Карпенко-Карий І. К.

ГАНДЗЯ

ДРАМА З ЧАСІВ РУЇНИ

(1653-1687)

ДІЄВІ ЛЮДИ:

Ханенко - гетьман польської частини правобережної України.

Грицько Дорошенко - полковник у гетьмана другої частини правобережної України - Дорошенка.

Пелех - кошовий отаман при Ханенкові.

Богаченко, Біленький - осаули.

Лобель - комендант Білоцерківської кріпости.

Жозефіна - його жінка.

Гандзя - дівчина з лівого берега Дніпра.

Зінько - її коханець.

Грицько - її брат.

Пиво-Запольський - полковник компанійського полку в Димері.

Нянька - у замку Пиво-Запольського.

Катерина, Алінка, Дівчина - покоївки в замку.

Улас, Явтух - старші козаки в полку Пиво-Запольського.

Янкель - Іван, єврей - козак, шинкар.

Ривка - Одарка, його жінка.

Борох - їх родич.

Запорожець.

1, 2 - чоловіки.

Прочани - баби й чоловіки, дівчата й козаки.

ДІЯ ПЕРША

Середина корчми. Ривка, одягнена по-українськи, порається біля барила.

ЯВА I

По паузі 1 і 2 чоловіки з посудою в руках.

1-й чоловік (подає посуду й лічить гроші). На. Кварту! (Ривка точе й оддає) Прощай! Перебираємось на той бік Дніпра, там спокійніше. (Вийшов).

2-й чоловік (подає посуду і гроші). Око! На тім боці горілка дорога.

Ривка (вточивши дає). То чого-ж ви туди тікайте?

2-й чоловік. Турок сюди йде і всіх в неволю забере. Чоловіків, кажуть запорожці, поприковує на віки до галер!.. А жінок гарних, от як ти, собі візьме, а поганчих одгодує і продасть людоїдам! Прощай...

Ривка (перемиває посуду). Тікать-би й нам звідціля, а Янкель мій переодягся козаком і каже, що він нікого не боїться! Ох, аж страшно, як подумаю - що турок мене візьме!..

ЯВА II

Входе Янкель, одягнений козаком, при броні.

Янкель (удає з себе рубаку). Гей, шинкарко, горілки!

Ривка. Ой!.. Тю, це Янкель! Як ти мене злякав.

Янкель. Що то козак!.. Глянь! (Вихоплює шаблю й махає).

Ривка. Янкель, ти сказився! Заховай шаблю, бо ти не вмілий нею махать і сам себе заріжеш!

Янкель. Що ти тямиш! Всі думають, що я справжній козак. (Ховає шаблю).

Ривка. Ти такий страшний без бороди, що я тебе боюся! В бороді тобі краще було; тепер і я переодяглася, і ти переодягся, неначе подуріли... і на бісового батька тобі це здалося?

Янкель. Ривко, ти дурна! Євреєм тепер не можна жить на світі, бо його й за чоловіка не лічать. Нам в ці часи треба так робить: татарин панує,- будь татарином; лях запанує,- робися ляхом; козаки замість ляхів панують - будь козаком! От я й одягся козаком, переняв козацьку вдачу й мені добре! Сьогодні я вже бив одного посполитого, а як-би я був одягнений євреєм, то він-би бив мене!

Ривка. То ти вже так і зостанешся козаком?

Янкель. Ото! Де треба буть євреєм - я там буду євреєм.

Ривка. А де-ж ти одразу достанеш пейси й бороду?

Янкель. Ой, балабусте! (Цілує Ривку). Гарна з тебе молодиця, тільки ти нічого не розумієш. Навіщо мені пейси й борода? Я скажу, що запорожці на сміх одрізали і пейси, й бороду, і всі повірять. А тепер я - Іван, а ти - Одарка!

Ривка. Ну, ну - нехай! А тільки козаки й посполиті до мене залицяються!

Янкель. А ти жартуй з ними, то вони більше питимуть горілки. Сьогодні буде у нас торг - сила прочан переправляються на той бік, а тільки їх не пустять. Грицько Дорошенко і черкаський полковник Григорович заступили ввесь берег Дніпра.

Ривка. Знаєш, Янкель,- і мені страшно тут зоставатись; може-б і ми втікали, бо як прийдуть сюди турки...

Янкель. То ми зробимося турками і будем їм помагать.

Ривка. Ой, страшно!

Янкель. Я турків не боюся, а от я тривожусь, що Бороха і досі нема з Димера... бо тут - пропадає добрий заробіток.

Ривка. Бідний Борох, може його там вбито, що так довго нема. Скажи мені, Янкель, яку ви Гандзю шукаєте й на біса вона вам здалася?

Янкель. Таку Гандзю, що коли ми її привезем до гетьмана в Чигирин, то матимем 1000 талярів!

Ривка. Ну, то навіщо її шукати в Димері, за 200 талярів можна тут знайти дві Гандзі: Орун же находить гарних дівчат і продає туркам по 500 талярів!

Янкель. Такої, як ми шукаємо, другої немає в цілім світі.

Ривка. Така-б то гарна!

Янкель. Як сонце! Її десь достав Орун і подарував нашому гетьману, а гетьман збірався одіслать її султанові в дарунок. Де не взявся польський полковник, головоріз Пиво-Запольський, побачив ту Гандзю в Чигрині і вкрав її. А вкравши, утік з Гандзею в польський Димер, на Полісся, і гетьман обіщав 1000 талярів тому, хто викраде Гандзю назад.

Ривка. То хіба Борох може її викрасти від пана? Ти на смерть його послав... гріх тобі буде, як Бороха уб’ють.

Янкель. Уб’ють, то одним євреєм буде менше. Мало їх тепер убивають? А як достане Гандзю, будем мать 1000 талярів... Я з тобою забалакався, а там прочани коней продають за пів ціни; піду, може куплю, а як їх не пустять на той бік, то ті самі, що зараз продають, будуть купувати знову коней і заплатять мені у-двоє, бо не можна-ж пішому зоставатись! (Вийшов).

ЯВА III

Входять Запорожець і Хома.

Запорожець. Людей багато, гудуть як в улику бжоли, і всі тверезі. Ходив, ходив - ніхто й не почастував. Почастуй хоч, ти, Ривко!

Ривка. Ви вже сьогодні четвертий кухлик випили від мене і не пам’ятаєте, як моє ім’я? Пийте п’ятий, побачу, яка у вас пам’ять. (Подає).

Запорожець (випив, постояв з кухликом і мов нагадав). Одарка!

Ривка. Ну, то у вас ще є пам’ять. (Запорожець засміявшись сів на лаві й тягне люльку. Входе Хома з посудою).

Хома. А ну, Ривко, вточи око горілки й мені.

Ривка. Слухай, Хомо, я Одарка! Тямиш - Одарка!

Хома. Невже? А чоловік - Янкель?

Ривка. Ні, Іван! А щоб ти не забув і всім казав: ідіть в оранду до шинкарки Одарки,- на випий!

Хома. Давай! За твоє здоров’я - Одарко! А знаєш - ти добре зробила, що вихрестилась, і така-ж гарна з тебе молодиця, що аж любо глянути! Отака була у мене жінка, та магометяки в полон взяли. Слухай - тікаймо, Одарко, зо мною, бо сюди турки йдуть, то й тебе візьмуть. Магометяки люблять гарних молодиць.

Запорожець. Не слухай його, перебирайся до нас на Січ! Ніхто тебе там не зачепе, ти почастуєш добре і всі пам’ятатимуть, що ти Одарка.

Ривка. Так, як ви? Поки питимуть, доти й пам’ятатимуть! (Запорожець сміється).

Хома. Що там шукать місця, куди тікать,- тікай, куди попало! Я вже третій раз тікаю на той бік Дніпра. Підніметься тут завірюха - я туди, затихне - сюди в старе гніздо, якщо не спалять, а спалять - мостю нове, як чорногуз!.. Погане життя! Біда! Не знаєш, хто тут пан: чи Дорошенко, чи Ханенко, чи Самойлович, чи татарин, чи лях, чи запорожець! Їй-богу! Послухай ляха - свої б’ють та ще й татар наведуть, а ті в полон всіх забирають; послухай Дорошенка - Ханенко б’є! Послухай Ханенка - Дорошенко б’є! По тричі на рік присягаєм і зражаєм - то одному, то другому, то третьому! Геть розпаскудили народ...

Запорожець. А ви не слухайте ні одного, ні другого, ні третього і нікому не присягайте!

Хома. Отак, як бачиш! З’явившись сюди, запорожці научають нікого не слухать! А мир колотиться й колотиться...

Запорожець. А ви не слухайте й запорожців: виберіть гетьманом нашого Сірка,- той всіх розжене!

Хома. Тай вернеться на Січ, а нас знову за чуба! Ні, тепер переберуся на той бік, та аж у Московщину подамся. Чутка є, що там багато наших оселилося на слободах. Утечемо, Одарко!

Запорожець. Шкода, сьогодні не втечеш! Нікого не пустять на той бік, скрізь кордони стоять. Наобісіло вже возитись з вами: то сюди, то туди переправляєтесь. І звідсіля не пустять, і там не приймуть,- такий універсал вийшов від Дорошенка.

Хома. Ого! Я - рибалка, візьму сітку, сяду на човен, ніби рибу ловить,- та й подамся... Чуєш - гам який: то наближаються прочани. (Йде до вікна). І, господи, яка сила людей! Тільки видко, що тут не стануть, прямують до Дніпра. Лейба, бачиш, розбив біля Дніпра ятку, а тепер бігає на біді поміж людей і вигукує: «до мене, до мене! шість шагів кварта горілки»! Мабуть, розведена!

Ривка. Бодай йому у барило з горілкою чорти смоли налили!

Хома. Не ремствуй, народу сила - і в тебе куплять. Прощай, Одарко! (Вийшов).

Запорожець. Піду-ж і я до прочан, може хто почастує, а я буду підбивать, щоб не слухали уряду та силою рвались на той бік. Ну, прощай... От тобі й маєш - забув ім’я!

Ривка (сміється). Яка у вас коротка пам’ять!

Запорожець. Одбили киями за те, що в гречку скакав часто.

Ривка. Що з вами робить... (Подає)... Як і цим разом забудете, більше не дам.

Запорожець (випив). Одарка! Спасибі, що почастувала. А як будуть у мене гроші, то ти від мене добре уторгуєш! (Входе Янкель й Борох). Прощай, Одарко! (Вийшов).

ЯВА IV

Ривка, Янкель і Борох.

Ривка. Борох, Борох! Яка я рада, що ти вернувся; ми думали, що тебе повісили в Димері.

Борох. Трохи не повісили, насилу втік!

Янкель. Ну, розказуй - чого ти так довго барився в Димері? Може й Гандзю викрав і одвіз вже у Чигрин і 1000 талярів сам узяв?

Борох. Де там! Я рад, що сам утік,- не до Гандзі мені було... Таке вже моє щастя. В той самий день, як я в Димер приїхав, Гандзя втікла з Димера.

Янкель. Куди втікла, як утікла? Що ти брешеш!

Борох. Як утікла?.. Так утікла, як і я утікав.

Янкель. Ну, розказуй же!

Борох. Чого ти кричиш! Я й так мов у пропасниці цілий рік лежав, бо переляканий на смерть, а він кричить... Я приїхав у Димер спокійно. Спитав одного - другого єврея,- кажуть: чули, що є Гандзя, що пан полковник хоче на ній жениться! Тоді я взяв крам і пішов у замок продавать дівчатам стрічки, бо у пана полковника багато є дівчат. Підійшов до воріт, чую - розказують, що Гандзя тільки що втікла на трьох арабських жеребцях з двома козаками, й мало не сто душ побігли її доганять! Я аж затрусився і почав розпитувать як утікла? що то за козаки?… а один сіпака за рукав мене хап! Ух! Я на кригу змерз! Се шпиг, каже! Ходім до пана... То я з переляку так сіпнувся, що й рукав зостався у нього в руках. Кинув їм кошик з крамом, він розбився, всі кинулись жакувать крам, а я побіг від них скільки духу... Біг, як арабський жеребець! Скакав через рови, падав, вставав і знову біг. Погубив патинки, шапка упала з голови, гроші твої випали з-за пазухи, нарешті вскочив у балку та попав у вікнину і ледви-ледви висіпався на другий день. Уй, уй! і тепер страшно!

Янкель. А бодай чорти взяли твого батька!.. Який же ти єврей? діла ніякого не зробив, і гроші мої загубив, і нічого не знаєш про Гандзю! Бодай і тебе чорти взяли!.. Чом-же ти не вернувся у Димер і не розпитав до ладу?

Борох. Страшно було вертаться.

Янкель. Бо ти єврей!

Борох. Тай ти-ж єврей...

Янкель. Брешеш! Я - козак, запорожець! а щоб доказать, що не єврей - буду євреїв різать!... Чув?

Ривка. Янкель, опам’ятайся, мені страшно з тобою жить... ти збожеволів, що ти говориш?..

Янкель. Шинкарко, гей горілки! Чого сидиш, псяюхо, очі витріщила, як сова! Геть від бочки, я сам собі вточу, а решту випустю на землю і буду в горілці танцювать! (Борох злякався, спустився з лави й сів на землі. Янкель маха шаблею). Де Борох? Подайте мені Бороха! (Борох поліз під лаву).

Ривка. Янкель, Янкель! Покинь шаблю - ти сам себе покалічиш.

Янкель. Мовчи, Ривко! Ага! (Тягне Бороха з-під лави). Не сховаєшся! Давай гроші, псявіро!

Борох (витягає гроші з-за пазухи). Нате, пане Іване! (Дає гроші). Тільки випустіть мене з хати, бо у мене щось погано всередині.

Ривка (тікає до дверей). Скажений! Ґвалт, рятуйте!

Янкель (стає на дверях). Ша! (Регоче скільки сили) Ривко! це я жартуючи козакував.

Ривка. А сто чортів твоїй матері з твоїм козакуванням! Ти мене перелякав на смерть, а Борох он лежить мертвий...

Янкель. Чорт його не візьме! Я навмисне його лякав, щоб він віддав мої гроші, і от бачиш - віддав, а казав, що загубив!

Борох (встає). У, гой! Як-би у мене була шабля і пістоль, то й я-б кричав, як скажений!

Янкель (виймає пістоль). На!

Борох. Нехай йому чорт,- може там пуля!

Янкель. То-то бо й є!.. Ні, що не кажіть, а у мене козача кров... мабуть таки мати согрішила.

Борох. Гой!

Ривка. Свиняча у тебе кров! Таких дурних козаків я ще не бачила.

Борох. Гой.

Янкель (регоче). Ото не обманюй. Як-би ти гроші віддав, то я-б тебе не лякав.

Борох. Гой! (Входять Улас і Явтух).

ЯВА V

Ті - ж, Улас і Явтух.

Улас (до Бороха). А хто тут шинкар?

Янкель. Я.

Улас. Ти? Чудасія: вже замість євреїв козаки горілкою торгують.

Янкель. А на чорта нам євреї?

Улас. І то правда, хоч иноді без єврея не обійдешся: розумні й на хитрощі здатні! А цей тут чого сидить - на насіння, чи що?

