиш ворон кряче без пори

Та звірина їдна заводить.

I

Назад тому за двісті літ

Гора миленько зеленіла;

І на горі, де хрест стоїть.

Колись хатинонька біліла.

Від хати рівно до води

Стояли сходки каміннії,

І коло сходок в два ряди

Шуміли липи молодії…

В кінці тих липів, над Дніпром,

Скала розбитая стояла,

А із-під неї джерелом

Вода погожа витікала.

В хатині жив старий рибак.

Він називався Лободою.

Но давніх літ то був козак,

Знакомий з Польщею, з Москвою.

Ходив не раз і за Дунай,

І туркові взнаки удався:

І там крутий його нагай

Над бісурманами звивався…

Багатий був старий рибак,

Доволі мався він усього,

Но то багатство все пустяк

Було для баби і для нього.

У них іще дочка була,

Дочка хороша Акелина.

Вона лиш тілько розцвіла

І була чари - не дівчина!..

Рум’яна, гарна на лиці,

Хороша, з чорними бровами,

Вона сушила молодців

Своїми ясними очами.

На кого очі навела -

Пропав спокій навіки, амінь!

Та от сама коса найшла

І зачепилася на камінь.

II

Врочисте святенько було

(Здається, було Миколая),

І от до церкви на село

Пішла дівчина молодая!..

Свічок у церкві без ліку́,

В попа кадильниця курилась.

І Акелина при боку

Межи дівчатами молилась.

І задивились молодці,

Де та дівчинонька стояла.

А у дівчини на лиці

Згасала краска і згасала!..

І стала біла, як стіна,

Замовкла гу́ба, не молилась.

Іще минута - і вона

Без сил на землю повалилась.

А як поглянула на світ -

І де вона, сама не знає!..

Над нею парубок стоїть

І снігом личко відтирає…

Хороший, гарний, молодий,

Смуглявий, з чорними очима!..

«Скажи мені: ти хто такий?» -

Його спиталася дівчина.

«Як хочеш знати, я Трохим»,-

До неї парубок озвався

І з словом сим пропав, як дим,

І більш до неї не являвся.

І встала дівчина, якось

До свого дому повернула.

Но з того часу вся чогось

Вона задуманая була!..

III

Снується тихо ясна ніч,

Спливає місяць над горою,

І тисячі на небі свіч

Палахкотять над головою.

Погасло світло в Лободи,

І все тихенько коло хати.

Лиш на долині, край води,

Чогось дівчиноньку видати.

На камінь сперлася, стоїть,

Вона думу́ свою гадає,

Не дивиться на білий світ

І сумно-сумно промовляє:

«І ненька спить, і батько спить,

І все заснуло в полуночі!

Но сон миленький не морить

Мої заплаканії очі.

Тяжка на серденьку печаль,

Сльозами личко обмиваю,

Чогось нема, чогось ми жаль…

Чого ж? Чого? Сама не знаю!..

Гіркі моїх шістнадцять літ,

Гірке моє, гірке кохання.

Я сумно дивлюся на світ

Від того рання до смеркання!..

Мене не бавить соловей,

Квітками рано не вбираюсь;

Від батька, неньки і людей

Я утікаю і ховаюсь.

Но легше ж мні хоть що-небудь,

Коли нікого я не бачу?!

Тугою тужить моя грудь,

Сльозами я гіркими плачу!..

Трохиме милий! Ти спокій

Відняв від серця молодого!

Прийди ж, прийди ж на голос мій,

Прийди на голос серця мого!»

Но тут Трохим із-за плечей

Дає поклін свій Акелині!..

Полились сльози із очей,

І стало весело дівчині!..

IV

Настав великдень. Знов Трохим

З своїми чорними очима!..

По службі божій щиро з ним

Поцілувалася дівчина.

І писанок, і крашанок -

Всього Трохиму надавала.

І з поликами рушничок

В зелені свята обіцяла.

І повернулася назад,

Рушник зачала вишивати,

І вишила, й зелених свят

Зачала дівчина чекати.

В зелені свята прибралась

На сватання, як на весілля:

Умилась, гарно заплелась,

Розсипала татарське зілля.

Чекає тілько старостів

І виглядає їх, як бога!

І от візок загуркотів

Коло новенького порога!..

Злізають живо старости,

Ведуть Трохима із собою.

І стали хармани плести

Перед багатим Лободою!..

І сплила мова, як вода,

І просять дочку за Трохима.

Тут як піднявся Лобода,

Як подививсь на них очима!

«То що?! На кпи берете нас?!

Ніби Трохима ми не знаєм?

Вертайтесь, люди, в добрий час!

За бахура дочки не маєм!..»

Набрались старости встиду,

Трохим нещасний похилився,

Ідуть із хати,- й, на біду,

Гарбуз за ними покотився!..

V

Повіяв вітер - і шумить,

Шумить зеленая дубина;

І край дубини тихо спить

Під туманом їдна долина.

На тій долині драбиняк,

І вогничок малий згасає,

А коло нього парубчак

Думу тяженькую гадає.

І тяжко, тяжко він здихнув,

Залився гіркою сльозою.

Свою він долю спом’янув

І розмовляє сам з собою:

«Ой доле, доле ти моя!

Чого ж я гірко так горюю?

Чого жию на світі я

І топчу землю сировую!..

Даремне йдуть мої літа,

Не виджу щастя за собою:

Я від колиски сирота

І піду в землю сиротою.

Гіркая доле ти моя!

Тебе я, доле, проклинаю!

Щасливі всі, їден лиш я

Не виджу щастя і не знаю.

Створив мене ти на біду,

Забув мене ти, сильний боже!

Но я такого ще найду,

Що і в біді мені поможе!..

Піду удамся до чортяк!..»

І от на ноги ісхватився!..

Пройшла минута - й парубчак

На роздорожжі опинився!..

VI

І свиснув раз, і свиснув два.

Зірвався вітер з полуночі,

І зашуміла голова,

І порохом замело очі!..

І свиснув ще останній раз -

Із пекла куций показався:

«Чого зовеш, Трохиме, нас?» -

Він того парубка спитався.

Трохим від страху задрижав,

Та годі!.. Тра відповідати.

Ото він смілості добрав

І став до куцого казати:

«До тебе просьбу маю я.

Вчини мою останню волю,

Гіркая доленька моя,

Переміни мою недолю!..»

«Ти не журися!..- біс сказав.-

Для тебе все чинити мушу.

Но тра, щоб ти мні записав,

Як знаєш сам, і тіло й душу…»

«Як тра, то тра! Но ти гляди:

Я терміну не назначаю.

Тоді по душу приходи,

Як свою смертію сконаю».

«Ну, на ж перо, папір і ніж,-

Говорить біс,- лихе з тобою!

Бери мізинця свого вріж

І напиши контракт зо мною!..»

І взяв Трохим і написав.

І куций гарно поклонився.

Узяв папірчик і пропав,

А той у корчмі опинився!..

VII

«Гей, старости! Сюди, сюди!..-

Кричав Трохим перед корчмою.-

Буду женитись в Лободи

З його хорошою дочкою!..»

І старости самі ідуть -

Та все багаті, із чортами -

І вдосвіта його везуть

До Лободи за рушниками.

І от дістав, чого хотів,

Чого душа його бажала:

Прийняли добре старостів,

І рушники дівча подала.

Пройшла іще від того дня

Їдна щасливая неділя,

І позбиралася рідня

До Акелини на весілля.

Заграла скрипка, тугий бас,

Бренчасте решето, цимбали;

І молоду в веселий час

Дівки до шлюбу убирали…

І от до церкви повели,

І руки їм перев’язали,

Навкруг престолу обвели,

І їх навічне обвінчали.

Від сего дня Трохим зачав

У Лободи хазяювати,

І що задумав-загадав -

То куций мусив виповняти.

VIII

Прийшла весна; пішла вода,

І недалеко під горою

Втонув старенький Лобода.

А баба згинула зимою…

Остався лиш їден Трохим

Да молодая Акелина…

Багатство єсть, да менше з тим! -

Душі пропащая година!..

І було думок без ліку,

Як грішну душу відписати.

І пригадали на горбку

Святую церкву збудувати…

І збудували на стовпах,

І хрест із золота стопили.

І стали в церкві, і в сльозах

За душу господа просили.

І з неба голос божий впав:

«Трохима душу я прощаю

За то, що церкву збудував,

І вас, і церкву я приймаю!..

І ви, коханки, жийте тут,

Аж поки буде світ стояти,

Аж поки люди не будуть

На страшніїм суді стояти.

Позволю вам на рік лиш раз

На світ поглянути, де люди;

Та й те не більше, як на час,

Дивитися вам можна буде…»

І встрягла в землю церква та,

Лиш на горі тій хрест видати.

І от плинуть-плинуть літа,

А тих коханків не видати.

___________

Лиш на великдень, до зорі,

Як служба божая зачнеться,

Виходить церква догори,

Сама собою відімкнеться.

І вийде з милою Трохим,

І щось обоє розмовляють,

І через час із світом сим

Прощаються і покидають.

І стрягне в землю церква та,

Лиш на горі тій хрест видати.

І от плинуть-плинуть літа,

А тих коханків не видати.

2-4 генваря 1854 года.

Кам[енец]-Подол[ьск].

РОЗМАЙ

Примушене кохання

I

Був ранок. Сонечко зійшло,

Збудилось соннеє село.

На коминах димочок в’ється,

Дівчина з відрами несеться,

Іде поволі до води.

І коло свої череди

Вертяться хлопці, і сміються,

І за сухий сніданок б’ються…

Серед села тече ріка.

Над берегом, коло горбка,

Стоїть з цебринами криниця,

В криниці чистая водиця.

Над нею дівчина стоїть,

Її чогось не милий світ:

Головоньку сумну схилила

І праву руку притулила

До свого серденька. Вона

На личеньку чогось блідна.

І дума тяжкая на лобі,

І в серці сумно, як у гробі.

І зняла відра із плеча

І на коромисло дівча

Оперлася, думу гадає

І все за греблю поглядає.

II

Там білий домичок стоїть.

Наокруга густенький пліт

І на колах горшки новенькі.

І хата, і будинки всенькі

Обшиті наново були.

Перед воротами росли

Дві липи гарних і широких,

А на току стіжків високих

Стирчало щось мало не п’ять.

Ще хазяї, здається, сплять:

Не рипає бігун частенько,

І дим із комина тоненько

По яснім небі не летів.

Но от бігун і заскрипів,

І сонні двері відімкнулись…

Дівчини думи стрепенулись:

«То він іде! Коханий мій!

То він іде, душа Гордій!..»

І за порогом показався,

Що Гордієм, знать, називався.

Він сонні очі протирав,

В руках збанок пустий держав

І до керниці йшов помалу…

III

Що дівчину тоді займало?

Не знаю я! Вона стоїть,

І з неї то горохом піт

На личенько сумне валиться,

То так сама чогось міниться,

То стане біла, як стіна,

То синяя, як бузина,

То, як калина, зчервоніє,

То знов, як глина, побіліє…

Тим часом парубок прийшов,

Пустив на вітер кілька слов,

Покпився з неї, що Тетяна

В селі дівчинонька погана,

І глечиком води набрав,

І знов собі помандрував…

А дівчина сама зосталась,

Сльозами гіренько заллялась

І, як той пень німий, стоїть.