Янкель. Це мій наймит.

Улас. Отсе так! Добре, їй-богу добре!

Явтух. Еге! Гарна поведенція пішла: євреї у козаків наймитами стали! Дай, боже, щоб скрізь отаке завелось.

Борох. Бодай ти не діждавсь, дурний гою!

Ривка. Може ще ти у євреїв будеш в покоях груби топити.

Улас. А це біля барила - жінка?

Янкель. Еге.

Улас. Дай же нам, гарна шинкарочко, горілки! (Ривка точить горілку).

Янкель. А ви, здається, не тутешні!

Улас (п’є). Ні. (їсть хліб і сало).

Янкель. А звідкіля?

Явтух (п’є). З Димера. (Борох піднявся й витягнув голову на всю шию).

Янкель. З Полісся?

Улас. А ти там був?

Янкель. Ого! Ти спитай у Янк… де Іван не бував? Носили мене чорти скрізь.

Улас. А ще й не старий!

Янкель. Як-би був старий, то в запічку-б кашляв... Чи не від полковника Пиво-Запольського їдете?

Улас. А ти хіба знаєш і полковника?

Янкель. Прислуговував, як крав він у гетьмана Дорошенка Гандзю.

Улас (тихо до Явтуха). Оце чоловічок такий, як нам треба.

Явтух. Не довіряйся відразу.

Янкель. А ви про Гандзю нічого хіба не знаєте?

Улас. Про яку Гандзю?

Янкель. Ну, якщо ви її не знаєте, то на віщо я буду бити язика об зуби. (Мовчать. Улас і Явтух їдять. Борох заховав голову в шию. Янкель до Ривки тихо). Вони шукають Гандзю по гарячому сліду. (Раптом повертається до Уласа). І так таки й не знайшли Гандзі?

Улас. Нема... Га? ти, здається, щось спитав - я не дочув!..

Янкель. Та то я до жінки балакав.

Улас. Ага. (До Явтуха). Хитра людина!

Явтух. Еге.

Улас. Чи не побалакать з ним прямо? Видко, що він був на коні і під конем.

Явтух. Та нам-би треба розумного єврея, а де ти його тут знайдеш, коли вони у наймити пішли до казаків? Балакай з ним, бо, знаєш, мені здається, що він теж з євреїв: дуже щось крутиться і на місці не встоїть...

Улас. Еге. (Витерши губи, підійшов до Ривки). А дай ще горілки. А ти не хочеш?

Янкель. На потуху? Чому ні! (П’ють).

Улас. Підкрепились! (До Янкеля тихо). Нам треба побалакати з тобою сам на сам.

Янкель (до Ривки й Бороха). А вийдіть на часину з хати. (Ті виходять).

ЯВА VI

Янкель, Улас і Явтух.

Улас. Слухай, козаче, ти шинкар, а при такім ділі чого чоловік не знає!..

Янкель. Ого-го! Тут треба буть і євреєм, і козаком, і шляхтичем!

Улас. Правда. Так отже знай: коли ти нам поможеш то матимеш 500 талярів.

Борох (за дверима). Уй!

Улас. Що там?

Янкель (одчиняє двері і б’є Бороха в лоб).

Борох (хватається за голову). Уй! с-с-с?

Янкель. Якого ти чорта кричиш?

Борох. Ударив по голові, та ще хочеш, щоб мовчав?

Янкель. Пішов геть на стайню, там твоє місце. (Зачиняє двері).

Улас. Ми шукаємо трьох арабських жеребців.

Янкель. І Гандзю.

Улас. І Гандзю... На тих трьох жеребцях утікла Гандзя з Димера серед білого дня з двома козаками, і слід є сюди... чи не чув ти чого?

Янкель. Чув чи не чув, а дайте мені вперед 100 талярів, тоді - будемо балакать.

Улас. На. (Дає).

Янкель. А хто її украв?

Улас. Думаєм - Дорошенкові козаки.

Янкель. Ну, то вертайтесь назад.

Улас. Добра рада! То за ці два слова «вертайтеся назад» - ти взяв 100 талярів?

Янкель. А що-ж ми зробимо з Дорошенком?

Улас. І то правда. А що-ж ти пораєш?

Янкель. А я вам скажу, що, на мою думку, не Дорошенко Гандзю вкрав, а хтось другий, і по моєму вони будуть прямувать на той бік Дніпра, а на той бік нікого тепер не пускають - такий універсал випустив Дорошенко, і вже третій день берег Дніпра стереже цілий полк козаків. Коли раніше Гандзя не перескочила, то вона тут, між прочанами, а прочан сила. Їдьте між люди, розпитуйте й розглядайте. Ви-ж певно признаєте тих двох козаків і своїх коней?

Улас. А як-же?

Янкель. Їдьте ж зараз! І я піду,- буду роздивлятись. Арабських коней я пізнаю.

Улас (до Явтуха). Гайда, Явтуше на коней. (Виходять). Ми-ж знайдемо!

Янкель (у двері). Борох, Ривко! (Ті входять).

ЯВА VII

Борох, Ривка і Янкель.

Борох. Я все чув.

Ривка. І я чула.

Янкель. Я знаю, що вам не позакладало, бо ви-ж стояли під дверима. Сідай-же зараз у біду і їдь до Дніпра... розпитайся, де гетьманів брат полковник Грицько, і приїдеш сказать мені.

Борох. Мені страшно: багато п’яних, щоб, буває, з біди не стягнули. Дай мені хоч 5 талярів - може прийдеться кому могорич поставить, щоб відчепився.

Янкель. Перше зароби! Ну! (Береться за пістоль).

Борох. У, гой! (Вийшов).

Янкель. Ривко, і я зараз їду теж шукати гетьманового брата Грицька,- він тут з полком придержує прочан,- і наведу Грицька на слід цих двох козаків. Мені не приходиться їм помагать: взяв 100 талярів і край, бо коли Дорошенко довідається, що я їм помагав - повісить. А ти, Ривко, тут пильнуй: чи не запримітиш чого... (Входе Хома). Чортяка цього принесла! Він надто балакучий і буде тут стоять на перешкоді. (Вийшов).

ЯВА VIII

Ривка і Хома.

Хома. Здорова, Одарко! Бач, як я тебе полюбив: не купував у Лейби, а до тебе.

Ривка. Спасибі.

Хома. Ну й клятий, видно, твій чоловік - рудько: так, як вовк, баньками світить... а ти гарна молодиця, і як ти з ним живеш?

Ривка. Бо він добрий.

Хома. Як-би був добрий, давно-б собаки з’їли. (Дає посуду). Наточи, вип’єм з горя. Не пустили нас, Одарко, на той бік Дніпра! Женуть усіх назад, як овець туркам на заріз… Гетьманів брат Грицько та черкаський полковник заступили ввесь берег і не пускають нікого на той бік Дніпра... А все таки я цієї ночи утечу крадькома. Я вже не раз тікав. (Оглядається). Рудого нема, то я з тобою побалакаю. Тікаймо, Одарочко, зо мною! Чоловік у тебе рудий, злий; прийдуть турки, то й такого не буде - з’їдять, а тебе візьмуть магометяки, їй-богу візьмуть! Тікаймо!

Ривка (сміється). Тікайте сами.

Хома. Самому сумно, а жінку татари взяли, я-ж тобі казав.

Ривка. Так ви женіться.

Хома. Нема, серденько, дівчат зовсім,- хоч-би тобі на насіння зоставили кляті магометяки: виловили всіх і забрали. Може, там де й є, а у нашій околиці хоч-би поганенька - нема! Як-же його без жінки тікать? Занудишся! На кого-ж я буду гроші зароблять, хто-ж мені дозолить так до печінок, як жінка?

Ривка. А навіщо-ж вам така жінка?

Хома. Привик. У мене була гарна жінка! Така жінка, що всі козаки хвалили, а вона була до всіх привітна, а тільки до мене ні, і все робила й говорила наперекір. Оце я, наприклад, скажу: «холодно сьогодні!» То вона: «чи ти не здурів - душно!» Знов кажу: «дощ іде!» то вона: «хіба це дощ? Мряка!» Кажу: «собаки гавкають!» То вона: «ворони крякають»!.. Я до неї завжди залицявся, а вона одно - пхека! «Я, каже, тебе шаную і шмаття тобі шию й мию, і їсти тобі варю, бо ти, каже, робітник добрий: ти й рибалка, і швець, і ткач, і музика - не тим, то тим заробиш, і я при тобі - пані. А як-би, каже, ти був тончий та вищий, то я-б тебе ще й кохала».- Чого-ж ти йшла за мене? - питаю.- «Аби вийти, каже: вільніше гулять».- Жаль мене візьме за серце. Мучусь, мучусь, а потім і день і ніч працюю, а вона гуляє з козаками! Зароблю грошей та в Чигирин. Накуплю їй намиста, перстень, сережки, чоботи такі, що хоч-би й королівні, плахту, квітчату хустку - і принесу. «От тепер, каже, ти заробив кохання!» і починає, мене кохать. Уміла кохать! Тільки найбільш тиждень покохає, і знову за своє!.. А щоб тебе магометяки взяли! А тепер от взяли - остався сам, і сум обгортає. Утічемо, Одарко: з виду ти скидаєшся на мою Устю - і я тебе буду на руках носить, а тільки кохай - це-ж робота не важка!

Ривка. Та що це ти здурів, чи що? Я кохаю свого чоловіка і за гріх лічу навіть таку розмову, а терплю тільки через те, що я шинкарка. Йдіть собі геть з хати!

Хома. Чого-ж гніватись? Не гнівайся! Я-ж тебе не силую, а тільки просю!.. Добре твойому чоловікові, що ти його кохаєш. Така гарна - і кохаєш рудька! І-і добре, а мені-ж то? Лукава була Устя, тай ту взяли шельмовські магометяки. (Входе Грицько).

ЯВА IX

Ті - ж і Грицько.

Грицько. Помагай-біг!

Ривка. Спасибі!

Хома. Не хоче помагать! От ніяк не переберемося на той бік.

Грицько. Біда! Ми з того боку, нас два брати, і з нами стара, слаба мати. Були оце в гостях, провідували старшу сестру,- вона в Чигирині заміжем: а тепер не пускають і нас на той бік додому.

Хома. А за ким-же сестра заміжем?

Грицько. А вам хіба не однаково?

Хома. Та я, бачиш, усіх знаю, через те й питаю.

Грицько. А мене знаєте?

Хома. Щось не по знаку... А як тебе на ім’я?

Грицько. Грицько.

Хома. У-перше бачу.

Грицько. Ну, то не всіх-же знаєте!

Хома. Гострий!

Грицько. Ви краще порадьте, як перебратися на той бік,- заробите таляра.

Хома. Можна.

Грицько. О?! без жартів?

Хома. Далебі можна!

Грицько. Як-же?

Хома. А так. Я рибалка: і човен у мене є, і сітка при мені. От ми увечері на Дніпр і гайда рибу ловить.

Грицько. Так, кажуть, і на тім боці тепер не пускають.

Хома. А, що там не пускають? Ми й сами проїдем. То коли багато людей, то можна запримітить гурт і не пустить; а як ти встережеш одного чи й трьох? Не буде-ж варта і день, і ніч стрічкою стоять по-над Дніпром.

Грицько. Це правда. Так згода?

Хома. Згода. Я й сам тікаю. Тільки от моя умова.

Грицько. Кажіть - яка?

Хома. Таляра я не хочу.

Грицько. Дам два.

Хома. Ні, і двох не візьму, а ти повинен на тім боці знайти мені таку дівку, щоб пішла за мене заміж і щоб кохала.

Грицько. Можна! Ви ще молоді і, здається, не каліка, то й двох знайду.

Хома. Я не магометяка - на що мені дві? Дві загризуть, а з двох я виберу одну... Коли-ж не знайдеш ні одної, то мусиш за мною слідком ходить і лаяться цілий день, поки не оженюся.

Грицько. А бить-же вас можна?

Хома. Як подужаєш, то чом-же! Тільки не дуже бий, щоб не покалічив.

Грицько. Ну, дядьку, гаразд! Жарти жартами, а діло ділом. Скажіть насправжки, перевезете?

Хома. Кажу-ж тобі, що й сам цієї ночи тікаю, а ти мені припав до серця, то хоч-би далі що, а переправлю.

Грицько. Слухайте, шинкарко! Дозвольте нам стару матір привести сюди, щоб пересиділи до вечора, поки настане час.

Ривка. Заходьте. Як довго будете сидіть, займать місце, то заплатите 2 злоти.

Грицько. Заплатю. А ви, дядьку, сюди приходьте над вечір. Без жартів кажу - я й жінку вам достану на тім боці, і грошей дам, бо я, бачите, боюся, щоб часом мати ще тут не померли, а в нас-же там хазяйство і старий батько жде й тривожиться за нами. Ми хазяїни давні, й побачите, як вам буде добре у нас... а оженимо вас, то й хату вам збудуймо.

Хома. Будь певен, над вечір зайду сюди. Хома не збреше: що скаже, те й зробе!

Грицько. І я такий: заклад до рук дам, що не збрешу!

Хома. Вірю! Я бачу, що ти хорошого роду. Піду-ж я, бо мені треба розпрощатись - ми тут близенько гуляємо з товаришами. Отепер, Одарко, і я знайду собі жінку - сват у мене примітний, а тебе візьмуть магометяки, побачиш! (Вийшов).

ЯВА X

Грицько і Ривка, а потім Борох.

Грицько. Ви ж, тітко, не гнівайтесь, коли часом мати будуть стогнать.

Ривка. Давайте ще злота, і нехай стогне.

Грицько. Спасибі вам. Нате ж вам гроші. (Дає). А попоїсти у вас знайдеться шо-небудь?

Ривка. Єсть хліб, смажена риба є.

Грицько. От і гаразд. А то на дворі сила людей, нема де спокійно примостити хвору. (Входе Борох). Так я зараз. (Вийшов).

Ривка. Ну, що там робиться?

Борох. Ґвалт стоїть: старшина велить, щоб верталися на свої оселі, а запорожці підмовляють, щоб не слухали. Дехто вернувся, а під возами сидить сила людей - полуднують.

Ривка. А чом-же вони горілки не купують?

Борох. Мабуть, їм не до горілки.

Ривка. Накупились певно у проклятого Лейби, бодай його пархи осіли! Ну, що-ж ти бачив там?

Борох. Кажу-ж тобі - гармидер тай годі! І б’ються, і сміються, і плачуть, і танцюють - цілий ярмарок! А дівчат ні одної не бачив, самі баби.

Ривка. А Янкель де?

Борох. Літає на коні то сюди, то туди! Він - як скажений запорожець. Я його боюся! (Входе Грицько, Зінько і Гандзя, пов’язана платком і по очіпку, і під бороду, так що лице зовсім закрите; її ведуть під руки, вона стогне).

ЯВА XI

Ті-ж, Грицько, Зінько і Гандзя.

Зінько (тихо). Нема нікого. Отут аж спочинемо. Не забувай-же, Гандзю, що ти і хвора і стара. (Голосно). Сідайте отут, матусю, в куточку!