І думає: «Нащо мні світ?

Нащо мні більш у ньому жити,

Коли не хочуть мя любити?»

І відчепила свій фартух,

І зав’язала очі вдруг,

І до криниці головою!..

IV

«То що, дівчино? Бог з тобою!» -

Охриплий голос закричав.

Фартух з очей дівчини спав,

І край Тетяни вже стояла

Їдна бабусенька старая…

«Чого ти топишся, дівча?

Скажи: яка тобі печаль?

Яка вчинилася причина?»

І розридалася дівчина:

«Бабуню, серденько моє!

Нащо мені життя моє?

Гордій любити мя не хоче,

Сміється з мене і регоче».-

«Пустеє, донько! Не журись!..

Полюбить він тебе колись,

Та не минеш ти і весілля,

Лиш дай йому їдного зілля!..

Ти знаєш, як цвіте розмай?

Возьми розмаю накопай

І дай із’їсти або спити -

І він зачне тебе любити!..»

Сказала так - та і пішла

Дорогою поздовж села.

А дівчина пішла шукати,

Де б того зілля накопати.

І накопала у ліску,

Під білим каменем в піску,

І стала вечорниць чекати,

Щоб Гордія нагодувати.

V

От вітер буйний повійнув,

З дерев пов’яле листя здув

І зачинає сніг котити.

Стають дівчата говорити

За вечорниці, де будуть…

Аж слухають - Тетяна тут

Спершу до себе запрошає…

Село дивується, не знає,

Що в голову її вплило!..

Но дармо! Як там не було,

Настали тілько вечорниці -

Дівчата, хлопці, молодиці -

Всі до Тетяни побрели;

І от музики загули!..

І хлопці жвавії танцюють,

Дівчат голублять і милують…

Загас уже вогонь в печі,

Но на черені калачі,

Як сонце яснеє, печуться…

Вареники із маслом труться…

От все готово. Шум затих.

Стіл застеляється у них,

І показалася горілка,

І деренівка, і вишнівка,

І мед, і пиво, та і квас,

Як часом водиться у нас.

От і вареники з’явились!

Веселі хлопці похмелились,

За стіл сідають, і їдять,

І все Тетяноньку хвалять.

VI

У Гордія своя тарілка,

Вареників на нії кілька;

Сама Тетяна подала…

В варениках йому спекла

І той розмай, що накопала…

Багато влила вона сала,

Щоб заохотити до них…

І от Гордій все лиг та лиг.

І тілько добре налигався -

Вже до Тетяни засміявся,

Заговорив на вухо щось,

Вже й по плечі Тетяну: лось!

Вже й обійняв, поцілувався.

І всякий тому дивувався…

«А що! - подумала собі.-

Завдала хмелю я тобі?

Таким ти будеш аж довіку,

Буду я мати чоловіка».

Но от великий піст³ настав,-

Гордій щось сохнути начав.

Бідняка він! За неділь кілька

Зісох, зів’яв, як тая квітка!..

Минула вербна⁴ - і в четвер,

На саму страсть,⁵ Гордій умер.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Святки веселії настали.

Дівчата хлопців цілували

І віддавали крашанки…

Тетяна лиш між парубками,

Як тінь, смутненькая шаталась.

Но ні з котрим не цілувалась.

Її обходив, хто йно йшов.

Так перший день її пройшов!..

На другий день її не було.

На третій день село почуло,

Що вже Тетяна не жиє,

Що і вона життя своє

На того гробі положила,

Которого сама згубила.

21 февраля 1854 года,

Кам[енец]-Подольский.

ЛЮБА

I

Тече річка невеличка,

Гори підмиває,

А над річкою могила

Мохом поростає.

Недалеко від печери

Стоять два дубочки,

За дубками понад річку

Тягнуться горбочки.

На горбах кущами взялась

Вільха і ліщина.

За горбами став глибокий

І кругом долина.

І в долині край дороги

Там хати біліють;

За хатами коло ставу

Сади зеленіють.

Нічка тиха; зорі світять;

Місяць випливає;

Туман встає по долині,

Село вповиває.

І вповилось село тихе

Сном, опочиває;

Лиш в їдній іще хатині

Світло не згасає.

Та хатина невеличка,

Гарна і біленька.

В нії жила коло неньки

Люба молоденька.

Стара ненька вже давненько

На постелі спала,

А дівчина ще сиділа,

Косу заплітала.

Русу косу заплітала…

Каганець блищався,

І від него бляск нерівний

В личко відбивався.

Личко було, як калина,

Брови - як шнурочок,

Губка свіжа, як та ружа,

Очі - як терночок.

Ручки повні, шия біла,

Груди ще біліші.

Тілько шкода, що каганчик

Не блищав ясніше!

II

Люба косу заплітає,

Тяженько вздихнула,

Взяла кісоньку русяву

К личку пригорнула.

«Ой ти, косо русявая! -

Дівчинонька каже.-

Ой кому ти достанешся?

Хто тебе зав’яже?

Ненька каже, що Данило…

Но хрестом клянуся:

Буду вік свій дівувати -

З ним я не зійдуся!..

Що по тому, що я буду

В золоті ходити?

А він буде моє серце

Молоде в’ялити!..

Боже! Боже милосердний!

З неба високого,

Подаруй мені Якима,

Хлопця молодого!

Він не має срібла, злота,

Не оре плугами,

Він лиш серце добре має

Від доброї мами.

Я від него, молодого,

Серденька не чую,

Та зійтися з ним не можу

Через неньку злую.

Но даремне!.. Над рікою

Єсть печера давня,

Коло неї розвинеться

Нашеє кохання!..

Буду в церкві… і попрошу!..

Як бог дасть дождати.

А Данила коцюбою

Вижену із хати…»

І гадала дівчинонька,

І так ізробила:

Того вигнала із хати,

Того запросила.

III

Тихо листом край печери

Два дубки шептали.

Но ще тихше два коханки

Милі розмовляли.

«Поклянись,- їдно сказало,-

Правду говорити!

Поклянися, що мя любиш

І будеш любити!»

«Присягаю,- каже друге,-

І хрестом клянуся

Лиш тебе їдну любити,

В другу не влюблюся!..

Хоть би-м видів тисяч кращих,

На жадну не гляну,

Бо не хочу, щоби-м зрадив

Дівчину кохану».

«Присягаю й я, Якиме,

Лиш тебе любити,

І з тобою умирати,

І для тебе жити!..

Свідок бог присяги мої!..» -

Люба прошептала,

І обручку з себе зняла,

І Якиму дала…

Аж тут раптом за плечима

Корчі затріщали,

І коханки полякались,

Раптом повставали.

І живенько від печери

Стали утікати:

Той - долиной понад річку,

Та - вгору, до хати.

IV

Знов долина край печери

Стихла, оніміла.

Лиш їдна душа живая

Край дубків ходила.

То уражений Данило

Ходить-походжає,

Кругом себе поглядає,

В злості промовляє:

«От де ви, мої коханки,

Сходитесь з собою!..

Не будете ж ви тут більше -

Ложу головою!..

Ще лиш ніч - і більш Якима

На світі не буде!..

Там в печері тій страшнії

Бог його забуде!..

Прийдеш ти сюда, небого,

З ним поговорити,

Но даремне будеш звати,

Рученьки ломити.

Лучче б ти його не знала,

Лучче б не любила:

Будеш знати, як то гнати

Парубка Данила!..»

І окинув ще раз оком

Милії дубочки

І, як вовк, побрів додому

Через два горбочки.

V

В другу нічку меж дубками

Дівчина стояла

І Якима молодого

Сумно виглядала.

Йде Яким, дівчину видить,

Став до себе звати,

А дівчина до печери

Стала утікати…

Він за нею; та - в печеру

Та й живо за двері!

Яким швидше, незабаром

І сам до печери…

Але тілько що обняти,

Аж ніж появився

І по самую колодку

В груди затопився!..

І пробився місяць повний

Через хмари в двері

І розкрив, що там робилось

В сировій пещері:

На землі Яким убитий;

Кров іще булькоче,

Ніж крівлею закипає,

І кліпають очі.

А Данило, препоганий,

Стоїть у куточку,

Розбирається з запаски

І бере сорочку…

І зібрався, препоганий,

У лиху годину

Та й побрів до свого дому

Вздовж через долину!..

VI

Лиш Данило щез в тумані,

Аж із-за горбочка

Йде дівчина молодая

До свого дубочка.

І прийшла!.. Нема нікого..

Сіла і чекає,

В руках квіточку тримає,

Листя обриває.

І повіяв вітерочок,

Став листки змітати,

По долині понад річку

З ними улітати.

Так кохання улітало;

Та вона не знає

І Якима миленького

Весело чекає.

От година по годині

Стала упливати,

А Якима не слихати,

Видом не видати.

Ба й світати начинає,

Тумани зріділи,

Вже й стадами до печери

Ворони летіли.

А нема усе Якима!

Що ж то за причина?

Не згадає, не зміркує

Бідная дівчина!..

І вернулася додому,

Стала добиватись,

Що Якиму перебило

З нею повидатись?..

Та нема, нема Якима,

Да і не видати!

І зачала бідна Люба

Рученьки ламати.

VII

Жнива були й проминули

Осінь наступає.

Вітер віє-повіває,

Листя обриває.

Сумні дні короткі стали,

Розляглись тумани,

І пташки за синє море

Понеслись стадами.

Стали й дощики спадати,

Руна прикропляти,

Ба й зачали від покрови

Сніжки пролітати.

От настало і Андрея,⁶

Дівоньки гадають:

То на щастя по кошарах

Баранів шукають,

То виходять за ворота

І трясуть ложками,

То звиваються з нитками

Помежи колами.

То до річки йдуть по воду,

Губой набирають,

Розглядають, що попалось,

І по тім гадають.

То замішують на солі

Коржики маленькі

І їдять їх, щоб приснився

Суджений миленький.

VIII

Затиснула й бідна Люба

Свого серця рани,

Загадала на Андрея,

Де Яким коханий?..

Загадала на Якима

В темненькую нічку

І побігла до печери

Над биструю річку.

Прибігає над ту річку,

Голову схилила,

Бере воду, і з водою

Ще щось захопила.

Захопила та додому!

Воду виливає,

Коли дивиться - з водою

Кістка випадає!

То сустав чийогось пальця,

Бідна чиясь ручка,

На суставі ще держиться

Вбогая обручка.

І обручку на свій палець

Люба наложила,

А на мутнії водиці

Коржик замісила.

І спекла його, і з’їла,

Богу помолилась,

І на лавоньці дубовій

Спати положилась.

І заснула дівчинонька,

І так її спиться!

І про що вона гадала,

То її і сниться.

IX

Сниться дівчині печера

І Яким миленький;

В його серце молодеє

Впився ніж остренький;

Він розказує дівчині,

Що його згубило:

Як на нему відімстився

Парубок Данило.