Грицько. Ні, до столу веди, може вони їсти хотять бо я хочу. Спасибі, шинкарка обіщала дать хліба й риби. (Ведуть Гандзю за стіл). Давайте-ж нам, шинкарко, поїсти.

Ривка. Дайте злот, бо як часом людей наб’ється багато, то я забуду, що кому давала.

Грицько (дає). Нате.

Гандзя (за столом до Зінька). Мені так душно, що я умліваю.

Зінько (тихо). Терпи, голубко.

Гандзя. Хоч-би з лоба платок зняти, бо їй-богу зомлію.

Грицько. Не можна, люба матуся, бо не дай бог продме, то ще гірше голова болітиме.

Гандзя. Ой, боже мій, що-ж то буде, як я зомлію.

Грицько (тихо). Тоді винесемо на вітер, а як розкутаєшся, зараз пізнають, бо Гандзю певно скрізь шукають.

Зінько. Може-б на вітер винести матусю, бо щось їм млосно в хаті.

Грицько. Шинкарко! Чи нема у вас хлівця, якого або ванькірика? Ми-б собі там місце знайшли, а то матері душно в хаті.

Ривка. То нехай роздягнеться.

Грицько. Не можна: зуби сильно болять і голова.

Ривка. Єсть повітка, але там скоро коней поставлять.

Гандзя (до Зінька). Поки коней нема, я-б там розв’язалася, може-ж хоч трохи легше мені буде.

Грицько (до Бороха). Ти тутешній?

Борох. Тутешній.

Грицько (до Ривки). То нехай він нас проведе під повітку, поки ще коней нема.

Ривка. Дайте ще 10 шагів, бо то окреме місце; може-б хто коней поставив, а ви там будете сидіть.

Грицько (дає). Нате.

Ривка (до Бороха). Поведи їх у повітку. Нехай там сидять, де стоїть біда і повозка. А як будете сіно під себе стелить, то дасте ще 5 шагів.

Грицько. Як будемо, то дамо. Ходім, матусю. (Зінько і Грицько беруть Гандзю під руки й виводять з-за столу. Входять Улас, Явтух і Янкель).

ЯВА XII

Ті-ж, Улас, Явтух і Янкель.

Улас. Ніякого сліду: і араби, і Гандзя - як у воду канули!

Гандзя. Ой!.. Чув?

Грицько. Це нас шукають.

Гандзя. Ходім мерщій, поки не пізнали.

Грицько. Не можна-ж бігти,- удавай хвору.

Янкель. Проскочили раніше на той бік.

Улас. Грицько.

Зінько (про себе). Улас і Явтух! Пропали!

Грицько. Який там у бісового батька Грицько! Відчепись, я тебе уперше бачу... Тут ось ледви диха мати, а він дорогу заступає. Зійди з дороги, нам треба вивести хвору на повітря, бач задихаються.

Улас. Стій!

Зінько. Геть з дороги! (Штовхає так, що Улас поточився).

Явтух (стає на дверях і вийма шаблю).

Борох. Уй!

Янкель. Цить! Біжи зараз до полковника Грицька Дорошенка,- він на могилі,- скажи йому, що Гандзя тут! (Борох пішов).

Грицько (до Явтуха). Одійди від дверей!

Явтух. Стій, рубатиму! Ви нас обпоїли чимсь, украли трьох арабів в Димері, а ми за вас в одвіті перед паном.

Грицько. Брешеш, як собака! Ми зроду в Димері не були і тебе перший раз бачимо.

Улас (виймає шаблю і стає на порозі). Не пустимо! Це Гандзя з вами.

Гандзя. Ой, умліваю.

Грицько (вихоплює з-під поли пістоль). Не доводьте до гріха, пустіть,- мати умирає.

Янкель. Чуєте, на що вам ця суперечка? Розвяжіть матір, нехай подивляться, що стара баба, тоді побачать, що вони помиляються.

Зінько (заступає Гандзю і вихоплює ніж). Пропустіть матусю на вітер! Уб’ю першого, хто шлях заступе! (Бере Гандзю за руку). Ходім.

Грицько. Стій, брате! І ми уб’єм, і нас уб’ють! Ось люди нехай розсудять. (Біжить до вікна і кричить в кватирку). Ґвалт, рятуйте, рятуйте, хто в бога вірує!

ЯВА XIIІ

Ті-ж і всякі люди. Люди один по другому підбавляються, потім на репліку «розвязуйся, Гандзю» вбігає Хома. Тим часом поки люди входять в корчму.

Грицько (до Гандзі і Зінька). Нічого не поможе. Треба Гандзю людям показать і просить, щоб заступились. (Зінько і Грицько садовлять Гандзю на лаві, заступаючи її собою). Розвязуйся, Гандзю! (Гандзя помалу розвязується. Вбігає Хома і з ним ще люди).

Хома. Що за ґвалт, в чім тут діло?

Ті, що з Хомою увійшли. Татари чи турки кого грабують?

Улас. Ні, тут всі свої люди! Піймали злодіїв, що трьох арабських коней дорогих у нашого полковника украли.

Грицько. Гей люди добрі, заступіться! Перед громадою брехать не буду, як перед богом правду вам скажу. (Бере за руку Гандзю, котра вже розвязалась, і виходе перед люди). Ось, гляньте, це моя рідна сестра, а його молода.

Всі. Яка-ж хороша!

Янкель (до Ривки). Я зразу догадався, що це Гандзя, і послав Бороха за гетьмановим братом Грицьком.

Грицько. Мою сестру, Гандзю, викрали з дому якісь харцизи. Гетьман хотів їі султанові послать, а полковник Пиво з польського Димера украв їі у гетьмана; а ми з ним вдвох викрали від пана, і щоб утікти, взяли панських коней, але вони в путі подохли, бо сильно утікали. А ці люди (показує на Уласа та Явтуха), панські слуги, гналися за нами, пізнали тут і хочуть однять назад сестру, щоб панові в гостинець повезти. Рятуйте, люди добрі! Нехай татари крадуть силоміць дівчат, а тут сором буде всім, коли рідну мою сестру, а його молоду з вашого примусу віддамо панові з Димера на потіху.

Хома. Не віддамо! Геть пішли, харцизи!

Всі. Повбиваймо, як собак!

Хома. Мало того, що магометяки похапали в ясир усіх дівчат, та ще й самі будемо однімать у молодого молоду, у брата сестру, у матери дитину? Не попустимо цього!

Всі. Не попустимо!

Улас. Люди добрі, опам’ятайтеся! На віщо нам дівка? Нам дівки не треба - вони коней покрали, а ми за тих коней в одвіті будемо.

Грицько. Не слухайте їх, чесна громада! Ми не злодії, коней ми не крали - присягаймо! А визволюючи сестру з неволі панської, для того, щоб утікти, взяли на стані панських коней! Так за це-ж і бог, і закон, і люди простять! Коли душу чоловічу рятують, то хто-ж скотину пожалів!.. Тікали ми на панських конях прудко й загнали їх, втікаючи,- вони подохли!

Хома. Чорт їх побери, аби душу християнську, з неволі визволити! Не бійтесь, ми не дамо ні вас, ні дівки.

Всі. Не дамо!

Хома. Беріть сестру, ходім до Дніпра: ви з того боку, вас пропустять, і я перевезу. Ходім усі, щоб заступитись, коли треба, а по дорозі ще зачепимо людей!

Один із гурту. Ходім, ходім! Не дамо харцизам знущатись над людьми!

Всі. Ходім! (Вбігає Борох).

ЯВА XIV

Ті-ж і Борох, а потім полковник Грицько Дорошенко з серденятами.

Борох. Пан полковник Грицько сюди йде. (Серед народа). «Гетьманів брат», «Грицько Дорошенко», «Полковник». (Входе Грицько з серденятами - всі розступаються).

Грицько Дорошенко. Добридень, братове!

Хома (а з ним другі, зміняючись). Доброго здоров’я, пане полковнику.

Зінько. Отепер пропали!

Грицько. Сестро, заступайся сама за себе, тобі зручніше.

Грицько Дорошенко. О, Гандзя! Здорова, рибко! Що-ж це ти задумала тікати від дядька з гультіпаками?

Гандзя. Від якого дядька я тікала?

Грицько Дорошенко. Бач, до чого дурний розум доводить! То я тобі уже не дядько?

Гандзя. Я вас перший раз бачу!

Грицько Дорошенко. От яке зіллячко викохав! Нічого, добра дівчинка!.. А хто тут з нею утікав і хто гнався?

Янкель. Оцей, оцей, оцей і оцей!

Грицько Дорошенко (до серденят). А беріть їх всіх у Чигрин, нехай сам гетьман діло це розсудить!

Гандзя. Все брехня! Рятуйте, люди добрі! Мене до турка одіслать хотять султанові на подарунок.

Хома. На-ж тобі! Племіницю - султанові дарує.

Грицько Дорошенко. Яке верзе лукава дівка! Дума, що так їй і повірять. Ач, як розпаскудилась! Ведіть її і всіх до гетьмана на суд.

Хома. Що-ж, коли гетьман розсудить, то нам нічого вплутуватись... та ще й рідня - племінниця!..

Всі. А так.

Гандзя (обнімає Грицька). Братику! (Обнімає Зінька). Милий! Прощайте!.. Краще-б мені було у пана зоставатись - ніж до султана йти в гарем.

Зінько. Не дам своєї милої на поталу, не дам! (Обнімає Гандзю і держить ніж в руках).

Грицько Дорошенко (моргнув серденятам). Що це ти, хлопче, здурів чи що?! Подумай, що ти робиш: ти против гетьмана йдеш! Та за це гетьман має право смертію тебе скарати! (Один з серденят хватає Зінька за руки, той випускає Гандзю, її оточують, а Зінька в’яжуть). Бач, який! На гетьмана ножа підняв! Ведіть їх у Чигрин, а Гандзю посадіть у мій ридван. (Виходить, за ним Янкель і Борох).

Гандзя. Прощай, милий! прощай, брате!.. В гаремі у султана краса моя зав’яне і посічеться русая коса! Чує моє серце, що я ні вас, ні матінки, ні України - во віки не побачу!

Грицько. Сестро, не тужи! Одняли тебе від ляха ми, то не попустимо, щоб ти поневірялася у турка.

Зінько. Хіба що смертію скарають!

ЗАВІСА.

ДІЯ ДРУГА

У Ханенка в Уманському замку.

ЯВА I

Ханенко, Лобель і Пелех.

Ханенко (з листом в руках).

Пелех. Це так візір пише до підканцлера Речи Посполітої?…

Ханенко. Еге.

Пелех. От невіра, прости господи! Як зневажає короля і всю Річ Посполіту!

Лобель. А далі що?

Ханенко (читає). Як ви можете лічить український народ польським, коли народ цей скинув з себе вашу власть і давно з вами воює? Покірні прозьби козаків уважив великий падишах і приняв народ цей під свою опіку. Нам бог велить творити милость усім, хто проситься до нас в господу. І от великий падишах послав свої військові сили, котрих - як зір на небі, освободить український народ. А чим війна скінчиться - це у божій волі! Знайте, що великий, неодолимий падишах, мій милостивий повелитель, виступає з Адріанополя 8 сефера.

Лобель. О, то вже давно виступив. Сефер - це май.

Ханенко. Із листа підканцлера Ольшевського я бачу, що турки, об’явивши війну Речі Посполітій, 25 мая переправились через Дунай біля Ісакчі і певно вже дійшли аж до Дністра.

Лобель. Потеряна для Речі Посполітої Україна й Подоль: ми не готові до великої війни! Бачу я, що турок запанує тут!

Пелех. Не діжде, прости господи!

Ханенко. Всьому виною заблудша вівця Дорошенко,- він хоче всю Україну прибрать до рук своїх і віддати її туркам.

Пелех. Сказився, прости господи!

Ханенко. Я війську запорозькому присягу дав за віру й вольності стояти і оплаканую отчизну, скільки бог помочи дасть, оборонять від турка!.. Пане отамане, готуйтесь у поход. По наказу коронного гетьмана Собеського, ми виступимо завтра на Подоль, а під Ладижином з’єднаємось з Лужицьким, щоб не пустити Дорошенка і татар з’єднатись з турками!

Пелех. Лужицький там регіментар?! Не по душі мені, що на Подолі Лужицький буде керувать, як старший, прости господи!

Ханенко. Я меншим від Лужицького не буду там.

Пелех. Ну, то посваритесь, прости господи, а це ще гірше!.. Піду й роздам накази всім. (Вийшов).

ЯВА II

Ханенко і Лобель потім Пиво-Запольський.

Лобель. Дивуюся і я коронному гетьману: Лужицький надто запальний, а той, хто на війні керує, повинен розумом більш жить, ніж кров’ю.

Ханенко. Я буду тільки те робити, що сам лічитиму корисним.

Лобель. Не буде єдности, а де її нема - звідтіль тіка удача в ділі. (Входе Пиво).

Пиво. Ясновельможному гетьману і білоцерківському коменданту-філософу - чолом! (Цілуються).

Ханенко. Дуже рад бачити полковника, але дивуюся тому не мало, що бачу в Умані його; я думав, що пан уже в турецькім стані!

Пиво. Чого так?

Лобель. Здається-ж, пан Болеслав присягу дав у Паволочі перед саулом Шуляком служити Дорошенку?

Пиво. Ха, ха, ха! Присягу дав! Чого тепер присяга варт? Ніц! По тричі в рік навіть хлопи присягають: то турецькому падишаху, то королю польському, і тричі в рік присягу ту ламають... В часи такого хибного настрою й не збагнеш, як друг сьогоднішній - на завтра стане ворогом твоїм!

Лобель. То пан полковник після присяги служити Дорошенку, раптом став ворогом його?

Пиво. Так.

Ханенко. Яка-ж причина? Цікаво знати, й коли можна, то прошу повідать.

Пиво. О, причина надзвичайна!.. Я вкрав у Дорошенка прекрасну, як сама Україна, дівчину Гандзю!..

Лобель. Ха, ха, ха! То пан Болеслав одняв у Дорошенка його коханку?

Пиво. Коханий мій Лобелю, не поспішайте поперед батька в пекло!.. Дорошенко готовив Гандзю в подарунок падишаху, а вона так мені припала до серця, що я її добув для себе! Чим-же гірший від султана я?

Лобель. Нічим і справді! Пан Болеслав, як і султан, живе на стані і в гаремі.

Пиво. Старий, старий! А зваж - на те-ж ти філософ - що кращого на світі є, від гарних коней і кобіт?

Лобель. Коли-б пан не назвав філософом мене, то може-б я й згодився з паном, згадавши юнії свої літа! Але як філософ, соромлюся признать, що кращого нема на світі від гарних коней і кобіт.

Пиво. А що-ж краще, коханий мій Лобелю?

Лобель. Отчизна й лицарська без плями честь, коханий пане Болеславе!

Пиво. Так!.. Так!.. Як не любить отчизну, коли вона таких кобіт, як Гандзя, має?!

Ханенко. Пан полковник аматор і вже коли він закохався, то певно Гандзя варт того...

Пиво. Пане гетьмане! Та найкращий кінь араб не порівняється з Гандзею моєю... О, всьому світу треба бачити таку красу, над котрою сама натура віками працювала, щоб людям показати чудо своєї творчости!