Як потому його тіло

Ворони склювали

І сустави від суставів

Порозволікали.

«Да і ти,- сказав до неї,-

Палець мій узяла,

Гляди ж, мила, щоб за теє

Кості поховала…»

Пробудилась і обручку

Рідную пізнала.

Прибігає до печери -

Рученьки зламала.

У печері свіжі кості

Вітер обвіває.

Межи ними ніж широкий

Іржа доїдає.

І вернулася дівчина,

Людям розказала.

І Данила вся громада

З ока не спускала.

X

На Великдень всі зібрались

На тую долину,

Щоб Якимової смерті

Звідати причину.

Застелили під дубками

Килимок новенький

І поклали на той килим

Кісточки сухенькі.

І казали, щоби всякий

Йшов їх цілувати:

І маленький, і старенький,

Вбогий, і багатий.

Бо то, кажуть, що душі тій,

Которая винна,

Непремінно кров із носа

Бризнути повинна.

І зачали цілувати.

Спершу стала Люба,

Заридала, цілувала

І пішла за дуба!..

Потім ненька помолилась

І поцілувала,

І за нею вся громада

Цілувати стала.

Наостаток і Данило

Голову схиляє,

Затрусилися коліна,

Серце обмирає.

І схилився, і до кості

Губа притулилась -

Аж із черепа сухого

Гадина з’явилась.

І Данилу кругом шиї

Раптом обмоталась

Укусила і меж кості

Знову заховалась.

І піднявся раз Данило,

І знов покотився,

І - як плюнути на воду -

Він душі лишився!

XI

Розійшлися добрі люди,

Потім знов зійшлися.

Піп, кадило і могила

Для вмерлих найшлися.

Засвітили люди свічі,

Піп зачав кадити,

І зачали за умерлих

Господа молити.

Заспівали «Вічна пам’ять»,

Думають спускати,

Та дівчина Люба рветься

Ще поцілувати.

Не пускали… Та від’їлась

Дівчина зубами

І вхватилась за ті кості

Обома руками.

І вчепилась, і зачала

Гіренько ридати,

Сухі кості цілувати,

К серцю пригортати.

Бог із нею! Видно, доля

Так її судила:

І дівчину наостаток

Гадина вкусила.

І вмирала та дівчина,

І проговорила:

«Аж тепер я буду разом

З тим, кого любила!..»

XII

Вмерла Люба. «Со святими»,-

Знов дяки начали.

І в долині «Вічна пам’ять»

Третій раз співали.

«Отченаш» всі зговорили,

«Пресвятая діво»,

Опускають в гріб Якима

І кладуть наліво…

А направо положили

Грішного Данила;

Межи ними помістилась

Дівчинонька мила…

І піп яму запечатав,

І вмерцям на груди

Кинули піску по жмені

Всі хрещені люди.

І на свіжую могилу

Витряс піп кадило.

І останній раз кадило

Вмерців окурило…

Заросла вже та могила,

І дубки схилились.

Вже померли й тії люди,

Що за них молились.

Но, прохожий! Хто б ти не був,

Не забудь, небоже!

Хоть подумай іздихнувши:

«Пом’яни їх, боже!..»

2-3 августа 1854 года.

Кам[енец]-Подольский

БЕЗНАДІЯ

(З німецької)

Пробудилася дівча:

Знати, сон снився...

«Де ж ти, милий? Чи ти вмер?

Чи так забарився?»

А ї милий, на біду,

Десь поїхав на орду.

І, чи жив остався,

З нею не списався.

Скуштувала вже орда

Козацької кари:

Одплатили молодці

За кров, за пожари...

І весело козаки

Палять пінкові люльки,

Додому вертають,

Пісні затягають.

І усюди по степу,

Скрізь на роздорожжі,

Сталихлопці, і жінки,

І девчата гожі.

Кажде свого пізнає,

Серце-руку подає;

Лиш одна чекає;

Милого шукає.

І дивилася на всіх

І не пізнавала;

І питалася у всіх -

І не одпитала.

І лиш військо перейшло -

Згасло яснеє чоло;

Дівчина упала,

Тяжко заридала.

Стара ненька - до дочки!

Дочку підхопила...

«Що з тобою? Що, дитя?!

Що з тобою, мила?!»

«Мати-мати! Світ не світ,

Все пройшло, як маків цвіт…

Гірка божа воля,

Тяжка моя доля!»

«Прости, боже, її гріх!..

Донько, схаменися!

Все бог робить на добро...

Лучче помолися!»

«Мати, мати! За ребро

Тягне божеє добро!

А те «святий боже»

Що мені поможе?»

«На́ свяченої води!

Вона помагає,

Вона серце веселить,

Жалі одіймає».

«Дармо, мати! Що болить,

То вода не одвалить:

Не дасть вода сили

Встати із могили!»

«Слухай, доню, може, він

Пішов за ордою,

Свою віру поламав,

Любиться з другою...

Нехай, доню, буде й так!

Він нам більше не козак,

Вже його не люди -

Бог судити буде...»

«Мати-мати, лучче б я

На світ не родилась!..

Смерте-смерте ти моя!

Де ж ти забарилась?

Згасни, світе, повернись,

У безодню повались!

Гірка божа воля,

Тяжка моя доля!..»

«Боже-боже! Не суди! -

Мати промовляє.-

Що говорить ї язик -

І сама не знає!..

Доню-доню, розум май:

Бога, небо спом’ятай,

Спогадай, що неба

Душі твоїй треба!»

«Що то, мати, небо-рай?

Що то, мати, пекло??

З ним, із ним і небо, й рай,

А без нього пекло...

Згасни, світе, повернись,

У безодню повались!

Ні землі, ні неба

Без нього не треба!..»

Так дівчині по душі

Безнадія грала;

І дівча на грішний суд

Бога викликала.

Рвала коси, розплелась,

Серед хати простяглась,

І зболені очі

Плакали до ночі.

Незабаром від копит

Земля задвижала.

Незабаром край воріт

Збруя забряжчала...

І, живий чи умерлий,

Злазить козак молодий,

Брамуу одчиняє,

Стиха промовляє:

«Чи ти спиш, моя дівча?

Чи думу гадаєш?

Чи за другого пішла?

Чи мене чекаєш?»

«Ах, козаче! Чи то ти??

Ходи, голубе, ходи!

Де ж ти забарився?

Де ти запізнився?»

«Запізнився на степу,

В далекому краю…

Сідай, мила, на коня,

Бо часу не маю!»

«Ну ж бо, милий, почекай!

Перше рученьку подай!

Ходи до покою,

Відпочинь зо мною!»

«Ніколи мені, дівча,

В тебе спочивати:

Кінь вудилами бряжчить -

Треба поспішати...

Сідай живо на коня:

Ще сто миль махнем до дня.

Ще сто миль махати,

Заким будем спати!»

«Де ж, козаче, де ж твій дім?

Де твоя хатина?»

«Там, дівчино, на степу,

Дім і домовина!»

«Стане ж місця для нас двох?»

«Стане, мила, для обох,

Їдьмо, нас чекають,

Постіль убирають».

І чи постіль, чи то гріб -

Дівча не питала:

Живо сіла на коня,

Козака обняла.

І, як вітер, кінь летить,

Тілько порох з-під копит

З вогнем вилітає,

Поле укриває.

Ліси, села і поля

Мимо них летіли,

І каміннії мости

Під конем гриміли...

Місяць золотом горить,

Вмерлий птахою летить...

«Страшна тобі згуба?»

«Ні!» - говорить люба.

Що ж за співи по степу?

Чого птахи грають?

То зібрались упирі,

Похорон справляють.

По душі і дзвін гуде,

І процесія іде,

Жалібно співає,

Словом вимовляє...

«В північ тіло поховав,

Тепер свою любу

З далекої сторони

Я везу до шлюбу.

Дяче-дяче, поспішай!

Попе, живо нас вінчай!

Бо ніколи ждати:

Пора уже спати...»

Стихла пісня, стих і дзвін...

Все то проминуло...

Все то раптом коло них,

Як мара, мигнуло...

І, як вітер, кінь летить,

Тілько порох з-під копит

З вогнем вилітає,

Поле укриває...

Пролітають мимо них

Чагарі й дубини,

Ліси, села, хутори,

Гори і долини...

Місяць золотом горить,

Вмерлий птахою летить...

«Страшна тобі згуба?»

«Ні!» - говорить люба.

От ізнову потерча

Несповите скаче,

Завиває пелюшки,

Регоче і плаче...

«Чи то хлопець, чи дівча,-

Ходи з нами, потерча:

Будеш танцювати,

Як ляжемо спати!»

І, як вітром в чагарях,

В степу зашуміло:

І за ними потерча

Льотом полетіло...

І кінь птахою летить,

Тілько порох з-під копит

З вогнем вилітає,

Поле укриває...

Пролітає мимо них

Вже й синєє море.

Пролітає понад них

І небо, і зорі...

Місяць золотом горить,

Вмерлий птахою летить...

«Страшна тобі згуба?»

«Ні!» - говорить люба.

Темно-темно по степу;

Холод повіває...

«Коню-коню! Поспішай:

Північ наступає!..

Недалеко до кінця,

До постелі, до вінця:

Живо-живо, брате,

Будем спочивати!»

От і брама, от і двір.

Браму одчиняють,

І на цвинтар молоді

Раптом уїжджають.

І піднявся чорний птах,

І закрякав на гробах.

Гроби затрусились,

Хрести похилились.

І в минуті - чуд’ та див’ -

Вся одежа й тіло

Від вмерлого козака

Прахом облетіло...

І на карому коні,

На сідельці в стремені

Без одежі й тіла

Гола кість стриміла.

А тут враз і карий кінь

Вдарив копитами,

І в минуті з-попід них

Здимів меж гробами...

І в повітрі щось кричить,

Щось у ямі верещить.

І бідна дівчина

Впала, як билина...

І зібрались упирі,

Дівчину ховають,

Положили її в гріб,

Стали, промовляють:

«Коли любите - терпіть,

Бога в небі не гнівіть,

Не слухайте тіла -

Душа буде ціла».

ТОПОЛЯ

I

Сидить баба на порозі,

Землю колупає,

На садочок, на вишневий,

Скоса поглядає.

А в садочку, у вишневім,

Синок її ходить,

Свою жінку молодую

За рученьку водить.

Ходять собі по садочку

Милі молодята.

Цілуються, милуються,

Як голубенята.

Цілуються, милуються,

Все їм так миленько…

Чого ж ти сумна сумуєш,

Старенькая ненько?

«Проклятий час,- баба каже,-

Проклята година,

Що я з нею одружила!

Коханого сина!

Оженила-одружила,

Розуму не мала:

Своє щастя чужим людям

Даремно віддала.

Де тепер ті щирі руки,

Що мя обіймали?

Де тепер ті милі губи,

Що мя цілували?

Де ті очі, милі очі,

Ті карії очі,

Що, бувало, так питали,

Чого мати хоче?

Все вона, вона забрала!

Вона, препогана!

Взяла щастя, взяла долю

І мого Івана.