Ханенко. Хотів-би я побачити таке чудо жіночої краси!

Пиво. І гетьман... та що гетьман - тут дивного нічого-б не було - а навіть наш філософ старий, як світ, Лобель, коли-б побачив, закохався-б у Гандзю!

Лобель. Не ті літа!

Ханенко. Та очі ті-ж зостались.

Лобель. То правда: очі й мрії наші не старіють; але, кохане панство, я так багато пережив, що й мої очі, й мої мрії погасли, а кістки просять спокою.

Ханенко. Бо нема перед очима Гандзі! (Всі сміються). Одначе, я признаюсь, що хоч не бачив Гандзі, а вже, з оповідання панського, я в неї закохався, і не мало тим здивований, що пан полковник так скоро вже натішився красою Гандзі й покинув її саму в Димері.

Пиво. О, мій любий гетьмане! Вона покинула мене: Гандзя втікла від мене!

Лобель. Втікла?

Ханенко. Дивно!.. Пан полковник і при королівському навіть дворі був-би перший кавалер - і Гандзя утікла від нього? Як-же це сталось?

Пиво. Маючи над нею всі права, як над рабинею і бранкою моєю, правами тими не тільки не користувавсь, але й сам рабом став у рабині: я хотів вінчатись з Гандзею, по згоді з її боку прийняти віру католицьку... А поки що, як лицар до неї залицявся, бажаючи кохання Гандзі заслужити! Тим часом до мене на станю нанялись хитріші від самого чорта хлопи - родичі її - і диявольським лукавством пройшли у замок, умовилися з Гандзею і утікли на моїх трьох арабах серед білого дня і на моїх очах!..

Ханенко. Жаль мені, що пана полковника, доброго вояку, хитрішого від самих хитрих, так хлопи ошукали й одняли від нього безцінний скарб!

Пиво. І це ще не біда. Я в слід поїхав-би за ними, знайшов-би її рід, дав-би викупу сто... двісті тисяч талярів, і Гандзя все-ж таки була-б моя жона! А то моє горе, що на переправі через Дніпр Гандзю одняв від хлопів Дорошенко і одного із них, Зінька, навіть скарали смертію за те, що на полковника Грицька ножа підняв він!.. Тепер я певен, що Гандзю знову пошлють до падишаха, а звідтіля її вже не добудеш... І от зо всім полком моїм прибув сюди, щоб гетьману служити. Прийми мене,- в такі часи тобі не буду лишній,- і дозволь зараз-же на чатах стать між Чигрином і шляхом до турка. Я певен, що ще не пізно, і я перепиню мою кохану Гандзю на шляху до падишаха й одніму її назад; не буде-ж пан Дорошенко всім своїм військом Гандзю чатувати?

Ханенко. З охотою. Я дуже рад такі під’їзди мати, де в голові стоїть полковник Пиво-Запольський! Але повинен панові сказати, для відомости, що скрізь розіслані й від мене, й від Лужицького з-під Ладижина і чати, і під’їзди, бо ми ждемо, що скоро там з’явиться орда татарська з Дорошенком!

Пиво. О, то ще краще! бо чим густіші будуть під’їзди й чати, тим більше обережности і певности у тім, що Гандзя не проскоче мимо.

Ханенко. І я сам завтра виступаю до Ладижина.

Пиво. А я сьогодні, зараз до Синюхи, а там по-над Богом розкину сіть густую.

Ханенко. Я знаю, що пану полковнику відомі тут всі лази й перелази більше, ніж кому. Дуже, дуже рад, що пан злучається зо мною против ворога мого, а тепер і панського,- против Дорошенка!

Пиво. То я зараз дам приказ погодувати добре коней, оглядіть гармати, й рушу... (Виходить).

ЯВА III

Лобель і Ханенко, а потім Пелех.

Лобель. Дивні, предивні творяться діла на світі! Хто-б подумав: полковник охочекомонного полка Пиво-Запольський, типичний шляхтич Речи Посполітої - у якусь Гандзю закохався, і підставля в таку годину за неї голови людей всього свого полка!

Ханенко. І свою!.. Певно, Гандзя та чарівна, коли за неї такий колот іде!

Лобель. А певно! Жаль тільки, що чари ті найкращим з нас туманять розум і часто навіть мужів шановних роблять подібними до бидла.

Ханенко. Старість то говорить, пане коменданте. (Входе Пелех).

ЯВА IV

Ті-ж і Пелех.

Пелех. Накази всі віддані, прости господи!

Ханенко. А з чат і від під’їздів нема вістей?

Пелех. Нема. Чи правда то, що полковник Пиво, прости господи, до нас пристав?

Ханенко. А що?

Пелех. Зрадливий він - я добре його знаю, прости господи! Служив Речі Посполітій, пошарпав Київ, потім просився в службу до Москви, але його не приняли; тоді він присягнув Дорошенкові, а тепер з нами буде воювати проти Дорошенка - прости господи!

Ханенко. Е, пане отамане, хто тепер держить присягу? А Пиво має велику рацію, щоб воювать против Дорошенка; нам-же це ковінька на руку, бо такого хитрого в розвідках вояка - другого не знайти.

Пелех. Та воно правда, прости господи! Тільки гляди, ясний гетьмане, щоб завтра він не зрадив нам і не пристав до Дорошенка, прости господи!

Ханенко. Не таке діло. Дорошенко одняв від його гарну дівку, і Пиво помстою горить до його.

Пелех. Тьфу, прости господи, за таке чорти-батька зна що - присягу поламав!

Ханенко. Дуже гарна,- покохав, каже, до загину.

Пелех. Покохав до загину? Ото, прости господи! А ще й вояка! (Входе Богаченко).

ЯВА V

Ті-ж і Богаченко.

Богаченко. Добри-вечір!

Ханенко. Богаченко! Здоров, брате! Давно вернувся?

Богаченко. Тільки-що.

Ханенко. Ну, що-ж нового бачили, чи чули - розкажи.

Богаченко. Піймали велику, мабуть, птицю...

Лобель. О?!

Ханенко. Чи не самого Дорошенка?

Пелех. Прости господи!

Богаченко. То надто за-багато. Дорошенко піде на зустріч татарам і стрінуться вони, як кажуть, у степу, а потім вкупі на Ладижин підуть.

Ханенко. Цікаві вісті. Завтра й ми виступим під Ладижин, де нас Лужицький жде.

Пелех (зідхає). Прости господи!

Ханенко. А птиця-ж твоя де?

Богаченко. Ще у гнізді.

Ханенко. Так ти-ж кажеш, що піймав її?

Богаченко. З гніздом!

Пелех. От, прости господи, маруда!

Ханенко. Ну, то давай сюди з гніздом!

Богаченко. Не влізе в хату.

Лобель. Ха, ха, ха! А бодай тебе!

Пелех. Годі дурощів, прости господи, кажи діло!

Богаченко. Дорошенківці везли ридван,- султанові на подарунок, кажуть...

Пелех. А птиця-ж де, прости господи!

Богаченко. У ридвані! (Ханенко і Лобель сміються).

Пелех. А щоб ти скис, прости господи!..

Ханенко. Ну годі, Петре, жартувать, ти вже нас розсмішив. Веди сюди птицю, а попереду скажи, що воно є.

Богаченко. Ось зараз побачите самі. (Вийшов).

ЯВА VI

Ті-ж без Богаченка, а потім він з Гандзею.

Пелех. Ну, й надоїв він мені з своїми жартами! Так би, прости господи, і тьопнув по голові!

Ханенко. Жвавий козак.

Лобель. Проноза і юмориста! Я його люблю. Як приїде в Білу Церкву, то поки скаже, чого приїхав, боки порвеш бід сміху! (Входе Богаченко).

Богаченко. Тільки цур, не сміятись, ясне панство. (До Пелеха). А ви, пане отамане, перше придивіться, а потім вже, як слина покотиться, скажете: прости господи!

Пелех. Ти договоришся сьогодні, що я тебе угрію перначем, прости господи!

Богаченко (у двері). Панство просить до господи, заходьте, заходьте! (Входе Гандзя, на ній чорна керея). Дозвольте вас роздягнуть - тут тепло. (Скидає з Гандзі керею. Гандзя зостається в одежі одаліски. Пауза).

Богаченко. Жар-птиця! (Ханенко зробив ступінь назад і не спускає очей з Гандзі).

Лобель. Венера!

Пелех. Тьфу! Прости господи! (Прудко йде до дверей).

Богаченко. А що пане, отамане?

Пелех. Осудовисько! Голих дівчат почав ловить, прости господи! (Вийшов).

Богаченко. Гарна птичка, тільки мабуть німа, бо не вміє говорить по нашому. Скільки я не допитувався - мовчала всю дорогу. Не соромся-ж, панночко чи дівко, і скажи ясновельможному гетьману, коли умієш говорить, хто ти і звідкіля? (Входе Пиво).

ЯВА VII

Ті-ж і Пиво.

Пиво. Готов хоч і зараз рушать в поход! (Раптом, побачивши Гандзю, крикнув). Гандзя?!

Гандзя. Мій пан!

Богаченко (радісно). Заговорила! А я думав, що німа!

Пиво. Гандзю! Рибко, зірка ясна! Невже-ж не чула ти жіночим серцем, що я тебе кохаю? Чого-ж ти від мене утікла?

Гандзя. Мій пане! З Димера я туди тікала, де Дніпр широкий миє крутий берег, де шум веселий від верб густих по гаю йде; де церковця, в якій молилась щиро, біліє на пригорку; де матінка моя за мною журиться і умліва! І от із рук коханого і брата рідного мене зла доля одняла і туркові послала на знущання; а тепер стою я перед вами, мов у сні!... Пане мій гарний! Пустіть до матери мене на рідну сторону, дайте волю моєму серцю, не примусюйте мене кохати вас, бо я кохаю вже давно всім серцем козака!

Пиво. Його скарали смертію.

Гандзя (закривши лице руками). Боже мій! І все то через мене... О, злая доле, за що-ж ти мене так тяжко покарала?.. Милого нема, і я в неволі…

Пиво. В неволі ти була у мене, а кривди ти не знала.

Гандзя. Сама неволя - кривда, пане!

Пиво. Нехай і так! Але я тебе кохаю, і ніхто во вік кохать тебе не буде так, як я! Я - вільний шляхтич, зо мною будеш вільна й ти як птах у гаю!.. Я всю тебе у золото вберу! Поїдем зараз у Димер і повінчаємось з тобою!

Ханенко. Ні, пане полковнику! Не у Димер поїде Гандзя, а в кріпость Білу Церкву, де пан Лобель її догляне, поки я повернуся з походу, а потім сам я Гандзю одвезу туди, де церковця біліє на пригорку, де мати жде своє дитя.

Гандзя (стає навколішки перед Ханенком). Батьку мій, гетьмане наш любий, спасибі тобі, що ти заступаєшся за мене.

Ханенко (обертається до дверей). Палажко!.. Встань і не тривож своє дівоче серце. Тобі тут буде так, мов-би у неньки спочиваєш (Входить баба). Проведіть в покої панну, нагодуйте і нехай спочине.

Гандзя. Під опікою рідного гетьмана свого - я не тривожусь ні краплини! О, радість! Я знову вільна і повернусь у рідний край! (Вийшла, за нею баба).

ЯВА VIII

Ті-ж без Гандзі.

Пиво. Ха, ха, ха! Ясновельможний гетьман жартує певно?

Ханенко. Ні, пане полковнику - я не жартую. Гандзя не хоче йти до пана, а вона вільна козачка, то й буде вільною!.. Коли-ж мати і вона, по нашому звичаю, від мене приймуть старостів, то стане жінкою моєю.

Пиво. Ну-у!.. Ха, ха! Я не вірю! То-б то гетьман закохався сам у Гандзю і одніма від мене мою наречену?

Ханенко. Гей, вартові (Входять озброєні вартові). Станьте тут... (До Богаченка) Петро! вели, щоб серденята мої з гарматами стали против полка пана полковника, бо полковник надто пальоний, щоб шелесту він тут не наробив.

Богаченко. А я з своїми тут напоготові.

Ханенко. Отаманові скажи про це, щоб знав. (Богаченко вийшов). Тепер пан бачить певно, що я не жартую і що життя моє скоріше візьме пан, ніж Гандзю я йому віддам.

ЯВА IX

Ті-ж без Богаченка.

Пиво. Чи грім мене ударив і я замер, чи сплю і сон мені страшний приснився - не зрозумію!.. (Оглядається). Ні, я не сплю, а тільки чую, що гетьман з мене живого вийняв серце!.. Не сподівався я ніколи, щоб гетьман так знущався надо мною, звязавши мені руки! Пане Лобелю, пане філософе, розсуди, невже по-лицарськи пан гетьман робе?

Лобель. Так! По-лицарськи, як гетьман! Гандзя, як чули ми, не кохала і не кохає пана полковника, а пан примусює її буть католичкою і жінкою його. Не змить би гетьманові сорому з своєї голови во віки, як-би він сам, власними руками, примусом віддав Гандзю полковникові польському. (Входе Пелех).

ЯВА X

Ті-ж і Пелех.

Пелех. Два полки уже озброєні стоять!.. Невже це через ту дівку піднявся колот, прости господи?!.

Пиво. Ясновельможний гетьмане! Я вік тобі служити буду - верни мені мою ти душу, віддай кохану Гандзю!

Ханенко. Я Гандзі пану не віддам!

Пиво. Я прийму такі умови, які пан гетьман схоче... Все, все, що гетьман скаже - я зроблю, аби Гандзя була моєю!

Ханенко. Вона - моя!

Пиво. А-а-а!.. Прокляття!.. Ти вирвав з мене серце й душу - за те-ж і ворога, лютішого, ніж сатана сам, придбав собі на віки! Прощай! Тільки через те, що сила на твоїм боці - мушу здаться. (Вийшов).

Пелех. От як ви всі любите отчизну!.. Ще добре, що пан, хоч і сердитий, та не дужий, а то війна-б розпочалась не на Подолі з турком, а в Умані. Україна погиба, вони-ж готові кров за дівку проливать! Тьфу, прости господи!..

ЗАВІСА.

ДІЯ ТРЕТЯ

В Білоцерківськім замку. Мешкання коменданта.

ЯВА I

Лобель сидить за письменним столом, чита листа; Жозефіна за другим столом розкладає пас’янс. Після довгої паузи.

Лобель (встає і ходе по хаті, потім підходе до Жозефіни). Не виходить?

Жозефіна. На перешкоді стоїть трефовий король.

Лобель. От бестія! (Ходить).

Жозефіна (змішавши карти). Знаєш, Жак, хто мені прийшов на пам’ять зараз?

Лобель (ходить). Скажи, мій друг!

Жозефіна. Гандзя!

Лобель. Венера?

Жозефіна. Старий!..

Лобель. Ха, ха, ха!

Жозефіна. От третій місяць вже минув, як її взяли від нас із кріпости, а я не можу примиритись з таким фактом примусу.

Лобель (сідає біля Жозефіни). Нещасна Гандзя! Я думав, що гетьман Ханенко справді одведе її до матерії, і радісно приняв Гандзю у кріпость під свою опіку.

Жозефіна. А я полюбила її, як дочку!

Лобель. І на тобі!.. Ханенко подарував Гандзю полковникові Пиво! Подарував, як коня! Фі! Невже у нього нема серця?

Жозефіна. Я краще думала про нього! А як бідна Гандзя плакала, прощаючись зо мною! Як не хотіла їхати в Димер!..

Лобель. Нещасна Гандзя! Життя її руйнують, як увесь край!

Жозефіна. Одно мене мирить з цим фактом: надзвичайна любов Пиво до Гандзі; а коли полковник з нею повінчається - вона буде щаслива! Такий кавалер, як Пиво, заставить забути все!

Лобель. Стара!..

Жозефіна. Ха, ха, ха!

Лобель. Все забуде - Гандзя, все-то правда: розкоші псують людей! Жаль тільки, що натуральну і чесну душею людину, яких мало - зіпсують! (Жозефіна розклала карти. Лобель ходе по хаті. Мовчать).

Жозефіна (по паузі). А від коронного гетьмана нема нічого?

Лобель. Нема...

Жозефіна. Я думаю, що Собеський буде просить тебе зостатись в Білій Церкві.

Лобель. Не можуть-же вони оставлять мене тут комендантом, коли я сам не хочу... Та й не такі тепер політичні обставини Речи Посполітої, щоб вона могла удержать за собою Білу Церкву. Каменець здався давно...

Жозефіна. Храбрий мій товариш не здав-би легко так Білої Церкви, як вони Каменець здали!

Лобель. Неприступну кріпость! А!.. Постарів я, руїною вже став, а кров моя кипить, коли подумаю, які умови Річ Посполіта приняла! Не ждав цього ніколи я; Подоль досталась туркам і вся правобережна Україна, по Буджацькому договору, в давніх її межах переходить козакам; польське військо повинно вийти з Білоцерківської кріпости, оставивши тут гармати і всі припаси бойові!

Жозефіна. А хто-ж тебе примусить кріпость здать!

Лобель. Дорошенко й зараз пише, щоб я виповнив Буджацький договор і кріпость Білу Церкву йому здав!

Жозефіна. І ти здаси?

Лобель. Я не вийду з кріпости, поки не одберу наказу від короля; а щоб Дорошенко знав, що сили маю тут держатись - послав три хоругви розігнать залоги Дорошенка, що поблизу стоять у городках.

Жозефіна. Я свідок славної твоєї служби, як у Франції, так і в Польщі, і певна в тім, що чесний старий лицар, Жак Лобель себе не осоромить! (Цілує його в лоб).

Лобель. Так то так!.. Одначе, я жду, що на днях звелять мені здать кріпость і хотів би раніше вийти з служби зовсім і поселитися з тобою, дорога, на берегах Рейна. Невеликих наших запасів стане нам прожити тихо, в спокою, останні дні...

Жозефіна. Друг душі моєї, Жак! Куди звелиш - усюди піде за тобою твоя Жозефіна і буде всім задовольнена - як за-молоду, так і тепер! І сухарі, розмочені водою, будуть нам смашні, бо слізьми нещасних не поливали ми своїх достатків!

Лобель (цілує її руку). Ти ангел, Жозефіно!.. А все-ж скажу тобі: болить моє, серце, що я свого вірного товариша, за всі його заслуги, не зможу оточить таким достатком, якого він за 50 літ вірної служби достоїн!

Жозефіна. Жак! Не ображай мене! Не хочу я достатків більших, ніж ми маємо. Я ношу чесне твоє ім’я,- це все для мене! Жозефіна Лобель горда лицарською славою свого мужа!

Лобель. О, друг мій! Слава - химера, мрія! Назустріч усьому йде забуття!

Жозефіна. О, тебе не забудуть!

Лобель. Стара! Я сам забув про все, що я робив в житті; кому-ж буде охота пам’ятать про мене?

Жозефіна. А історія?

Лобель. Історія тільки для безсмертних, та й тим після смерти!

Жозефіна. Старий вередує! Я не люблю цього настрою!.. Ти любив Польщу за її вольності; тепер неудачі вольнолюбивої шляхти тебе пригнітили, і ти впав у тяжкий настрій.

Лобель (ходить по хаті). Я... змучений, розбитий! (Стає). Шляхецькі вольності мене перш чарували, нарешті - що-ж витворила та вольність? Подухалість, зрадливість, чвари і легкодухість, а з них родивсь тепер Буджацький договор з турками, і горда шляхта, потерявши Подоль і Україну, не мала навіть сили оборонити в Каменці своїх жінок і дочок: із Каменця позабірали їх султанові й пашам в гареми!..

Жозефіна. Жак! Твій суд несправедливий. Страшна, необорима турецька сила з одного боку, татарська орда й козаки з другого - нежданим нападом роздавили військові сили Речи Посполітої, і дивного нема нічого в тім, що грубий варвар забрав гарних польських кобіт собі в ясир. Винуватих тут нема: це просто неудача!

Лобель (цілує руки Жозефіні). Правда твоя - я хворий, роздражнений неудачами старик. (Входе вартовий).

ЯВА II

Ті-ж і вартовий, а потім Богаченко.

Вартовий. Від гетьмана Ханенка - осаул просить дозволу бачить вельможного пана коменданта.

Лобель. Пропустить. (Вартовий виходить). Цікаво. Свіжі новинки будем мати.

Жозефіна. Ти мені їх розкажеш. Я піду погосподарюю. (Виходить. З других дверей входе Богаченко).

Богаченко. Чолом хороброму коменданту шле гетьман Ханенко і доброго здоров’я зичить!

Лобель. А, Богаченко!

Богаченко. Я... Зостався цілий, бо добре утікав з-під Четвертинки!..

Лобель. Ну-що, як?..

Богаченко. Погано пан пише!..

Лобель. Звідкіля ж зараз?

Богаченко. З-під Дубна.

Лобель. Хоч дещо знаю, а все-ж таки живого свідка послухати-б хотілось. Як-же з-під Ладижина ви опинилися під Дубном? Сідай!

Богаченко. Ох-ох-ох! Під Четвертинкою, на Батозькім полі, нам пику набив Дорошенко з татарами! А все через скаженого Лужицького. Поки він слухав нашого гетьмана, то ми поскубли добре татар, а як запалився Лужицький удачею й погнався за татарами, то з опалу аж за Бог-ріку перескочив тай попав у кільце! Отут дали йому чосу, і раптом насів тоді на нас і Дорошенко з татарами: ледви половина нас зосталась і відступили аж під Дубно. Звідсіль ввесь час ми нападали на татарські загони, що йдуть з ясиром із-під Львова та инших міст, і здобич одбивали. Що пропускав коронний гетьман Собеський, то ми вже добивали!

Лобель. Добре хоч ви хижаків лупцювали й однімали в них награблене добро.

Богаченко. А людей тисячами погнали у полон татари!..

Лобель. Спустошили ввесь край! Скоро тут не останеться живого духу... Руїну зробили там, де медом і молоком ріки текли!.. Що-ж пан гетьман? Де він і які заміри має?..

Богаченко. Іде сюди, на Білу Церкву, з рештою вірних козаків. Тепер, якщо зосталося від усього війська шоста частина, то й добре.

Лобель. Так чом-же не в Умань, а сюди прямує гетьман?

Богаченко. Не знаю. Гетьман мовчить, а Пелех, прости господи, зідхає.

Лобель. Так старий рубака живий зостався?

Богаченко. О, його ні спис, ні куля не бере. Під Четвертинкою, коли змішалось в купу все, я свідком був, як дід руба. Татарин вистрелив, приклавши йому пістоль до грудей, але куля татарська розплюснуась на мідній іконі, що носить на грудях Пелех,- і він татарина на двоє розрубав! Другий магометяка хотів проткнути діда списом у живіт, та попав списом у пояса, що вчетверо з волової сириці зшитий,- і татарин з розгону впав з коня, застромивши списа в землю, а Пелех у цей мент, як бритвою, одтяв магометяці головешку - і промовив: прости господи!

Лобель. Знаменитий рубака!

Богаченко. Еге!.. Мова мовиться, а хліб їсться. Пане коменданте, гетьман наближається і коли приструнчать коней, то скоро будуть тут. Звели, щоб нас впустили в кріпость,- за тим я попереду приїхав, щоб комендант повірив, що свої, бо тепер під стягом гетьмана Ханенка чого доброго пробереться в кріпость Дорошенко.

Лобель. А так. Я зараз дам приказ. Гей! (Входе вартовий). Скажи, коли наблизиться наш гетьман Ханенко з військом, нехай одчинять їм ворота в кріпость. (Вартовий вийшов).

Богаченко. А я піду на зустріч. (Вийшов).

ЯВА III

Лобель і Жозефіна, а потім Біленький і Богаченко.

Лобель. Жозефіна! (Входе осаул Біленький). Я зараз побалакаю з тобою. (Входе Жозефіна). Сьогодні у нас буде обідать гетьман Ханенко з старшиною.

Жозефіна. Дуже рада. Цікаво мені знати, як він, виправдиться перед нами за Гандзю, коли я його приструнчу! Об’явив себе опікуном, більше,- нарікав себе женихом Гандзі, і так осоромився, як я й не ждала: подарував Гандзю другому.

Лобель. Тільки ти не зразу нападай за Гандзю, у нього певно багато горя від неудач тяжких, які прийшлося пережить йому за час минулої війни. Балачка про Гандзю - на самий край розмови.

Жозефіна. Я знайду час... Тепер піду і зараз обід підбавлю, щоб нагодувати добре всіх, а ти задержиш їх у себе, поки я не скажу, що вже готово. (Виходить).

Лобель (до Біленького). Ну, як експедиція твоя?

Біленький. Спалив Семенівку і Хвастів, тай назад.

Лобель. Гаразд. А тепер будем сидіть тихо. Нехай Дорошенко зна, що Біла Церква не тільки йому не здасться без приказу від короля чи гетьмана, а навіть буде вилазки робить і шкодить Дорошенкові самому. (Входе Богаченко).

Богаченко. Гетьман увійшов у кріпость і зараз буде тут.

Біленький. Здоров, Петре!

Богаченко. А, здоров, пане брате! (Цілуються).

Біленький. Як ся маєш?

Богаченко. Тільки що живий!..

Лобель. Побалакаєте потім, тепер немає часу.

Біленький. Добре. То я піду дам лад своїй хоругві і сюди, з дозволу пана коменданта.

Лобель. Заходь, заходь! (Біленький вийшов). Ну, а Пелех же що там?

Богаченко. Він перш удовольнить коней, потім козаків, а тоді - вже в хату ввійде сам! (Входе Ханенко і Грицько).

ЯВА IV

Ті-ж, Ханенко і Грицько.

Ханенко (кидається до Лобеля). Старий!..

Лобель. Ясновельможному гетьману низенький уклін!

Ханенко (обніма Лобеля і цілує, показує на Грицька). Це новий мій осаул, ти ще його не бачив. Грицько, брат Гандзі нашої. Пристав до мого війська він під Ладижином, а лицарськими вчинками в короткий час прославивсь так, що осаула заслужив.

Лобель (цілується з Грицьком). Вітаю молодого лицаря!

Грицько. Спасибі.

Ханенко. Ну, як ся маєш, старий?

Лобель. Що я, тай усі ми - за стінами кріпости й вітру нема!.. А от як ви там страждали - скажіть!

Ханенко. О, мій Лобелю! Що там розказувать! Ти певно чув і сам яким соромом покрили ми себе! Певно, читав і Буджацький договор?

Лобель (зітхає). Читав!..

Ханенко. То він розказав тобі усе!.. Я присягав за вольності й за віру гречеську стояти й оплакану отчизну обороняти, а тепер отчизни нема! Нема... Коли-б пан комендант не в кріпості сидів, а в полі, як от ми, то він-би знав, що скрізь пустиня стала. Людей живих нема: одних татари в Крим погнали, другі порозбігалися сами, кругом - руїна... їдучи сюди, на 20 миль не бачив я живого чоловіка; оселі повалились, ниви поросли бур’янами, а в бур’янах біліють людські кістяки... І сумно так, що страх якийсь і невимовний жаль стискав серце. Вночі звір виє, сотні, тисячі пугачів в покинутих оселях немов-би тужать! На всім моїм путі сюди один раз радісно забилось моє серце. Дивлюся,- меле млин... Ну, думаю, побачу хоч одного чоловіка, розпитаю: - куди поділись люди! Під’їжджаю.. Гукаю - ніхто не одкликається. Прив’язав коня до вирла, увійшов у млин. Ступи товчуть, камінь так крутиться, що аж фурчить, а зерна на камені і пшона в ступах нема... Чуприна піднялася догори! Я вискочив з млина, мов несамовитий, скочив на коня й тікав звідтіль, скільки сили кінь мій мав. І довго ще не міг ніяк втікти від того порожнього млина: порожній млин за мною гнався, і я чув довго ще, як у порожньому млині товчуть порожні ступи й мелють порожнії каміння!.. Ах, Лобелю, як все оце стискає моє, серце!

Лобель. О, розумію, і сам не краще себе почуваю... Я вже давно написав короному гетьману, щоб мене змінили. Ні для чого Білу Церкву стерегти в пустині.

Ханенко. Так, так! І я йду звідціль на Січ. Там складу свої клейноди і перед військом запорозьким зречуся гетьманства, а потім повінчаюсь з Гандзею і буду жить далеко десь від всіх військових справ. Єдиная утіха в житті моїм зосталась - Гандзя мила! Повіриш - ні брязк шабель, ні гук мушкетів і гармат ніколи не виганяли з пам’яти моєї Гандзі. Я нею тільки й жив! Як-же здоров’я коханої моєї Гандзі?

Лобель. Гандзі?!..

Ханенко. Чого так, любий пане, ти чудно дивишся на мене? Чи не трапилось, бува, чого? І очі в тебе перелякані... Говори, що сталось?

Лобель. Що-ж я тобі скажу? Як-би ти був молодший і не така значна особа, то я-б подумав, що ти глузуєш надо мною!.. Але дивлюсь на тебе пильно й бачу я, що ти правдиво все говориш, мов і справді сам не знаєш ти нічого, що сталося з Гандзею твоєю.

Грицько. Умерла?!

Лобель. Що, смерть!.. Смерть - натуральна річ, і я-б зумів до неї приготовить вас.

Ханенко. Кажи, старий, мерщій, не однімай посліднюю надію! Де Гандзя?

Лобель. Полковник Пиво взяв.

Ханенко. Що?!..

Грицько. Диявольська личина! Як взяв?

Ханенко. Стрівай! Може я не дочув, може мені здалося?.. Скажи ще раз - де Гандзя?

Лобель. Пиво взяв.

Ханенко. Пиво?! Як-же ти осмілився віддать йому сокровище душі моєї? Я віддав Гандзю під твою опіку, як батькові рідному, я вірив тобі, як собі самому, і ти - Лобель, чесний лицар - так лукаво мені зрадив.