Але нехай висихають

І моря, і ріки,-

Я розлучу тебе з нею,

Розлучу навіки!»

Лежить баба на порозі,

Вдає, що конає.

«Що з тобою, моя ненько?» -

Син її питає.

«Болить мене головонька.

Ой гину я, гину!

Слухай мене, мій Іване,

Слухай, милий сину.

Піди, сину, аж до моря,

До гирла Дунаю,

Там викопай мої скарби,

Бо я помираю».

«Мати моя, рідна мати!

Чогось неохота…

Чогось мені не хочеться

Ні срібла, ні злота.

І так мені, моя мати,

Не гнівити неба:

Маю хату, маю жінку,

Чого ж мені треба?»

«Маєш хату, маєш жінку!..

А дасть біг дитинку -

Тоді мене спогадаєш,

Не те скажеш, синку!

Тоді рад би де узяти,

Та, може, не буде.

Піди ж тепер, мій синоньку,

Добро тобі буде!»

«Мати-мати!.. Для дитини

Рук не заховаю:

Для дитини я родився

І вмирати маю,

І без жалю свою силу

Буду виробляти.

Нащо ж мені тії скарби?

Нащо, моя мати?»

«Ой сину мій, рідний сину,

А я ж твоя мати;

Треба ж мене пом’янути,

Треба й поховати.

Піди ж, милий Івасеньку,

Піди ж, милий сину,

Бо хилиться головонька,

Ой гину я, гину!»

То не голуб, то не сокіл

Під хмарою в’ється -

То Івась так молоденький

Серед степу б’ється.

Ні дубинки, ні хатинки,

Ні ставка-криниці,

Кругом него тілько степи,

Степи без границі.

Палить сонце, як у пеклі,

Пісок розпікає;

Подекуди росте травка -

І та посихає.

Ні душі тобі живої!

Хіба вуж зав’ється

Та орел ширококрилий

Небом пронесеться.

Ходить-блудить, нещасливий,

В далекій дорозі…

А там жінка молоденька

Лежить у полозі.

То не голуб, то не сокіл

Пролітає гори -

То Івась так молоденький

Плине через море.

Сильне море одбиває

Босою ногою,

Чорні хвилі розбиває

Білою рукою…

Сумно-сумно кругом нього

Хмара надвисає,

І у хмарі ясне сонце

Гасне-погасає.

Все затихло; тільки вітер

Реве між скалами,

Тілько чайка бідна скиглить

Десь під небесами.

А Івась плине, нещасний,

І того не знає,

Що там жінка молоденька

Дитя вповиває.

То не голуб, то не сокіл

Крила опускає -

То з скарбами край тополі

Івась спочиває.

Високая ж та тополя!

Та дивна тополя,

Одна-одна, як сирітка,

Край чистого поля.

Де ж ти взялась, сиротино,

Тополенько мила?

Чия ж рука єдиначку

Тебе посадила?

Не промовить тополенька,

Лиш листями має.

Сидить Івась край тополі,

Сумно поглядає.

Поглядає, ніби знає,

Що мати закляла,

Щоб невістка молодая

Тополею стала.

«Добрий вечір, стара ненько!

Ой як ся ж ти маєш?

Ой чи спиш ти, чи дрімаєш,

Чи мене чекаєш?»

«Добрий вечір, милий сину!

Де ж ти так барився?

Та у тебе, милий сину,

Синок народився!»

«Мати моя! Мати моя!»

«Народився, сину,

Але господь узяв матір

І твою дитину!»

Похилився Івась бідний,

Стару обіймає:

«Мати моя! Мати моя! -

З жалю промовляє.-

Загинула, покинула

Мене молодая,

Не покидай хоч ти мене,

Матінко старая!

Не покидай хоч ти мене,

Голубонько сива!..

Доле моя, доле моя!

Доле нещаслива!..»

II

Сидить баба на порозі,

Землю колупає,

На високую тополю

Сумно поглядає.

Край тополі в чистім полі

Синок її плаче,

Над ним ворон чорнокрилий,

Літаючи, кряче.

І тополя своїм гіллям

Над нього схилилась,

Сирота над сиротою

Сама зажурилась.

Зажурилася тополенька,

Бо й її тяженько…

Чого ж ти сумна сумуєш,

Старенькая ненько?

«Проклятий час,- баба каже,-

Проклята година!

Погубила я невістку,

Погубила й сина!

Стара-стара, аж хилюся,

А ума не мала:

Нащо ж тебе я, невістко,

В тополю закляла!

Чи ж не лучче тебе було

Пташкою пустити?

Чи ж не лучче тебе було

Рибкою втопити?

Чи ж не лучче тебе було

Розсіяти цвітом?

Або зіркою пустити

Рано перед світом?

Стара-стара, аж хилюся,

А ума не мала:

Нащо ж тебе я, невістко,

В тополю закляла?

Але годі! Нехай сохнуть

І моря, і ріки -

Я розлучу тебе з сином,

Розлучу навіки!..»

Лежить баба на порозі,

Вдає, що конає.

«Що з тобою, моя ненько?» -

Син її питає.

«Болить мене головонька,

Либонь же, загину!

Рубай, сину, ту тополю,

Роби домовину!»

«Мати моя рідненькая,

Мати моя, мати,

Чи ж годиться тебе, мати,

Живою ховати?

А крий, боже, твої смерті!

Я на домовину

Вирубаю за тополю

Найкращу кедрину».

«Не хочу я кедриноньку,

Не хочу я, сину,

Рубай, сину, тополеньку,

Роби домовину!»

«Мати моя, мати моя!

Жаль мені тополі!

Маю срібла, маю злота,

Каміння доволі -

Стоплю тобі домовину

Саму золотую,

Лиши мені тополеньку

Мою молодую!»

«Ой сину мій, рідний сину,

Вчини мою волю:

Візьми собі срібло-злото,

Дай мені тополю.

Живо-живо ту тополю!

Живо домовину!..

Болить мене головонька!..

Ой гину я, гину!»

Цюкнула нова сокира

Раптом серед поля,

Затряслася, застогнала

Молода тополя.

Затряслася, застогнала,

Листя зашуміло,

І на серці у Івася

Аж похолоділо.

І так тяжко йому, тяжко

Сокиру підняти!

І так важко йому, важко

Тополю рубати!

Але ненька заболіла -

Що будеш чинити?

Жаль тополі, жаль і неньки,

Нічого робити!

Здихнув Івась край тополі,

Очі відвертає

І наточену сокиру

Знову підіймає.

Цюкнула нова сокира

Знову серед поля,

Затряслася, застогнала

Молода тополя.

Затряслася, застогнала,

Гілля похилились;

У Івася дрібні сльози

Рікою полились.

І так трудно йому, трудно

Сокиру підняти!

І так нудно йому, нудно

Тополю рубати!

Але ненька помирає -

Що будеш чинити? -

Жаль тополі - жаль і неньки,

Нічого робити!

Сплакав Івась край тополі.

Очі одвертає

І наточену сокиру

Знову підіймає.

Цюкнула нова сокира

Ще раз серед поля -

Закривавилась крівлею

Молода тополя.

Закривавилась крівлею

І проговорила:

«Не рубай мене, Івасю,

Бо я твоя мила!

Тут тебе я, мій Івасю,

З сином виглядала,

І тут мене твоя мати

В тополю закляла.

І закляла, й зашептала,

І заговорила,

Мене з сином і тобою

Вічне розлучила!»

І піднялись пишні гілля,

Змовкнула тополя,

Тілько стежка кровавая

Текла серед поля.

«Будь здорова, моя ненько!

Будь здорова, мила!

Погубила ти невістку

Й мене погубила!»

«Ой лишенько моє тяжке!

Куди-бо ти, сину?

А як же я, стара баба,

Без тебе загину?»

«По невчасі тії жалі!»

По невчасі, мати!..

А про теє не журися,

Як тобі вмирати:

Твоя хата буде гробом,

Сама ти - вмерлою,

А співати - заспівають

Круки над тобою!..»

ВЕРБА

Ой у полі річка,

Через річку кладка,

На горбочку у садочку

Біленькая хатка.

Там сироти жили:

Братик із сестрою.

Жили собі, кохалися,

Як риба з водою.

Брат ходить полює,

Сестра вишиває;

Брат годує сирітоньку,

А та одягає.

Жиють на горбочку

Малі сиротята,

Жиють собі, кохаються,

Як голубенята.

Аж налетів сокіл

Із чорної хмари,

На горбочку у садочку

Розбив їх із пари.

Перейшов чорнявий

Вузенькую кладку -

Затуманив, перехмарив

Біленькую хатку.

Сумує голубка,

Сумує дівчина,

А брат її й не відає,

Що то за причина.

Сумує дівчина

Щодня і щоночі;

Все за річку, все за кладку

Поглядають очі.

«Що з тобою, сестро?

Чи ти нездорова?»

А сестра його вздихає,

Не мовить ні слова.

Брат ходить полює,

Нічого не знає,

А та свого миленького

Вдома обіймає.

Брат ходить полює,

Сестрицю годує,

А та свого миленького

В садочку цілує.

Брат ходить полює,

Вертає у хатку,

А та свого миленького

Веде через кладку.

Провела за кладку,

Назад повертає,

А брат стоїть край віконця,

Кладку заклинає:

«Бодай же ти, кладко,

Гниллям перегнила,

Що ти мене, молодого,

Сестриці згубила!

Бодай же ти, кладко,

Напилась водиці,

Коли буде мій нелюбий

Іти до сестриці.

Бодай ти, нелюбий,

З кладки повалився

І топився - не втопився,

Дубом одубився!..»

«Де ж ти, сестро, була?»

«За річку ходила».

«Що ж ти, сестро, там робила?»

«Сорочечку шила!»

«Для кого ж сорочка?»

«Для тебе, мій брате».

«Слухай мене, моя сестро,

Не покидай хати!

Не ставай на кладку -

Кладка завалиться!»

«Добре-добре, милий брате!» -

Мовила сестриця.

У неділю вранці

Брат коня сідлає;

Сидить сестра край віконця,

Шовком вишиває.

Брат коня сідлає,

Їде полювати.

Його сестра молодая

Вибігає з хати.

Брат на полі грає,

Додому вертає -

Його сестра молодая

В ріці потопає.

В ріці потопає,

Кладочку хапає.

«Ой брате мій, милий брате! -

Стиха промовляє.-

Прошу тебе, брате,

Верби не рубати,

Трави в полі не косити,

Терну не зривати.

Верба над водою -

То тіло дівоче,

Трава - коси мої русі,

А терен - то очі».

8 июля

КУПЦІ

Сидить Івась на припічку

Та й попелом грає,

Його сестра край віконця

Шовком вишиває.

Вишиває, промовляє:

«Івасику-брате!

Годі з тебе пустувати,

Пора розум мати!»

«Та нібито я не маю?»

«Запевне, не маєш!..

Не маленький, слава богу,

А в попелі граєш!»

«Та не тілько у попелі,

В сажі буду грати!

Бо нехай би мене була

Оженила мати!»

«Тю на тебе! Схаменися!

Не маєш нічого -

То як тебе оженити,

Такого дурного!»