Лобель. Ясновельможний, не спіши мене ти докорять! Або-ж ти п’яний був тоді, коли писав мені листа, або лихі твої пригоди відняли у тебе пам’ять, і ти забув, що сам мені писав листа, щоб я віддав полковникові Гандзю? Ми плакали з старою, одпускаючи її із кріпости, і Ганнуся умлівала від горя; але подумай - що зміг зробити я, коли ти сам писав: віддать полковникові Гандзю!

Ханенко. Та нехай мені одсохнуть руки, коли за ввесь цей час я ними брав перо! Нехай на вік осліпну, коли я бачив каламар!.. Де-ж лист той - покажи!

Лобель. Зараз покажу. (Вийшов).

ЯВА V

Ті-ж без Лобеля.

Богаченко. Диво!

Ханенко. Грицю! Ти-ж раз-у-раз зо мною; в однім наметі ми жили з тобою! Скажи, чи я писав що-небудь за цей час?

Грицько. З того часу, як я довідався, що нещасна Гандзя, сестра моя, попала під твою опіку, і я пристав до війська - я не розлучавсь з тобою, гетьмане! Бачив, як ти шаблею писав по шиях татарських, а паперу я не бачив ні разу перед тобою... Хіба раніше що писав - не знаю...

Ханенко. А перше жив зо мною Богаченко. Петре! Бачив ти, щоб я писав що-небудь за цей час?

Богаченко. Ні разу не бачив. (Входе Лобель).

ЯВА VI

Ті-ж і Лобель.

Лобель (з листом в руках). Глянь сюди. Хто це писав?

Ханенко (дивиться на лист зі всіх боків). Підпис мій.

Лобель. Читай же.

Ханенко (читає). «Коханий мій, старий Лобелю! Як мені не тяжко, але я мусю зректися Гандзі і віддать її полковникові Пиво. Цей вражий син, бодай чорти взяли його і його батька, хитріший від самого чорта: він підлабузнився до коронного гетьмана Собеського, зробив йому дві - три услуги, і той пообіщав зробити і для нього все, об чім попросить. Тут Пиво став просити Гандзю, і коронний гетьман, цілуючи мене, молив уважить його прозьбу - віддати Гандзю Пиво, як його молоду, на котрій він хоче жениться. І я не міг ніяк одмовить такій особі, як коронний гетьман, і мусів віддати Гандзю ворогу моєму... Прошу тебе, старий, виряди її зараз в Димер у моїм новім кочі, моїми чотирма сірими жеребцями. І коч, і коней дарую Гандзі на спомин, як знатній пані. Скажи Гандзі, що мені тяжко це зробить, але політичні обставини мене примусили до цього. Твій сердечний приятель, гетьман Ханенко». (Говоре). Хто ж це писав?

Лобель. Ти.

Ханенко. Я не писав.

Лобель. А літери ж чиї?

Ханенко (знов огляда листа). Мої.

Богаченко. Щось у мене навернулося на пам’ять чудне, й мені здається, що воно має звязок з твоїм листом до Лобеля.

Ханенко. Що-ж таке, кажи!

Богаченко. Коли мене ти посилав до коронного гетьмана Собеського, я бачив там полковника Пиво; він закликав мене до себе, показував мені листа й питав: хто це писав? Я глянув і сказав: гетьман наш Ханенко. Тоді він обернувся до якогось чужоземця, балакав з ним на незнайомій мові й поцілував його!..

Лобель. Так і є!.. Писав ти гетьмане, листи до Пива коли-небудь перше?

Ханенко. Писав, не раз.

Лобель. Тепер я розумію. Пиво заплатив великі гроші знатному майстру, які є за кордоном і в Варшаві, і той підробив підпис під твою руку... (Входе Пелех).

Ханенко. Так... так! Диявольське діло! (Сіда на канапу й, обхопивши голову руками, сидить, обперши лікті на коліна; коло нього стоїть Грицько).

ЯВА VII

Ті-ж і Пелех.

Пелех (до Лобеля). Здоров, старий (Цілуються). І ти ще живий, прости господи! І я, як бачиш, цілий зверху, а всередині, прости господи, почав від горя гнить!

Лобель. Пан отаман викований з міди - його не одоліє ніяке лихо.

Пелех. Одоліло! Порубаний, голубе, дуже! Подивився-б ти на моє тіло: рубець на рубцеві, мов старцева сорочка, прости господи! Оце підмовив гетьмана тікать на Січ,- чого нам колотиться в цій пустині? Спасибі, що послухав, і ось ми спочинемо у Білій Церкві, та на Київ і з дозволу московського уряду майнем тим боком Дніпра на Січ. Там скину оцю дружину-шаблю, і на спочивок! Годі ґвалтувати, прости господи!

Ханенко (раптом піднімається, і до всіх палено). Коли у мене хитрощами Гандзю одняли, то й я маю право силою одняти мою Гандзю у харциза!

Пелех. О! Знову щось про дівку, прости господи! Мало лиха, так ще Гандзі заманулось?

Ханенко. Батьку! Подумай - яка образа! Пиво викрав з кріпости мою наречену, Гандзю.

Пелех. Митець, хвалю за вдачу! А за дівку вражому синові дав-би київ з сотню, щоб не возивсь з бабами.

Ханенко. Тепер поїдемо, панове, в Київ просить дозволу; а як дозвіл дадуть нам перебратиси тим боком на Січ,- тоді ми розпрощаємось на вік з Ляхами, і нам вже будуть не страшні ні коронний гетьман, ні Посполіта Річ, ні сам король! Ми - запорожці! І перше, ніж на Січ, повернемо на Димер, до Пива в гості, однімем Гандзю в нього, і тоді на Січ.

Грицько. Їдемо,- я в Димері всі ходи знаю.

Пелех. А бодай ви посліпли, щоб ніколи не бачили жіночого лиця! Не хочу їхать в Димер, прости господи! Годі ґвалту! Остогидло!

Ханенко. Коли ти не хочеш з нами, то в Київі зостанешся і там підождеш нас.

Пелех. Останешся, останешся!... Якже я тебе покину, коли я тебе люблю, вражий сину!.. Ну, а за дівку, як приїдемо на Січ, киями почастують,- не будь я Пелех, так почастують, що й здохнеш... Прости господи!

Лобель. Гетьмане! Послухайся мене і Пелеха старого! Покинь свою ти думку: чого доброго в сільце таке в Димері попадеш, що замість Гандзі - безславіє добудеш і життям накладеш... Мабуть тій Гандзі так судилось - буть панею Запольською!

Ханенко. Ні! Гандзя - козачка, вона в неволі, її примусюють приняти віру католицьку; по звичаю козацькому, ми повинні рятувать її - і порятуєм! Всі їдем перше в Київ за дозволом; Грицько-ж на розвідки в Димер, а потім він і нам покаже певний шлях туди!

Богаченко. Послідня потіха!

Пелех. Та чорт вас побери, вже й я громади не покину, бо кортить, прости господи!

Ханенко. І ти з нами? (Обніма Пелеха). Любий, батьку наш! (Хоче цілувати).

Пелех (одпиха його). Та не кусайся, прости господи!

ЗАВІСА.

ДІЯ ЧЕТВЕРТА

Розкішний палац в Димері.

ЯВА I

Гандзя, нянька, Катерина одягнені по-українськи. Гандзя, як панна; решта дівчат - по-турецьки, по-польськи, як панни і як краков’янки.

Співають:

Пшеменесен я дзікім качорем

Бенде лятала лясем і борем,

Такі не хцен твоєн биць,

Волєн твоєн учиніць.

А маєн людзє таке топори,

Же виромбуєн ляси і бори,-

Такі мусиш моєн биць,

Волєн моєн учиніць.

Грайце, музики, на вшістке строни,

Бо, хвала богу, я мам юж жоне.

Такі мусиш моєн биць -

Волєн моєн учиніць.

Гандзя (після пісні). Спасибі вам, дівчаточка, за пісню. Ви мене бавите, як королівну, а я сумую, бо пісня ця чужа, і я її не розумію. Покиньте мене, дівчата, саму, нехай я одпочину - тиша мов у колисці мене присипляє.

Алінка (до дівчат). Ну й вередлива! І чого пан з нею цяцькається? Он як одяг - глянь: перли, корали, золоті дукачі!..

Дівчина. Причарувала, тай дратує пана.

Алінка. Хіба я поганша від неї.

Дівчина. Піди-ж ти!

Гандзя. Чого-ж ви стоїте над душею?

Нянька. Ідіть, дівчата! (Дівчата йдуть: ті, що без слів, попереду: Алінка і дівчина з-заду, тихо розмовляючи).

Алінка. Бач, як коверзує,- мов справжня пані!

Дівчина. А що-ж, пан повінчається з нею, то й буде пані!

Алінка. Та він жартує - вже третій день і не навідується!

Дівчина. Ой ні,- закохався! Хіба не видко?

Алінка. Брехня, пан мене коха.

Дівчина. Де там! кохав, може! (Вийшли).

ЯВА II

Ті-ж без дівчат.

Гандзя. Йдіть і ви від мене, нянько, нехай побуду я без вартового, з Катрею у-двох.

Нянька. Ти думаєш, легко мені буть при тобі за вартового?

Гандзя. А хто-ж вас примусює вартувать?

Нянька. Лиха година та нещаслива... Перше ти тільки сумувала, а тепер ось вередуєш... Пан велить, щоб ми всі тобі потрапляли, а як на тебе потрапиш? Поки тебе тут не було, всі за виграшку служили панові, а тепер і ми всі, і пан наш виграшкою тобі стали!... А ти навмисне дратуєш пана... А от як-би приняла панську віру, повінчалася з ним, була-б пані - тоді-б ми всі знали, принаймні, кому потраплять!

Гандзя. Я не хочу буть католичкою і панею не хочу буть!

Нянька. Говори! Я прислухалась до твоїх речей і придивилась до кожного твого руху, і тепер добре тебе зрозуміла. Ти удаєш із себе те, що сама хочеш. Оце слухаєш - дитина говоре, а вдруге - вередлива пані; то знову чуєш - балакає якась поважна людина!.. Ей, дівко! Послухайся мене; є у пана якась дурість з тобою повінчатись - вінчайся, бо тільки пан розпалиться, то може й сьогодні взять тебе в свої покої і без шлюбу,- я його знаю!

Гандзя. Ні - не візьме.

Нянька. Ну, шо тобі сказать?! Ох, як-би я не боялася, що ти будеш нашою панею, то я-б тебе вилаяла на всі боки!

Гандзя. Не буду я вашою панею, навіщо мені ваш пан здався?

Нянька. Ох, ти чарівнице лукава! І хто-б подумав, що ти так переродишся?.. Гляди тільки, щоб щастя ти свого сама не потоптала!.. Послухай, не мудруй! Не зла тобі бажаю, моя люба панно!

Гандзя. Яка я панна? Я - Гандзя!

Нянька. Ну, Гандзя! Не зла тобі, кажу, бажаю, Гандзю, бо знаю добре я і бачила не раз, як часто ніс ми задираєм, коли нас гладять по головці; коли-ж обернеться до нас фортуна спиною і злигодні настануть, тоді жалкуймо, що не уміли шануватись... та вже буває пізно вернуть назад минулії часи!

Гандзя (тупа ногою). Годі! Йдіть собі, нянько! Я з Катрею зостануся сама, бо ви мене тільки лякаєте!

Нянька. О, чуєш, як заговорила? Справжня панна!.. Слухаю, панно моя люба! Йду... йду... Не дивіться так гнівно. (Виходе).

ЯВА III

Ті-ж без няньки.

Гандзя. Я не люблю няньки. Вона дуже розумна і заглядає в мою душу.

Катря. Вона тобі правду каже.

Гандзя. Навіщо мені її правда! Я такої правди тепер не люблю.

Катря. А як фортуна зрадить?

Гандзя (зідхає). А знаєш, Катре, щоб я справді не зрадила!.. Перші часи мого тут пробування я й на хвилиночку не забувала, що сидю в темниці душній; потім стало мені веселіше... А тепер... Лягаючи спать, я радісно жду ранку, бо вранці приходить пан, говорить до мене ласкаво, а я соромлюсь і мовчу; коли-ж одходить пан від мене, мені жаль, що я не розмовляла з ним, не усміхалась йому, як він того просив... Катре! Я така не була... мене попорчено... Я тепер не знаю, чого хочу. От третій день пан не приходить, і я знову сумую, мов у темниці тут сижу. А прийде, Катре, пан - так я мовчати буду певно.

Катря. Це погано! Не по правді робиш: хитруєш і вередуєш! А пан тебе любить, це видко всім.

Гандзя. Хіба?!

Катря. Ха, ха, ха! От ти і зо мною хитруєш!

Гандзя. Цить! От нянька слуха, я її боюся!... Нянько! Йдіть собі! (Тупа ногою).

Катря. Скажи мені по правді, Гандзю, тільки не хитруй, невже пан Болеслав тобі не по душі?

Гандзя. А хіба я кажу, що він мені не по душі? Я цього не кажу... Він гарний - я придивилась, хоч крадькома.

Катря. Орел!

Гандзя. Ох! орел, що вбив голуба тай розлучив мене з пари... А може-ж мене обманюють, може мій Зінько живий, і як дізнається, що я покохала пана, з доброї волі пішла з ним під вінець, тоді він прокляне мене, бо я йому присягала!

Катря. Чи покарано, чи не покарано смертію Зінька, а ти його вже не побачиш. Повінчавшись з паном Болеславом, поїдеш у Варшаву, будеш жить там як цариця, між пишними панами. Та хоч-би тебе не то Зінько, а й рідна мати справді побачили, то не пізнають вже вони давньої Гандзі: й мова, і хода, й одежа, і звичка, і кожний рух у тебе будуть панські. Сама-ж кажеш, що ти вже попорчена й тепер!

Гандзя. Ох, попорчена я, попорчена! Гандзю, давня Гандзю! Де ти? Озовися! Може хоч де глибоко сидиш в душі - поворухни моє ти серце!.. О, чую, єсть в душі давня Гандзя, вона плаче! Бачиш, Катре! (Витирає сльози). Катрю, сестро, подруго моя! Що мені робить? Одна Гандзя, та, що зараз сльози ллє, каже: не зражай вірі, не зражай Зінькові, пам’ятай рідну матусю, згадай гаї зелені над Дніпром, і нехай тебе замучать, а ти зостанешся вірною всьому, що рідне; а друга Гандзя, друга...

Катря. Друга каже: забудь усе - ти кохаєш пана!

Гандзя. Ой, Катре!.. Мені страшно! (Мовчать). І справді, Катре, зо мною щось робиться чудне: я - мов несамовита стала, а перед очима в мене щодня Болеслав - такий ласкавий, гарний, як намальований, і ніби я вже повінчалась з ним, вся в золоті сяю, пані вельможна, живу в Варшаві і всі пани цілують мені руки... (Мовчать). Може я справді його кохаю… Боже мій! Чим я винна, що покохала пана?...

Катря. А хто-ж тебе винує?

Гандзя. Давня Гандзя - совість! Вона шепче мені: що я - не я, нагадує матір рідную і мучить мою душу... Ні, ні! не хочу буть зрадницею, краще смерть!

Катря (підходе до вікна). Іди сюди! (Гандзя підходе). Глянь! (Показує у вікно).