«Все не маю та не маю!..

А де ж чого взяти?»

«Та про теє, де узяти,

Не журися, брате.

Таже можна, якби хтілось,

Позичити грошей

Та за гроші спорядити

Корабель хороший.

Та й за морем торгувати,

То і світу зглянеш,

І розуму наберешся,

І багатим станеш!»

«Але де ж то я тих грошей

Дістану у ката?»

«Таже, дурню, брат багатий -

Попроси у брата!»

«Та не дасть він мені грошей!»

«Та дасть, дурний гою,

Скажи тільки, що потому

Віддаси удвоє».

«То й удвоє!.. А багато ж

Треба для примірки?»

«Та багато, не багато,

А так зо дві мірки.

Та іди ж бо, Івасику,

Іди, милий брате!»

Скочив Івась із припічка

Та й пішов із хати.

Сидить багач на затінку,

Як та глина, білий;

Сушить собі проти сонця

Дукачі зацвілі,

І на брата молодшого

Тілько очі косить,

А той стоїть коло нього

Та дві мірки просить.

«Позич, брате, зо дві мірки!»

«Нащо тобі, брате?»

«Таже купцем хочу бути,

Хочу торгувати!»

«Купцем йому захотілось!..

Бач, який хороший!»

«Та ну, брате, не скупися,

Позич-таки грошей!»

«Ет! Сидів би лучче вдома!»

«Та чого ж сидіти?

Чи у мене господарство,

Чи жінка, чи діти?

Слава богу, що крив господь!

Позич-таки, брате!

То, їй-богу, аж за ірій

Піду торгувати!»

«Тю на тебе! Аж за ірій!

З твою головою?»

«Та я, бачиш, не сам їду,

А їду з сестрою!»

«Та все-таки аж за ірій!

Далекий світ, брате!

Лучче тобі на припічку

У попелі грати!»

«Докучило у попелі,

Хочеться за ірій!

Дай дві мірки - се їй-богу,

Що віддам чотири!»

«Як чотири, то й чотири,-

Пам’ятай, небоже!

А то послі, як попа́ду,

То й бог не поможе!..»

Ото собі молодята

Позичили грошей,

Спорядили на товари

Корабель хороший.

Їдуть собі через море,

Всюди заїжджають,

Різні царства, господарства,

Землі оглядають.

Продають їдним, що мають,

У других купують,

Їздять собі через море,

Всячину торгують.

Вітер віє, повіває,

Кораблі хитає.

Сидить багач коло моря,

Сумно поглядає.

Припливають, відпливають,

Та все чужі люди,

А Івася нема-нема -

Чи то ж і не буде?

Припливають, відпливають,

Опустіло море,

Сидить багач коло моря,

Тяжке йому горе!..

Вже не три дні, не три ночі

Багач поглядає,

Не їсть, не п’є, не говорить,

Ані спочиває.

Засох, зів’яв, як билина,

Тілько світять очі,

Аж корабель припливає

Десятої ночі.

Припливає до берега,

І не допливає,

І на гони коло нього

Котву закидає.

Горить світло коло гузки;

Дивиться багатий -

Його сестра розкладає

Дорогії шати.

Горить світло коло носа;

Багач поглядає -

Його Івась мірчуками

Злото висипає.

Бряжчить золото здалека,

Шелепають шати;

Далі зачав до берега

Голос долітати:

«А що? Буде штири мірки?»

«Або що, як буде?»

«Таж братові треба дати!»

«А чорта у груди!»

Почув багач, замотався:

«Почекай же, враже!

Не випущу тебе з моря,

Не випущу!» - каже.

І колючим чорним терном

Раптом ізробився

І навколо того моря

Биндою обвився.

А той почув його голос,-

Котви як не було!

«На добраніч тобі, брате!» -

Тілько й чути було.

Світить місяць серед неба,

Світять ясні зорі,

А корабель випливає

На чистеє море.

Світить місяць, світять зорі,

Та надходить хмара;

Зажурилась серед моря

Невдячная пара.

Світить місяць серед неба,

Зорі позгасали;

Вже корабель спіткається

На підводні скали.

Світить місяць серед неба -

І той погасає;

Вже корабель між скалами

В морі потопає.

Потопає срібло, злото,

Потопають шати;

Біжить сестра до Івася -

Нікуди втікати.

Їдно горе - із сестрою,

Друге горе - вдома,

Третє горе - кругом море.

Корчиться сірома.

І корчиться, і морщиться.

Сестра підбігає,

Але її з-перед носа

Лелик вилітає.

«Івасю мій, Івасику!» -

Тілько запищало,

І лелика Івасика

На морі не стало…

Нема-нема Івасика,

І шатів бог має;

Сидить сестра на камені,

Рученьки ламає.

«Піду, шати, вас шукати!»

Із каміння встала,

Бух у воду! І із неї

Пірникоза стала.

Стоїть терен коло моря,

Свого не пізнає

Та всякого, хто йде мимо,

Ловить, обдирає.

Сидить лелик, ховається

Від брата, сестриці;

Тілько по світі й літає,

Що вніч до зірниці.

А сестриця пірникоза

Плаває, впірнає

Та все, бідна, своїх шатів

Дорогих шукає.

10 июля

ПРИМІТКИ

Під рубрикою «Небилиці» в рукописі ЧДІМ С. Руданський записав назви романтичних балад (тексти самих творів у цій збірці відсутні). У рукописі першої редакції вони мали назву «Байки хатнії» і поділялися на «Замогилки» («Упир», «Вечорниці», «Хрест на горі», «Безнадія»); «Змінки» («Тополя», «Верба», «Купці», «Явір») та «Звичайки» («Два трупи», «Люба», «Розмай»; сюди ж було зараховано і гумореску «Чужая дитина - не рідна»). В рукописі ЦНБ (ф. I, № 651) балади теж вміщено в розділі «Байки».

РОЗБІЙНИК

Це найраніший відомий твір С. Руданського.

Вперше надруковано в газ. «Русский мир», 1859, 12 сснтября, № 47, с. 867-868. Підпис: Ст. Руданський, Автографи: 1. Співомовки, кн. I, арк. 3-9. Назва - «Два трупи». Дата: 1 июня 1851 года. Каменец-Подольск; 2. ЦНБ, ф. I, № 651. Назва - «Два трупи (Розбійник)».

Подається за першодруком.

У першій редакції на місці третьої строфи другого розділу спочатку було таких 16 рядків, згодом закреслених автором:

Но спокойно серед лісу

Спить душа живая,

Спить - не чує, як бушує

Липонька старая.

Коло неї на травиці

Острий ніж блищиться;

Із-за липи виглядає

Чорная рушниця.

То розбійник віддихає.

От він пробудився

І заспалими очима

Дико роздивився.

Зважив голову на руку,

Став думу гадати

І враз з вітром, вітром буйним

Він зачав співати…

В обох автографах балада закінчується такими рядками, знятими в першодруці:

І ніхто їх не ховає,

Сліз не проливає,

Лиш роса з дубів поволі

Жалібно стікає.

Подорожній! Хто б ти не був,

Зумилосердися,

Поховай їх і за душі

Богу помолися!

Крім того, між першодруком і автографами є ще дрібніші різночитання:

Рядок

19: Не карай же на чужині

36: В тихий гріб зариють

53: Повійнули вітри буйні

55: І по небі розвинула

69: Я з думою молодою

70: Усе позабуду

75: Позабуду, як проводив

76: Неньку до могили

79: Як чужії надо мною

80: Знущались доволі

83: Та тепер моє все горе

101: Але ні!.. Іде дідуньо

102: Та ще й з калитою...

103: Що ж, дідуню, поділюся

111: Заплакала чорна хмара

127: І над лісом, як безодня

147: Лиш під липою старою (автограф ЦНБ).

ВЕЧОРНИЦІ

Вперше надруковано в журналі «Зоря», 1895, № 17, с. 335-336 (публікація А. Кримського). Автограф: Співомовки, кн. 1, арк. 11-15 звор. Подається за автографом.

У першодруці в кількох випадках сполучник «но» виправлено на «та».

УПИР

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1895, № 18, с. 346-347, з підзаголовком «Івась і Ганнуська». Автографи: 1. Співомовки, кн. 1, арк. 18-29. Дата: 23 сентября 1853 года. Кам.-Подол.; 2. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 101-110. Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 101-110).

Перша редакція балади істотно відрізняється від останньої. Вона мала не сім, а десять розділів. Зокрема, перед останньою строфою шостого розділу йшов окремий, дев’ятий, розділ, що складався з семи строф:

Місяць світить над горою,

Опир поглядає:

«А тебе то, Ганнусенько,

Нічуть не лякає?»

«Да чим мені лякатися?

Якою марою?

Коли я, Івасю милий,

Іду із тобою».

. . . . . . . . . . . . . . . . . .

Місяць світить над горою,

Опир поглядає:

«А тебе то, Ганнусенько,

Нічуть не лякає?»

Вона каже: «Не лякає».

А тим часом милий

Везе свою дівчиноньку

До свої могили.

А. Кримський у цитованій праці звернув увагу на те, що ці строфи «нагадують відповідні місця в «Ленорі» або «Світлані» Жуковського («Ленора» - переклад з Бюргера)» і тому в другій редакції С. Руданський їх зняв.

А. Кримський висловив також припущення про зв’язок «Упиря» а баладою «Ленора» польського поета, представника так званої «української школи» в польській літературі Юзефа-Богдана Залеського (1802-1886).

У другій редакції балада мала вже дев’ять розділів. Третій розділ в остаточній редакції опущений. Друкуємо його:

«На добридень, Ганнусенько!

Ой як ся ж ти маєш?

Ой чи спиш ти, чи що робиш,

Чи мене чекаєш?»

«Ой не сплю я, мій Івасю,

А думу гадаю,

Як я тебе, мій миленький,

Повидати маю».

«Позволь-позволь, Ганнусенько,

Із коника злізти;

З коня злізти вороного,

Коло тебе сісти».

«Най пасеться на лугочку

Кінь твій вороненький!..

Сядь зо мною, мій Івасю,

Голубе сивенький».

«Позволь-позволь, Ганнусенько,

Себе обійняти;

Позволь-позволь рум’янеє

Личко цілувати».

«Не позволила б нікому,

Но тебе кохаю,

І для тебе, мій Івасю,

Я то дозволяю».

Ой пасіться, не дивіться,

Сірії корови,

Як цілує біле личко

І чорнії брови!..

Опущено також шостий розділ другої редакції:

«На добраніч, Ганнусенько,

Ой як ся ж ти маєш?

Ой чи спиш, моя Ганнусю,

Чи мене чекаєш?»

«Ой не сплю я, мій миленький,

Не сплю, не дрімаю,

Тільки тебе виглядаю

Та думу гадаю».

«Що ж ти, мила Ганнусенько,

Що ж ти так гадаєш,

Що за думку, що за гадку

На серденьку маєш?»

«Ой Івасю, серце моє,

Що ж маю гадати?

Хіба теє, що в могилі

Дуже зле лежати».

«Ні! Ганнусю моя мила,

Лучче мені в гробі.

Лучче мені в тихім гробі,

Ніж на світі тобі».

І цілує Ганнусеньку,

К серцю пригортає.

Наостанок дівчиноньці

Стиха промовляє:

«Будь здорова, Ганнусенько!

Північ наступає.

Зорі світять, місяць сходить,

І півень співає».

Останній розділ, за винятком першої строфи, переписано повністю. Подаємо другу - сьому строфи у першій та другій редакціях:

І над ними чорний ворон

Сидить та чекає,

Коли сонечко з полудня

Повертати має.

І як тілько повертає

І ворон побаче,

Стрепенеться, пролетиться,

Потім сяде, кряче.

І проходить його голос

Через ту могилу

І в могилі розбуджає

Милого і милу.

І встають Івась, Ганнуська,

Встають і сідають,

І по самую опівніч

Тихо розмовляють.

І як тілько сонце згасне -

Північ наступає -

Чорний ворон той кричати

Знову начинає.

І, почувши його голос,

З миленькою милий

Забираються ізнову

До свої могили.

З інших відмінностей другої і четвертої редакцій наведемо істотніші. Остання строфа першого розділу у першій та другій редакціях мала вигляд:

Квіточки вона збирає,

Назвати не вмію,

Лиш здається, що збирає

Руту та шальвію.

Останнім двом строфам третього розділу останньої редакції відповідали такі три строфи (четвертого розділу):

Може, взавтра-післязавтра

Я життя скончаю.

Скажу тобі наостанку,

Що тебе кохаю…

Кохав тебе я, Ганнусю,

Вдовиную дочку;

Кохав тебе і кохаю,

Як вишию в садочку…

Може, взавтра-післязавтра

Треба умирати;

Но тебе я і по смерті

Все буду кохати».

Третій-четвертій строфам четвертого розділу остаточної редакції відповідали такі дві строфи п’ятого розділу першої та другої редакцій:

«Не світи так, сонце, ясно,

З крутенького неба,

Заховайся в чорні хмари,

Мні тебе не треба…

Ой не війте, вітри буйні,

Дощу не зганяйте!

Слізоньками ту могилу

Поросити дайте!»

Перероблено і закінчення восьмого (шостого) розділу. Подаємо останні п’ять строф його у першій і другій редакціях:

Появився зараз милий

В лужку зелененькім.

Він приїхав по милую

Конем вороненьким.

«Як ся маєш, моя мила?

Поїжджай зо мною.

Зле тобі на світі жити -

Возьму тя з собою.

В мене хата тепленькая,

Всього їсти-пити...

Їдь зо мною, Ганнусенько,

Будем разом жити…»

І сідає дівчинонька

В годину лихую...

Везе вмерлий неживого,

З неживим живую.

І приходить над могилу -

Могила розкрилась.

Там з Івасем Ганнусенька

На смерть положилась.

Третя редакція від останньої (четвертої) відрізняється мало.

ХРЕСТ НА ГОРІ

Вперше надруковано в журналі «Зоря», 1895, № 18, с. 347-349. Автограф: Співомовки, кн. 1, арк. 30-41. Подається за автографом.

У першій редакції балада мала вісім розділів (шостому розділу другої редакції відповідають два - п’ятий і шостий - розділи першої).

Свого часу А. Кримський звернув увагу на подібність балади «Хрест на горі» до поеми І. Козлова «Чернець» (Кримський А., Левченко М. Знадоби для життєпису Степана Руданського, с. 9).

РОЗМАЙ

Примушене кохання

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1895, № 19, с. 364-366.

Дата: 25 лютого 1854. Автограф: Співомовки, кн. 1, арк. 44-49 звор.

Подається за автографом.

ЛЮБА

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1895, № 20, с. 386-388. Автографи: 1. ЦНБ, ф. I, № 614 (перша редакція). Дата: «1854 года, м. августа 2 и 3 дня». Назва - «Край печери два дубочки»; 2. Співомовки, кн. 1, арк. 53-59 (друга і третя редакції).

Подається за автографом (Співомовки, кн. 1, арк. 53-59).

Перша редакція балади значно відмінна від останньої. Тому наводимо тут її повністю.

Край печери два дубочки

Ніщо не пахне новиною:

Що єсть, то було, буде ввік -

І перше лилась кров рікою,

І перше плакав чоловік!

М. Красное. 1854

Преслів’я

Не відкинь, не відцурайся,

Милая родино,

Моїх думок незавидних

Тихою годиной.

Хоч смутнії тії думи,

Но мої лиш власні,

А від тебе най втікають

Случаї нещасні.

Будь щаслива і за мене

Нагадай порою,

А я завше в мислях буду

Видітись з тобою.

С. Руданський

I

Небо чисте, небо ясне,

Зіроньки сміються,

Чуть лиш вітер повіває,

Чуть дерева гнуться.

Випливає місяць повний

Тихо з-за дубини

І поглядує миленько

На гори, долини.

Гори стихли, оніміли,

Сплять, як великими;

По долинах, як покрівля,

Стеляться тумани...

І на полі все тихенько:

Не скриплять возами,

Наймит лиш порой озветься,

Йдучи за волами.

Все кругом села замовкло,

Но й село заснуло,

Міцно спить проти неділі

І за все забуло.

Лиш в їдній іще хатині

Чуть блищить край зруба,

Де недавно перебралась

Дівчинонька Люба.

Хатка тая невеличка,

Но стіни біленькі;

Круг хатини зеленіють

Тополі маленькі...

В тій хатині жила баба,

Дівчиноньки ненька,

І дівчина, як калина,

Люба молоденька...

Ненька спала на постелі,

Може, вже й хропіла,

А дівчина молодая

На землі сиділа,

Русу косу заплітала…

Каганець блищався,

І від него бляск нерівний

В личко відбивався.

Ой, то була справді Люба,

Люба та ще й мила;

На землі вона сиділа,

Голову схилила.

Личко було, як та ружа,

Брови - як шнурочок,

Губки, як медок, солодкі,

Очі - як терночок;

Шия біла так, як лебідь,

Груди ще миліші,

Тілько шкода, що каганчик

Не блищав ясніше...

Люба косу заплітала

І чогось здихнула,

Взяла косу русявую,

К личку пригорнула.

«Ой ти, косо русявая! -

Дівчинонька каже.-

Ой кому ти достанешся?

Хто тебе зав’яже?

Личко моє рум’янеє

Хто-то поцілує,

Поцілує - і тим серце

Своє нагодує?

Ненька каже, що Данило,

Но богом кленуся:

Буду вік свій дівувати,

А з ним не зійдуся!

Він багатий, каже мати;

Що ж мені по тому?

Я за ним не рада буду

І багатству тому.

Каже й він не раз до мене:

«Будеш в мене в злоті,

Лиш за мене тілько, вийди

З доброї охоти...»

Но я знаю теє злото:

Буду в нім ходити,

А він буде моє серце

Молоде в’ялити.

Най щезає з тими грішми,

Їх мені не треба,

Я лиш серця хорошого

Ждала-бим від неба...

Я Якима полюбила,

Дай-то мені, боже,

Бо щасливою зробити

Він їден лиш може.

Він не має марних грошей,

Не оре плугами,

Він лиш серце добре має

Від доброї мами...

І в те серце я запала -

Знаю теє, знаю -

Він лиш мене тілько любить,

Я ж чого чекаю?

Він не прийде сам до мене,

Не прийде до хати:

Ненька буде коцюбою

З хати виганяти;

Бо Данило в мислях неньки

Вспів уже зміститься

Так, як чорт підліз під церкву

Господу молиться...

Взавтра піду я до церкви

На службоньку божу

І Якима повидатись

З собою попрошу.

За селом в нас, над рікою,

Єсть печера давня -

Коло неї розвинеться

Нашеє кохання...

А Данило тілько прийде

Взавтра в нашу хату -

Скажу просто йому в очі:

«Вибирайся, свату!»

Так сама їдна з собою

Люба говорила;

А тим часом заплелася,

Каганець згасила,

Положилась спочивати,

Тяженько здихнула,

Но повіяв сон тихенький -

І вона заснула.

II

Засвітило сонце ясне,

Дзвони задзвонили

І до церкви на молитву

Сонних побудили.

Помолились люди богу

І знов розійшлися,

І з сім’єю господарі

За обід взялися...

Сіла й Люба з свою ненькой

За стіл дерев’яний;

Аж приходить по бабуню

Дівчина від пані.

Щось на вухо їй шепнула;

Баба на полицю,

Взяла ножик і до пані

Поплелась в світлицю...

А дочці свої сказала,

Щоб ї не чекала,

Щоб сама-їдна убогий

Обід той кінчала.

«Я там, донько, заночую;

Гляди ж, зачинися,

Щоби часом хто недобрий

В хату не забився...»

Ненька вийшла, а дівчина

Той обід скінчила,

Позбирала, як годиться,

Начиння помила,

В миснику миски поклала,

А горшки під комин -

Так зо всім розпорядилась,

Як хазяйка в домі...

Взяла віник і сміття все

Вимела із хати,

І, на лаву потім сівши,

Зачала співати:

«Ой ви тати, ой ви мами,

Не сватайте діти самі!

Нехай вони сватаються,

Коли вірно кохаються!»

Зачала вона співати,

Ще і не скінчила,

А вже видить пред собою

Парубка Данила.

Росту був вій, як тополя,

Но сухий, без тіла,

Очі в лоб позападали,

Губа посиніла,

Лиця жовті, як цитрини,

Шия журавльова,

І наверха між волоссям

Лисина готова.

Но він, видно, чепурився,

Голова блищала,-

Видно, з каганець на нюю

Вимастив він сала.

Сива шапка під пахвою

Піввулія буде,

Бо такії завше носять

Багатії люди;

Свита добра, вся в мережках,

Чоботи здорові,

На чоботях, як в коняки

Доброї, підкови.

Скинув шапку аж у хаті.

«Будь здорова, Любо!

Як же ж, Любо, ти ся маєш?» -

Запитався грубо.

«З ласки божої, здорова»,-

Дівчина сказала.

«Що не ти, Любо моя, сумно

Дуже так співала?

Журишся ти все, небого,

Сватайся зо мною,

Будеш в золоті ходити,

Жити у покою...

От дивися, кілько грошей!» -

Руку вклав в кишеню

І показує дівчині

Грошей повну жменю.

«Грошей тих мені не треба,-

Каже так дівчина,-

Говорити із тобою

Не час, не година.

Йди собі, куди гадаєш,

Так, як тая хмара:

Ти багач, шукай багатих,

Я ж тобі не пара...»

Посиніли жовті лиця,

Затряслися губи,

І, як в трясці, забренчали

Зуб їден до зуба,

Очі впилися кровлею,

Руки задрожали.

«Почекайте ж ви, паплюги,

Ви мене не знали...

Будеш же ти пам’ятати,

Ящірко погана!

Силой оженюсь з тобою,

Як піду до пана!»

«Хоть до пана, хоть до чорта -

Я їх не боюся,

З того вєего я - байдуже,

З того я сміюся!»

Взяв Данило сивий вулій,

Загорнув чуприну,

Подивився ще раз басом

На тую дівчину.