Гандзя. Ой, як глибоко! І річка, і скелі гострі ледви мріють! (Здригнула). Страшно! (Одходить). Цур йому! Неначе тягне мене у ту безодню. (Тулиться до Катрі). Тепер я туди ніколи й не загляну! І на віщо-б я будував замок над такою безоднею, що як-би туди полетіла, то й кісточки-б розсипались!

Катря. Отце-ж тобі рятунок: коли не хочеш зрадити всьому, що перше було миле, стань на оце вікно й туди - сторч головою!

Гандзя (тікає до дверей). Бог з тобою, Катре! у мене й тіло похолонуло від твоїх слів: сторч головою у безодню!.. Серце перестає битись від жаху... (Підбігає до Катрі). Не говори цього ніколи, Катре,- я жити хочу...

Катря. Так вінчайся зараз з паном. (Мовчать. Гандзя відійшла від Катрі й замислилась).

Гандзя. Катре, хіба я можу панові сказати «пане, я вас кохаю»?.. А може-ж він жартує?..

Катря. І ти жартуй: жартами і договоритесь! Та що я тебе вчу!..

Гандзя. О, зла фортуно, навіщо ти так Гандзю зіпсувала! Прости мене, матінко... я тебе до себе покличу, я тобі годитиму, ти будеш жить у мене, як у раю!.. Катре, заспівай мені: «Ой зірву я з рожі квітку та пущу на воду!» Заспівай, сестро, я хочу добре виплакатись, а як виплачусь, то мені буде легше.

Катря (співає).

Ой зірву я з рожі квітку

Та пущу на воду;

Пливи, пливи, з рожі квітко,

Та й до мого роду. і т. п.

(Гандзя в протяг пісні з початку тихо плаче, а потім ридає. Входе нянька).

ЯВА IV

Ті-ж і нянька.

Нянька. Бач, послухала тебе - пішла, а ти плакала! Пан буде гніватися і на мене, і на Катрю, як побачить, а він он приїхав.

Гандзя. Приїхав?! (Витирає хутко очі хусткою).

Нянька. Бач, як очі наплакала: мов цибулі стали... і ніс он почервонів!

Гандзя. Катре! очі і ніс червоні?

Катря. Трошки.

Гандзя. І погано?

Катря. Ато-ж.

Гандзя. Тікаймо, щоб пан не побачив! (Побігла, а Катря за нею. З других дверей виходить Пиво і Улас).

ЯВА V

Нянька, Пиво і Улас.

Пиво. Здорова, бабо!

Нянька (цілує його в руку). Як вас милує господь?

Пиво. Слава богу! Йди, бабо, я гукну тебе потім. (Нянька вийшла). Що-ж тут у нас у замку чуть, Уласе?

Улас. Без відома мого ні сюди, ні туди і уж не проліз. Все тихо навколо.

Пиво. І добре!.. Турки вернулись до-дому; татарські загони розпудив коронний гетьман Собеський; Ханенка побив Дорошенко і взяв Умань; Ханенко подався через Київ на Січ з малою частиною свого війська; України нема, бо люд увесь в ясир забрали татари, а що зосталось утікло на той бік! Тепера тут у нас, на Поліссі, який час буде тихо.

Улас. І слава богу! Хоч трохи одпочинемо від цих щоденних завірюх!

Пиво. Одпочинем!.. Уласе! ти був у мене осаулом, а тепер бери собі ввесь полк,- я більше не полковник!

Улас. Це так! Коли полковником не буде пан, то й компанійці розійдуться хто куди,- не мені їх здержать!

Пиво. І я не вдержу. Кругом руїна - поживи нема... Хто хоче нехай зостаються своїм коштом, а кому охота є - нехай прямує в Чигрин.

Улас. Я пана не покину.

Пиво. Тебе, Уласе, та ще десятків два завзятців з охотою зоставлю при собі, на моїм власнім кошті.

Улас. Я виберу таких, що й кошти свої мають, що з чортом навкулачки бились не раз і все добро, яким ми поживились від татарських хижаків, зоставили в кешенях.

Пиво (замислившись ходить). Гаразд!

Улас. А як підніметься, буває, завірюха, і буде в нас охота в степах привільних знову погулять, то ми за тиждень полк зберем такий-же, як і був. Ого! Прибудуть навіть з того боку! Де в оксамитах ходять козаки? У пана! Який козак не лічучи шинкарці кида гроші? Панський! Чиїх охочекомонних козаків шанують всі, поважають і бояться? Панських! Знають пана полковника всі охочекомонні: тільки свисне і з’являться, мов з-під землі!

Пиво. Так, так... Ну, будь здоров, бо я давненько не був дома, то ще не знаю, що тут і як у мене в бабськім кодлі.

Улас. А баби з паном всі хіба зостануться?

Пиво. Усі.

Улас. Для чого пану так багато? Може-б пан дозволив одну взять і мені…

Пиво. Яку?

Улас. Катрю.

Пиво. Що-ж, хіба ти її любиш?

Улас. Здається. І вона казала, що коха... А коли нема козацького діла, то з бабою веселіше час плине.

Пиво. Ну, то й з богом до шлюбу, хоч і зараз!

Улас. Спасибі. (Пішов). Тепер і я не сирота.

Пиво (у двері). Бабо! (Входе нянька).

ЯВА VI

Пиво і Нянька.

Нянька. Я тут, вельможний пане!

Пиво. Ну, що Гандзя?

Нянька. Чого ви цяцькаєтесь з нею? Не той пан став, яким його я знала перше!.. Ви наче боїтеся Гандзі, вона-ж це серцем чує і знаровилася! А ви-б взяли її в свої покої, тоді-б вона у ручки пана цілувала за ласкаву усмішку.

Пиво. Яка-ж мені буде приятність бачити перед собою раз-у-раз переляканую лань, що вся тремтить, як у пропасниці, і мов в тенетах б’ється, бажаючи що хвилі вирватись на волю?... Я її кохаю і хочу, щоб вона мене так само полюбила!

Нянька. Пане, хіба ви не знайте? Кобіти люблять сміливість і силу, хто-ж перед ними кисне, того вони за носа водять! А що Гандзя любить пана, то я присягаю!

Пиво. Великий празник був-би для душі моєї... Клич Гандзю, побачимо, чи правду кажеш! (Нянька пішла, з других дверей виходить Явтух).

ЯВА VII

Пиво і Явтух.

Явтух (стає навколішки). Пане полковнику, зробіть ласку!

Пиво. Що сталось? встань!

Явтух (встав). Дозвольте і мені за себе взять Алінку!

Пиво. І ти кохаєш?!

Явтух. Та хто його зна! за цими завірюхами не мав часу... тепер настала тиша... дозвольте покохать!

Пиво. Алінка-ж дуже молода і гарна,- ти-б краще няньку сватав, принаймні не зрадить!

Явтух. Нехай їй чорт! Дозвольте Алінку!

Пиво. А ти-ж її питав? Хіба вона згодилась?

Явтух. А якже!

Пиво. Може жартувала?

Явтух. Божилася... казала: кохаю! А може й бреше. Та то байдуже - вони здебільшого брешуть. Дозвольте тільки повінчатись, якось то буде! Цілий вік без баби занудився...

Пиво. Вінчайся! Я згоден, шоб усі дівчата вийшли заміж.

Явтух. Усіх, пане полковнику, і розберуть! Без війни - нічого робить, кожний-би козак женився, бо скучно, так навкруги дівчат нема.

Пиво. Так що-ж, коли Алінка згодна - бери її і зараз-же до шлюбу (Входе Гандзя).

Явтух. От би з ким женитись! Чи коха, чи не коха - чорт її бери, за те-ж гарна, бісової пари дівка! (Вийшов).

ЯВА VIIІ

Пиво і Гандзя

Пиво. Повітря все замкове коханням Гандзя напоїла і навіть Явтухові кохати захотілось; а мене так певно отруїла: сказати щось хотів - і слів нема. (Підходе до Гандзі, бере її за руку).

Гандзя (тихо не пручаючись). Ой!.. Пустіть!.. (Пиво випускає руку). Аж рука заболіла, так стисли!.. ото які ви дужі!

Пиво. Гандзю!

Гандзя. Чого.

Пиво. Дивись-же на мене.

Гандзя. Ото, які ви чудні: дивись! Хіба я вас не бачила?

Пиво. Та ти ніколи на мене не дивишся!

Гандзя. Ба дивлюся! Тільки так, щоб ви не бачили.

Пиво. А я й не знав, що ти така хитра.

Гандзя. Хіба це хитрощі? Я соромлюсь дивитись на вас, щоб не подумали чого поганого, а крадькома - чом же не глянуть?

Пиво. Дай-же мені свою руку - я візьму легенько.

Гандзя. Хіба-ж я смію руки вам не дать, коли ви велите?

Пиво. Я прошу.

Гандзя. То чом-же не берете? Беріть!

Пиво (бере її за руку, підводить ближче до себе). Яка гарна рука у тебе. (Цілує руку).

Гандзя (руки не однімає). Навіщо ви мене цілуєте у руку?

Пиво. Ну, то я тебе поцілую в лице.

Гандзя (стоїть нерухомо). Е ні! Ви не лякайте мене, бо я неначе ще боюся вас.

Пиво. Яка ти мила, Ганнусю, коли оттак говориш до мене! Чому-ж ти перше все мовчала?

Гандзя. Бо я сердилась на вас, і тепер ще сердюсь!

Пиво. За віщо?

Гандзя. За те, що зоставляєте мене з нянькою! з ксендзом; а вони мені страх допекли: ксендз розказує таке, що я не розумію, і все товче, щоб я стала католичкою, а нянька силує, щоб я вас кохала - наче силою можна кохати!

Пиво. А хто-ж більше допік?

Гандзя. Хто?.. Ксендз! Бо того не буде, щоб я стала католичкою!

Пиво. А того, щоб мене покохала?

Гандзя. Які!... казали, що я хитра; а самі не хитрі? Бач як підводите...

Пиво. А ти що любиш більше: чи хитрощі, чи соромливість, чи силу?

Гандзя. А вже-ж що силу!

Пиво (обніма Гандзю за стан і міцно тулить до себе). Я тобі всю мою силу віддам, життя своє віддам і все своє добро віддам!

Гандзя (дивиться на нього). Та й сильні-ж ви! Від вас не випручаєшся... (Пиво цілує її). Як-би я була сильніша за вас, то й я-б вас поцілувала силою.

Пиво (випускає її). Цілуй! Ти сильніша від усіх! Нема на світі такої сили, як твоя краса!

Гандзя. Е, коли-б же я не соромилась!.. Та ще чого доброго там нянька загляда. Стривайте! (Побігла до дверей). Нема!.. (Пиво стоїть нерухомо... Гандзя йде до нього тихо, стає, дивиться, раптом обнімає його за шию й цілує).

Пиво (обгорта рукою стан Гандзі). Так ти мене кохаєш?

Гандзя (тихо, соромливо, ніжно і палко). Кохаю, кохаю, мій любий пане!

Пиво. І згоджуєся буть мені жоною.

Гандзя. Ато-ж... ви-ж мене не будете бить, як стану вашою жінкою?

Пиво (випускає її і піднімає руки вгору). Нехай мене грім уб’є!

Гандзя. Ні, ні, я не хочу... А силувать не будете, щоб стала католичкою?

Пиво. Ні!

Гандзя. Аж ось коли я бачу, що ви кохаєте мене і справді! За те-ж і я на вік вас покохала і зрадила всьому, що перш любила!

Пиво. Гандзю! за твою ласку і любов готов я був життя своє віддати... і от із уст твоїх тепера чую, що ти мене кохаєш і серце вільне віддаєш мені сама! Слова твої, як пахощі найкращі в світі, ласкаво в душу мою ллються. Мені здається, що я вітаю в небесній блакиті і зорі всі завидують мойому щастю!

Гандзя. О, пане мій! Мені чарівним сном здається все, що робиться зо мною: і страх якийсь... і щастя... і смуток - душу мою обгортають: я боюся свого щастя... мені страшно стало!..

Пиво. Не бійсь нічого! Дай руку мені, моя княгине молода! (Гандзя подає). Ходім у церкву замкову і шлюб з тобою візьмем зараз.

Гандзя (тулиться до нього). О, як-би я хотіла, щоб зараз тут була моя матуся і нас на шлюб благословила!

Пиво. По шлюбі й матінку твою я привезу до тебе! У цю-ж хвилину - сам бог благословляє нас!

Гандзя. Матінко моя ріднесенька! Думками я до тебе прудко лину, душа моя - у тебе в хаті, очима - бачу тебе перед собою. (Стає навколішки). Молю тебе: не гнівайся на мене, благослови дитя своє на шлюб з коханим паном!

ЗАВІСА.

ДІЯ П’ЯТА

В палаці у Пиво в Димері.

ЯВА I

Гандзя і Пиво.

Гандзя в ранішнім наряді з тафти стоїть перед зеркалом. До неї підкрадається Пиво.

Гандзя. Я бачу, бачу, що ти крадешся!

Пиво (цілує Гандзю в шию). Яка ти гарна в такім ранішнім уборі... Мені здається, що ти ще сонна в ліжку розкошуєш!

Гандзя (надува губки). Болеслав! Що мені надіть до обіда?

Пиво. Яка-ж одежа зрівняються з цією?.. (Обніма її стан).

Гандзя (не одриваючись од зеркала). Хіба едвабну білу сукню?

Пиво. Надінь. (Цілує її в руку).

Гандзя. Ну що, як би нас отак побачив гетьман Ханенко?

Пиво. Сказився-б!

Гандзя. Ні! він старий!

Пиво. Трохи старший від мене.

Гандзя. Лисий! Ха, ха, ха! От я жалкую, Болеслав...

Пиво. Що гетьман лисий?

Гандзя. Та ні! Я жалкую, що не вмію ще по-польські говорити. А як навчуся, тоді инакше й говорити не буду, щоб усі бачили, що я вельможна пані; - а то подумай: пані Пиво-Запольська балакаю - як Гандзя! Ха, ха, ха! Я хочу, щоб ніхто, навіть гетьман сам, як-би мене побачив, щоб не пізнав і не догадався, що я та козачка, яку він бачив, а подумав, що родова шляхтянка, полька, католичка!

Пиво. Я безмірно рад, що католичкою ти стала, а говорить по-польські навчишся скоро, тільки не соромся: говори як попало, мені це буде любо. Я тобі випишу трьох учителів.

Гандзя. Не хочу. Я від тебе навчуся, а то учителі побачуть, що я козачка.

Пиво. Кохана моя Гандзя уже полячка, бо вона моя жінка!

Гандзя. Болеслав!.. Хіба я Гандзя?.. Я не хочу, щоб ти мене так кликав! Була десь там, колись-колись там - Гандзя. Тепер Гандзі нема. Перед тобою - ясновельможна пані Галина Пиво-Запольська! Чуєш?

Пиво. Чую! Тільки для мене немає кращого ім’я у святцях... Гандзя, Гандзя! (Цілує ії). Гандзя на землі мені рай дала! І щоб я це ім’я переміняв на чуже мені - Галина! Не можу, вельможна пані Запольська!