«Будеш же ти пам’ятати!» -

Ще раз відхвалився

І до пана чи до біса

Зараз віддалився...

Зосталась сама дівчина,

Богу помолилась,

Що від нелюба Данила

Якось відчепилась...

І замкнула добре двері,

Зачала чекати,

Заким сонечко спочине

І зачне смеркати.

III

Де ж Данило? Що ж він робить?

Данило лютує,

Він до пана не спішиться,

Але смерть готує.

От смеркає. Ніж гостренький

Взяв з собой Данило

І пішов до тої хати,

Де вчора світилось.

Темна ніч, як гріб-могила,

Вітер повіває

І тополями малими

Край хати хитає.

Каганець блищить в хатині,

Дівонька співає,

Вбралась в свиту і коралі,

Десь іти думає...

І поглянув у віконце

Данило проклятий.

«Вона йде кудись,- подумав.-

Треба почекати.

Може, лучче як удасться

Відплатити ласку.

Мені з неї доведеться

Здерти і запаску!»

Став тихенько, притаївся

На углу хатини,

Став чекати, як кіт сала,

Бідної дівчини...

От скрипить бігун у хаті,

Засова туркоче,

Вже прощатися з хатиной

Дівчинонька хоче.

Зачинила хату й сіни,

Взяла ключ з собою,

Подивилася круг себе

І пішла ступою.

За селом ріка бистренька

В’ється долинами,

Над рікою єсть печера

Помежи скалами.

В тій печері ізгнивають

Кості чоловічі,

І про то, чиї то кості,

Різні людські річі...

В ту печеру всі бояться

І удень ходити;

А що ввечері - бояться

За ню й говорити.

Так на гони від печери

Два дубки сплелися,

Там коханки обидвоє

На сей раз зійшлися.

Нічка темна, всюди темно -

Зле було ходити;

От вони обоє сіли,

Стали говорити.

Люба

Ой Якиме! Поклянися

Правду говорити!

Поклянися, чи мя любиш

І будеш любити?

Яким

Ти не віриш, серце Любо?

Ну, то я клянуся,

Що ні в кого, окрім тебе,

Нігди не влюблюся,

Хоч-бим бачив тисяч кращих,

На й їдну не вгляну,

Бо не хочу, що-бим зрадив

Дівчину кохану!

Люба

Присягаю й я, Якиме,

До самого віку

Лиш тебе їдного мати

Ввік за чоловіка!

На от перстень з мого пальця -

Пам’ятай, небоже!

Яким

Бог нам свідок, як ми клялись,

Бог нам і поможе!..

Но тут щось за чагарями

Зашелепотіло...

Холод душу обіймає.

Замирає тіло...

Полякались, що звіряка,-

І давай втікати -

Десь в село Яким коханий,

Дівчина ж - до хати...

Знов долина край печери

Стихла, як могила,

Лиш їдна душа живая

Край дубків ходила.

Коло пояса нового

Острий ніж блищався.

Поглядав він на дубочки,

І з злості сміявся:

«То ви тут, мої коханки,

Сходитесь з собою?

Не будете ви тут більше -

Ложу головою.

Ще лиш ніч - і більш Якима

На світі не буде:

Там в печері ті страшнії

Й бог його забуде!

Ти прийдеш сюди, небого,

З ним поговорити,

Но даремне будеш звати,

Рученьки ломити...

Лучче б ти його не знала,

Лучче б не любила...

Будеш знати, як то гнати

Парубка Данила!»

Ще окинув біглим оком

Милії дубочки

І, як вовк, побрів додому

Через два горбочки.

IV

Небо чисте, небо ясне,

Зіроньки сміються,

Чуть лиш вітер повіває,

Чуть дерева гнуться…

Випливає місяць повний

Тихо з-за дубини

І поглядує миленько,

На гори й долини.

Гори стихли, оніміли,

Сплять, як великани,

По долинах, як покрівля,

Стеляться тумани.

І над річкой, край печери,

Став туман стелитись

І, здавалось, хтів закрити,

Що буде робитись.

Но ще добре було знати

Як тую долину,

Так і ту, що там ходила,

В долині дівчину.

Та дівчина до печери

Чогось заглядала

І під поли ніж, як бритву,

Остренький ховала.

Далі стала під дубками,

Все когось чекає

І із серця пазурами

Кору колупає.

Но все тихо по долині,

Чуть лиш вітер віє

І на дереві поволі

Вершечок хиліє.

Ба, от берегом помалу,

Як ріка взвилася,

Ще якась душа живая

Від села плелася.

Лиш завиділа дівчина,

Усміхнулась з злості,

Задрожало жовте тіло

І сухії кості...

В три погибелі зігнулась,

Стала невеличка

І потерла кулаками

Пожовтілі личка.

Відступилась від дубочка,

Обернулась всюди,

Стала потім і чекає,

Заким той прибуде...

Но лиш тільки той поглянув,

Шапкой став кивати,

А дівчина зараз стала

Буцім утікати

І все ближче до печери,

Парубок за нею -

Все біжить і все махає

Шапкою своєю.

Вбігла дівка і в печеру

І зайшла за двері,

Дивиться, пройшла минута -

Парубок в печері.

Тільки хтів її обняти -

Тут ніж появився

І по саму мідну ручку

В грудях затопився!..

Тут пробився місяць повний

Чрез туман і двері

І розкрив, що там робилось

В страшнії печері...

На землі Яким убитий,

Ллється кров рікою,

Коло него ніж остренький,

Скрашений крівльою.

А Данило препоганий

Там в їднім куточку

Розбирається з спідниці

І бере сорочку.

І взяв свиту, сивий вулій -

Знов став, як Данило,

І побрів до свого дому

Тихою долиной...

Десь Данило щез в тумані,

Аж тут з-за горбочка

Йде дівчина молодая

До свого дубочка.

От прийшла - нема нікого,

Сіла та чекає

І, десь квіточку зірвавши,

Листочки зриває...

І повіяв вітерочок,

Став листки хапати

І долиной повздовж річки

З ними утікати.

Так кохання улітало!

Но вона не знала,

Вона ще Якима свого

Під дубком чекала.

Но година за годиной

Стала упливати,

А миленького Якима

Чогось не видати...

От світати вже зачало,

Тумани ріділи,

А в печеру понад берег

Ворони летіли.

І заплакала дівчина,

Що нема Якима,

Подивилась на дубочок

Сумними очима -

І пішла до свого дому;

Стала добиватись,

Що Якиму перебило

З нею повидатись.

Но й в селі нема Якима,

Соцький лиш поклявся,

Що Яким десь на чужину

Від рекрут сховався...

Но проходить рік і другий -

Його не видати,

Стала Люба за Якимом

Рученьки ламати.

V

Вже Данило разів кілька

Приходив до Люби,

Рушників просив у неї

Для вічної згуби.

Мати просить, мати молить,

Щоб за його вийти,

А дівчинонька не хоче

Навіть говорити.

Далі каже своїй неньці:

«Трошки почекайте,

Недалеко в нас Андрея -

Погадати дайте!

Тілько суджений мій буде

Парубок Данило,

Що ж робити? Я вже піду,

Що б ся не лучило...»

І старенька її ненька

На теє пристала

І Андрея враз з дочкою

Своєю чекала...

Повійнули вітри буйні

(Осінь зачалася),

І дубина без листочків

Гола осталася.

Опустіли сумно ниви,

Копи не брилюють,

Лиш стадами між ріллями

Журавлі жирують.

Тут і дні коротші стали,

Розляглись тумани,

І пташки за синє море

Вже неслись стадами.

Перейшло ще кілька неділь,

Сніг давай котити,

Мабуть, осінь нехорошу

Хтів собой закрити...

І збіліли голі гори,

І пусті долини,

І садочки, і ставочки,

І малі хатини.

Миколая вже близенько,

Тиждень лиш до нього,

І Андрей дівчат чекає,

Власне, під порогом.

І дівчата завертілись:

Кожда хоче знати,

Чи удасться сього року

Чоловіка мати...

От Андрей уже у хаті -

Дівоньки гадають:

То тихенько по оборах

Баранів шукають,

То виходять за ворота

І трясуть ложками,

То звиваються в’юнами

Помежи колами.

То над річку йдуть по воду,

Губой набирають,

Дивляться, що їм попалось,

І по тім гадають.

То замішують на солі

Коржики маленькі

І їдять їх, щоб приснився

Суджений - миленький.

Затиснула й наша Люба

Свого серця рани.

Загадала на Андрея,

Де Яким коханий.

Тільки смерклося, побігла

В темненькую нічку

За село до той печери,

Над биструю річку.

Нахилилась головою

В воду, на пісочок,

Захватила і водиці,

І якийсь кілочок...

Прибігає скоро в хату,

Воду виливає -

Коли дивиться, з водою

Палець випадає...

І сустав їден сустава

Чуть лиш що держиться

І обліплений іржею

Перстень чуть блищиться.

Зняла перстень з того пальця,

На свій наложила

І на чистії водиці

Коржик замісила;

Замісила, в піч поклала,

Іспекла і з’їла...

Потім перстень в руки взяла,

Коло печі сіла

І зачала витирати.

Перстень лиш засяяв,

І дівчина повалилась

Так, як неживая...

«Ой Якиме! - закричала.-

Ти в землі сирії,

Розплилися твої всюди

Кості молодії!»

«Що то, Любо? Бог з тобою,

Миколай чудовний!» -

Закричала стара ненька

І кухлик неповний

Вилляла на ню водиці,

Відживила дочку

І від пазухи до низу

Роздерла сорочку.

Пробудилась бідна Люба,

Знову обімліла,

Грудь хиталась, серце билось,

Голова горіла.

Ще раз баба обілляла

Дочечку водою,

Відживила й положила

На постіль з собою.

VI

Стала Люба помаленьку

Стиха засипати,

Ненька сіла і не може

Очей відірвати.

Все на нюю поглядає

Дух свій задушила

І боїться, щоби Люби

Як не розбудила...

Люба спить, а серце б’ється,

Груди хилитає,

Тяжко дихає, слабая,

Тяжче ще здихає...

Помолилась богу ненька,

Сіла і куняє...

Аж тут в друг .з її постелі

Люба ся зриває.

«Ой, дивіться! - закричала

Що всієї сили.-

Хтось страшний прийшов до хати,

Як вмерлець з могили...

Ой, рятуйте!.. Бо він каже...

Що прийшов у гості!..

Подивіться!.. Ребра голі...

Всюди голі кості!..

Мамо!.. Гляньте!.. Подивіться!..

Гляньте-но на двері!..

Що ти кажеш?.. Ти говориш,

Що-сь прийшов з печери?..

Хто ти?.. Як-то?.. Ти як звешся?..

Я тебе не знаю...

Мій Яким тримався тіла!..

Кажеш: перстень маю?..

Перстень в мене... А колись-то

Я Якиму дала...

Ти говориш... що Якима

Палець я узяла...

І показуєш на пальці...

Що нема їдного...

Ти - Яким!.. Тобі я вірю!..

Ти - Яким, єй-богу!..

Хто ж тобі так постарався?..

Хто такий?.. Данило?..

Той багатий?.. За горбочком?..

Мамцю ж моя мила!..

Що ти кажеш?.. Що за мене...

Він був перебрався!..

Заманив тебе в печеру...

І з ножем звивався!..

Просиш кості поховати?..

Де ж я поховаю?..

Поховати себе кажеш

Між дубками?.. Знаю!..

Но коли ж то теє буде?..

Говориш, весною...

Ти вже хочеш утікати?..

Ще посидь зо мною...

Мамо! Мамо! Не пускайте!..

Зачиняйте двері!..

Швидко! Швидко… Не пускайте

Його до печери!..»

І схватилася з постелі.

Доганяти мала,

Тілько ненька ї за руки

З страху задержала.

Знову впала на постелю

Люба молодая,

Видно, се її напала

Гарячка гнилая!..

Мабуть, в барабан пробило,-

Рознеслося всюди;

Що Якима вбив Данило,

Знали усі люди,

Тілько ще не довіряли

Трохи, між собою

Перевіритись поклали,

Як бог дасть, весною.

Но Данило ще не знає,

Лиш тріпнеться часом,

Як говорить хто тихенько,

Та й погляне басом.

Різдвяні святки минули,

Морози упали,

Проминув і піст великий,

І сніги розтали.

Зеленіти стали гори,

І квітки розцвіли,

І в листочках молоденьких

Солов’ї запіли...

Ожило усе з весною,

Все помолоділо,

І село от пробудилось

І завеселіло.

Пробудилася з гарячки

І дівчина Люба,

Здоровіша вона стала

Від крепкого дуба...

Тілько все чогось смутная,

Серденько в’ялиться,

Із весною все веселе,

А вона смутиться!..

До печери часто ходить,

Стежку аж зробила,

Плаче завше, і ридає,

І клене Данила.

Ба й село от спом’януло

Давні свої мислі,

І над парубком Данилом

Хмароньки надвисли.

Но зелені свята були,

Власне, коло хати,

І громада зговорилась

Трошки почекати...

VII

Засвітило сонце ясне,

Дзвони задзвонили

І до церкви на молитву

Сонних побудили.

Помолились люди богу,

Знову розійшлися,

Із сім’єю господарі

За обід взялися.

По обіді всі зібрались

До тої долини,

Щоб Якимової смерті

Як дойти причини.

Застелили під дубками

Килимок новенький

І поклали на той килим

Кісточки сухенькі.

І казали, щоби всякий

Ішов цілувати,

Щоб якими способами,

Хто убив, пізнати.

А то, кажуть, що душі тій,

Которая винна,

Непремінно кров із носа

Бризнути повинна...

От зачали цілувати.

Спершу стала Люба,

Заридала, зцілувала

І пішла за дуба.

Потім ненька помолилась

І поцілувала,

А за нею вся громада

Тихо підступала.

А Данило все за других,

Мнеться і вертиться;

Напослідок йде, бо видить,

Що не ухитриться…

Затрусилися коліна,

Як зачав згинатись,

Но нічого не поможе:

Треба цілуватись.

І лиш губой притулився,

Закричав: «Рятуйте!

В губу гадина вкусила!

Гроб мені готуйте!..»

І загнало йому губу,

Очі, лоб і лиця.

«Ой, простіте, добрі люди! -

Він начав молиться.-

Акурат назад два роки,

Як в печері тії

Я ножем пробив Якиму

Груди молодії!..

Він від мене, я від нього

Разом умираєм,

І, здається, ми нічого

Між собой не маєм;

Лиш за мною гріх великий…

Тут він впав на груди.-

Помоліться богу щиро

І за мене, люди!

О, моліться, я вмираю!..»

По землі скотився

І, як плюнути на воду,

Так душі лишився…

Розійшлася вся громада,

Потім знов зійшлися,

Піп, кадило і могила

Для вмерлих найшлися…

Засвітили люди свічі,

Піп зачав кадити,

І зачали по умерших

Богу ся молити.

Заспівали «Вічна пам’ять»,

Думають спускати,

Но дівчина Люба рветься

Ще поцілувати.

Не пускали, но від’їлась

Дівчина зубами

І вчепилась за ті кості

Обома руками...

І вже, видно, злая доля

Так її судила:

Знов, гадюка тая ж сама

Дівчину вкусила.

Не кричала та дівчина,

Богу лиш молилась.

Що з Якимом хоч по смерті

Вона з’єдинилась.

Що ж робити? «Со святими»

Знов дяки зачали,

І над гробом «Вічна пам’ять»

Третій раз співали.

«Отченаш» всі заговорили,

«Богродице-діво»...

Опускають в гріб Якима

І кладуть наліво,

А направо положили

Спухлого Данила,

Межи ними помістилась

Дівчинонька мила...

Запечатав піп могилу,

Кинув глини мало,

Стали потім всі кидати,

І вмерлих не стало,

Лиш горбок, де була яма…

Трусить піп кадило,

І останній раз над гробом

Їх ся закурило...

Край печери два дубочки,

Як їден сплелися,

Там коханки обидвоє

Перший раз зійшлися,

І кохатись між собою

Там вони поклялись,

Там останній раз обоє

Мило обійнялись...

Третій клявся головою -

Якиму не жити,

За то мусив від Якима

Голову зложити...

Заросла вже та могила,

І дубки схилились,

Повмирали й тії люди,

Що за них молились.

Но прохожий! Хто б ти не був,

Пам’ятай, небоже!

Хоть подумай, іздихнувши:

«Пом’яни їх, боже!»

Красное,⁷ 2 и 3 августа 1854.

Цю редакцію балади опубліковано в журналі «Киевская старина», 1902, сентябрь, с. 343-357.

Друга редакція балади мала 13 розділів. На місці останньої строфи другого розділу в ній ішло вісім строф, які становили собою окремий, третій розділ.

БЕЗНАДІЯ

(З німецької)

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1896, № 18, с. 346-347 (публікація А. Кримського за автографом першої редакції). Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 93-98 звор. (перша редакція). Дата: 19 и 20 августа. Назва - «Безнадія». Подражание Bürger’у»; 2. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 110-118 (друга редакція).

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 110-118).

Один із дослідників творчості С. Руданського М. Левченко зазначає: «...Пишучи під виразним впливом Жуковського свою баладу «Безнадія»..., Руданський під заголовком, зробив ідей російський підпис, живцем ідучи за Жуковським: «Подражание Bürger’у» (Кримський А., Левченко М. Знадоби для життєпису Степана Руданського, с. 167),

ТОПОЛЯ

Вперше надруковано за автографом першої редакції у вид.: Руданський С. Твори. Т. 3. Львів, 1897, с. 140-152. Автографи: 1. Співомовки, кн. 2, арк. 188-195 звор. (перша редакція). Дата: 8 июля. 2. ЦНБ, ф. I, № 651, с. 91-101 (друга редакція).

Подається за автографом (ЦНБ, ф. I, № 651, с. 91-101).

Слухай, милий сину.- У першій редакції далі було:

«Чи знаєш ти синє море?»

«Знаю, мамо, знаю».

«Там, мій сину, на тім морі,

На гирлі Дунаю,

Стоїть виспа невелика

З крутими скалами,

На тій виспі білий камінь

З чорними знаками.

Там, мій сину, наші скарби

Від прадіда, сину...

Піди по них, мій Іване,

Поки я не згину!»

Нащо, моя мати?..- Далі опущено дві строфи першої редакції:

«Нехай тобі, милий сину,

Нехай їх не треба,-

То мені їх, мені, сину,

Мені, старій, треба!

Треба гробу, треба й неба,

Треба й поховати,

Треба вбогим і за душу

Грішную роздати.

Роби домовину!..- Далі в першій редакції було:

«Бог з тобою, моя ненько,

Бог з тобою, мати!

Та тобі ще, голубонько,

Не час умирати!»

«Ні, вже годі, мій Івасю!

Годі, милий сину!

Болить мене головонька...

Загину-загину!

Але доки душа в тілі,

Вчини мою волю:

Роби мені домовину,

Рубай ту тополю!»

«Нащо тобі та тополя?

Нащо, моя мати?

Чогось мені неохота

Тополю рубати…

Коли хочеш, моя пене,

Я на домовину

Вирубаю за тополю

Найкращу кедрину».

«Нащо того, мій Івасю?

Нащо того, сину,

Щоб для трупа, для старого,

Псувати кедрину?!

Най росте собі кедрина

До божої волі,

А для трупа, для старого,

Буде і тополі!»

Мою молодую!..- Далі опущено дві строфи першої редакції:

«Не тра мені срібла-злота,

Нічого не треба,

Лиш тополі, що на полі,

Тополі лиш треба.

Прошу тебе раз останній:

Вчини мою волю,

Зрубай мені ту тополю,

Ту їдну тополю.

ВЕРБА

Вперше надруковано у вид.: Твори Руданського. Т. 3. Впорядкував А. Кримський. Львів, 1897, с. 152-156. Автограф: Співомовки, кн. 2, арк. 196-198.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

КУПЦІ

Вперше надруковано у вид.: Твори Степана Руданського. Т. 3. Впорядкував А. Кримський. Львів, 1897, с. 156-163, Автограф: Співомовки, кн. 2, арк. 198-202 звор.

Подається за автографом. Датується 1859 р.

_____________

Руданський С. В.

НЕБИЛИЦІ

197

Друкований текст для вичитування взято з:

Степан Руданський. Співомовки. Переклади та переспіви. Київ, «Наукова думка», 1985.

Серія «Бібліотека української літератури»

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

© Остаточне вичитування, форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2023

© Електронна бібліотека

класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2023

¹ - Дались чути і скрипки...- На думку А. Кримського, в автографі після цих слів під час переписування першої редакції пропущено рядок: «Дались чути і цимбали» (Кримський А., Левченко М. Знадоби до життєпису Степана Руданського, с. 164).

² - Псалтир (Книга псалмів) - одна з біблійних книг Старого завіту. Складається із 150 так званих Давидових псалмів (релігійних пісень). Відомий, як і весь Старий завіт, у двох редакціях: староєврейській (так званій масоретській) редакції (II століття н. е.) і редакції «72(70) тлумачів» («Септуагінти»), яка являє собою грецький переклад Старого завіту, виконаний в Александрії в II ст. до н. е. Нумерація псалмів у цих редакціях різна.

³ - Великий піст - шеститижневий піст перед Великоднем.

⁴ - Вербна (вербна неділя) - остання неділя перед Великоднем.

⁵ - На саму страсть - у страсний четвер (перед Великоднем).

⁶ - Андрій - за євангельською легендою, один із 12 апостолів, учнів Христа, уявний покровитель руської церкви. Перекази приписують йому проповідування Євангелія у Малій Азії та Скіфії; він доходив начебто аж до гір нинішнього Києва і на одній із них (там, де тепер стоїть Андріївська церква) поставив хрест, передрікши цим будівництво храму та розростання великого міста. Церква шанує день його пам’яті 30 (17) жовтня та 13 грудня (30 листопада).

⁷ - Красне - село, Крижопільського району, Вінницької області.