Гандзя. Ха, ха, ха! Гандзя - пані Запольська! Як хочеш, Болеслав, а до вельможної пані ім’я Гандзі не личить. Ти хоч при других так мене не клич.

Пиво. При чужих - Галина, а сам на сам - Гандзя!

Гандзя. Гляди-ж не помиляйся! А як поїдемо в Варшаву - не візьмемо ні одної з покоївок. Ми й там їх знайдемо; а то через покоївок всі будуть знать, що я Гандзя! Я навмисне стала католичкою, бо наша віра не панська: всі кажуть «схизмати», а вже коли пан, то повинен бути католик. Яка-ж би я була пані, коли я грецького закону, та ще й Гандзя!

Пиво. Голубонько моя! Ти зрозуміла все, як слід, і радуєш мене без міри. А матері ти не признавайся, що стала католичкою!

Гандзя. Болеслав! Ти мене дратуєш...

Пиво. Чим, моє, щастя?

Гандзя. Ти матір хочеш привезти до мене.

Пиво. Я хочу вволить твою волю - ти сама об цім мене просила перед шлюбом.

Гандзя. То Гандзя просила. Тепер Гандзі нема, а вельможна пані Галина Запольська!.. Мати мене не пізнає; вона проста козачка, одягається не по-шляхетські, говорить по польські не вміє і не захоче вчитись, а з проста почне всім розказувати, хто я, і всі мене й тебе засміють тоді. Ні, ні! Матери ні сюди, ні тим більше у Варшаву не треба привозити! Краще ми коли небудь поїдемо до неї, або пошлемо їй грошей і вона заспокоїться!

Пиво. Ти моя королева, я твій підданий! Як звелиш, так і зроблю, усе зроблю! Чуть твій голос, бачить твої очі, повні небесної роси, що ллє, бальзам у душу - для мене все, а устоньки твої рожеві, усміхаючись, перлами блискучими заставили-б мене навколішках стоять перед тобою цілий день!

Гандзя (цілує його руки). Болеслав! Болеслав! Любий мій, голубе мій! Ти мене звів з ума своїм коханням! Я божевільна стала і тепер хочеться мені, щоб навіть птиці щебетали: ти гарна, ти найкраща! А коли тебе немає коло мене й мене ніхто не хвалить, то я гніваюсь на всіх, вередую, бо всі мені противні!.. Ой, забалакалась з тобою і забула, що треба ще переодягтись. Пожди мене, я зараз виберу найкращий кунтуш і прийду сюди, щоб перед тобою одягатись. (Біжить у двері, а з других дверей виходить Улас).

ЯВА II

Пиво і Улас.

Улас. Простіть мене, пане полковнику, що я зайшов без спросу, і, здається, переполохав паню. Покоївка і нянька боялися йти сказати вам, що кличу, бо з панею були ви вдвох; а діло таке, що не мав часу ждати, поки ви вийдете від пані.

Пиво. Нічого, нічого! Ти пані не злякав - вона побігла одягатись, а тільки ти стривожений, здається, трохи сам. Що там за діло?

Улас. Діло може й пусте, а тільки треба сказать зараз.

Пиво. Кажи.

Улас. Під самим Димером тільки що оташувався гетьман Ханенко з військом.

Пиво. Ханенко?.. Почім ти знаєш, що Ханенко?

Улас. Прислав гонця з листом до пана. Я взяти лист хотів, щоб вам його віддати, так гонець не дає, а хоче сам віддать у власні панські руки.

Пиво. То клич його. Побачимо, чого пан гетьман з Київа сюди прибився. (Улас виходить). Коли-б не увійшла сюди Гандзя, поки я не довідаюсь, чи можна їй про це сказати. (Входе Богаченко і Улас).

ЯВА III

Пиво, Богаченко і Улас.

Богаченко. Доброго здоров’я та боже поможи хороброму полковникові.

Пиво. А! Як ся маєш... Здається, Богаченко?

Богаченко. Він... А живем погано, пане полковнику.

Пиво. Чого так?

Богаченко. Певно-ж чули, якої чимериці дав понюхати нам Дорошенко з татарами на Батозькім полі.

Пиво. На те війна. Трапляється. Сьогодні нас побили, а завтра ми поб’єм.

Богаченко. Де вже нам битись. Прохвиськали усе, і в Умань не пустили. Тепер тікаємо на Запоріжжя, щоб там зложити й булаву, й бунчук перед військом запорозьким, бо ці клейноди нам Січ дала.

Пиво. Та такий крюк загнули, що аж на Поліссі опинилися, в Димері?

Богаченко. Це навмисне, пане полковнику. Нас не пускають на Запоріжжя лівим берегом, а правим небезпечно йти, щоб буває Дорошенко нас не злапав та не послав усіх туркам в гостинець... Так гетьман наш послав до Київського воєводи прозьбу пропустить, а той не пустив. Тоді ми осілися на Чорториї і послали чолом дальше. Ждали-ждали - нема одповіди! От ми сиділи-сиділи й надумали: поки там теє та цеє, заїхать до вас в гостину, бо чули ми, що пан полковник шлюб з Гандзею узяв, весілля бучнеє справляв, так от і нам скортіло погулять. Поздоровляю і бажаю щастя!

Пиво. Спасибі! Рад дорогим гостям: якщо гетьман на мене гніву не має, то милости просим завітати до господи!

Богаченко. А от і лист від гетьмана самого.

Пиво (читає). Це по-козацьки! Рад помиритись з давнім приятелем. Прийму дорогих гостей на славу. (До Уласа). Зарізать десять биків, заколоть п’ять кабанів, викотить з льоху три барила оковитої та меду стільки-ж. Вели обід готовить для козаків, а гетьмана і старшину піду я зараз сам до себе всіх на бенькет кликать. (До Богаченка). Уклонись низенько ясновельможному гетьману, скажи йому, що я всім серцем радуюсь тому, що ми помиримось і, хоч може це в-останнє, погуляймо і розійдемось на вік, але розійдемось приятелями, як і слід добрим воякам, що разом за одно діло довго кров проливали! Я побалакаю з своєю панією і вслід за тобою сам прийду до вас.

Богаченко. Побенькетуємо послідній раз на нашій Україні, бо вже вона не наша, а туркова! Побенькетуємо, та й на Січ!

Пиво. Щасти, боже!

Богаченко. Спасибі за ласку. Прощайте до якого часу! (Вийшов).

ЯВА IV

Пиво і Улас.

Улас. Я-б не прийняв їх...

Пиво. Що ти? Так щиро просить миру, і бачимося може в останній раз, та й не принять? Я хоч і лях, Уласе, але у мене серце і душа козацькі!

Улас. Знаю, мій любий пане, що не тільки гетьман, а й сам Сірко, наш кошовий, в смілих і одважних лицарських жартах не порівняється з тобою!.. Роби, як знаєш сам. Одно погано - що розпустили ми увесь свій полк.

Пиво. А що-ж нам воювать з гостями, чи як?.. Так ти, Уласе, звели обід готовити, а потім вдвох ми підемо до них, як то звичайно меншому до старшого приходиться йти з поклоном. (Входе Гандзя, з нею юрба покойовок несуть усякі плаття в руках. Улас, їх пропустивши, виходе).

ЯВА V

Пиво, Гандзя і покойовки.

Гандзя. Вибірала, вибірала - та й не вибрала: не знаю - що надіть! Порай хоч ти, Болеславе. Я одягнуся так, як тобі до вподоби.

Пиво. Гаразд. Тільки перше я хочу побалакати з тобою сам на сам. Ідіть усі, потім вас покличу. (Всі виходять). Ти знаєш, Гандзю, що гетьман Ханенко зараз прибув у Димер і хоче бачити обох нас?

Гандзя. Ой!..

Пиво. Чого-ж ти злякалась?

Гандзя. В голові моїй в одну мить пронеслась думка - страшна, як смерть: може він хоче знову однять мене від тебе? (Бере його за руку й веде до вікна). Нікому не достанеться во віки Гандзя! Або твоя, або стрімголов у вікно!

Пиво. Господь з тобою! Там і кісток твоїх не позбірають! Навіщо ти сама себе лякаєш? Не тривож себе даремно; я певен, що гетьман таких замірів не має, бо добре зна, що його жде за жарт такий! Ти не Гандзя, а вельможна пані Пиво-Запольська! Ніхто не посмів однять у мене жінку. Не тільки король і московський уряд за це по головці не погладять, а й на Січі, куди гетьман простує, коли-б довідалися про такий вчинок, то не подивляться на те, що гетьман він, і так киями почастують, що й дуба дасть! Послухай краще, що Ханенко пише: (Читає) «Коханий мій приятелю, пане Болеславе! Відомий пану випадок нас посварив. Але все те буде в морі забуття! Довідавшись, що та сама Гандзя, яка не хотіла йти тоді до пана, нині вельможна пані Пиво-Запольська, я прошу вибачить, що хотів стать їй на шляху до щастя і протягаю руку такому лицарю, як пан, що зміг із кріпости вирвать свою кохану. Тепер я кидаю усе і йду на Запоріжжя, а поки одберу дозвіл пройти лівим берегом на Січ, схотілося мені запити з паном мирову і я прийшов у Димер. Коли нічого пан не має против, я жду його у себе. Гетьман Ханенко».

Гандзя. То він, як бачу, не гнівається вже за теє, що Гандзю в нього ти одняв. Та й на що справді я йому здалася? Приймемо-ж його і всіх старшин у себе. Шкода, що я ще не вмію говорить по-польські... Ах, коли-б мерщій в Варшаву: там я скоріше навчусь і балакать, і поводитись, як слід вельможній пані.

Пиво. Коли ти хочеш так, ми одбудемо гостей і зараз-же поїдемо в Варшаву. А сьогодні справимо весілля другий раз.

Гандзя. Справимо, справимо!

Пиво. Я буду князь, а ти княгиня молода... Ніби сьогодні тільки повінчались; а ти надінь жупан, в якім вінчалась, і косу пишну розплети і заквітчай її стрічками! (До дверей). Ідіть, дівчата, паню одягать!

Гандзя. Милий мій!.. Ти нагадав день шлюбу, і серце забило тривогу, мов і справді я ще Гандзя і тільки що з тобою повінчалась... Коханий мій, мені здається, що все це сон чарівний!

Пиво. І соловейко так гарно не щебече про кохання, як твої устоньки рожеві!. (Цілує її руки). Прощай. (Йде).

Гандзя (біжить за ним). Болеслав! (Пиво став на порозі). Болеслав!

Пиво. Чого, рибко?

Гандзя. Не йди! Я не можу без тебе оставатись і хвилини... мені страшно.

Пиво (палко цілує її). Горличко! Я хутко повернусь! (Вийшов. Дівчата йдуть з других дверей. Гандзя стоїть задумана).

Гандзя. Пусто навколо стало і серце занило... Чого-ж це? Може того, що нагадали перший день шлюбу, а Болеслава біля мене нема?.. Так, так! Я стала вередлива!..

ЯВА VI

Гандзя і покойовки.

Гандзя (перед зеркалом). Де ви там сидите?

Катря. Тут всі були, вельможна пані.

Гандзя. Чого-ж так довго не йшли?

Алінка. Тільки почули, що вельможний пан нас кличуть, в той мент пішли.

Гандзя. Ти дуже цікава, Алінко... краще мовчи... розплітайте мені косу й убірайте стрічками! (Алінка й Катря чешуть косу, другі стоять з платтями). Ой, не смикайте!.. А ви чого стоїте? Надівайте на ноги золоті черевики. (Дві покойовки стають навколішки, одні черевики здіймають, другі, розшиті золотом, надівають. Гандзя паца ногами). Не лоскочіть за ноги!.. Ай Алінко, як ти скубеш мене за волосся!

Алінка. Я вже давно стою, не доторкаючись до вас.

Гандзя. Мовчи, Алінко! Коли я кажу - скубеш, то певно скубеш... А нянька де?

Катря. Там.

Гандзя. Чого-ж не тут?

Катря. Вона боїться йти, коли її не кличуть.

Гандзя. Як вона сміє не йти, коли всі тут? Поклич її! (Алінка йде). Куди-ж ти пішла?

Алінка. Няньку кликать.

Гандзя. Хто-ж тобі велів? (Алінка мовчить). Чого мовчиш? Говори - хто тобі казав няньку кликать?

Алінка. Мені здалося... Я не дочула.

Гандзя (показує на тих двох, що черевики надівали). Ідіть за нянькою котра з вас. Чого-ж стоїте? (Ті йдуть обидві). Одна! (Тупає ногою, обидві вертаються).

Катря. Іди ти.

Гандзя. Чого ж вона? Нехай ця йде! (Та, на котру Гандзя показує, пішла. Гандзя стає перед зеркалом і видивляється; раптом). Катре! Ти смієшся з мене?

Катря. Я?! І не думала...

Гандзя. Я в зеркало побачила твою усмішку.

Катря. Їй-богу ні, вельможна пані!

Гандзя (обертається до всіх). Що мені надіть?

Катря. Вам і так гарно.

Гандзя. Неправда, тобі заздрісно, як я надіну золотом шитий жупан, унизаний перлами на полах.

Катря. Ні, пані.

Гандзя. Вельможна пані!

Катря. Ні, вельможна пані. Я вас любила і люблю, то й радуюсь тому, що ви в таких розкошах.

Гандзя. Я тобі нічого не нагадую, а ти мені нагадуєш минуле... Не смій! (Входе нянька).

ЯВА VII

Ті-ж і нянька.

Гандзя. Чого вам?

Нянька. Кликали!

Гандзя. Іди собі - я тебе не люблю. (Нянька йде). Стійте тут... (Нянька стає). Я сьогодні одягнуся, як у той день, коли вінчалась.

Нянька. Не годиться.

Гандзя. А я одягнуся! Не ваше діло... за це я вас і не люблю... От косу розпустила, як молода... Тепер стрічки чіпляйте. (Вплітають стрічки). А ти, Катре, піди і принеси жупан, в якім вінчалась я. (Катря пішла). Не годиться! Вигадка простих посполитих людей, а я вельможна пані - до мене не пристане!.. Хіба я непохожа на вельможну пані?.. Чого-ж ви мовчите?

Нянька. Кращої нема між усіми магнатами.

Гандзя. Я на вас сердилась, нянько, а тепер бачу, що ви розумніші від них усіх; оставайтесь зо мною, а ви йдіть собі. (Всі пішли).

ЯВА VIII

Гандзя і нянька.

Гандзя. Я їх питаю, а вони нічого не тямлять. От ви певно бачили панів багато!..

Нянька. Ох, бачила! А такої гарної, як ви, ще не бачила.

Гандзя. Сідайте, няню, поговоримо. Болеслав пішов, і мені страх як сумно стало відразу…

Нянька. Ні, ясновельможна пані, не випада мені при вас сидіти. На вас тільки гляне хто - зараз скаже, що ви родились від магната.

Гандзя. А може, нянько, я і справді родилась від якого князя, бо батька я свого не бачила й не знаю, а мати моя, кажуть з черкесів - вони гарні ще й тепер!

Нянька. Хіба мало князів і магнатів по Україні? А коли мати гарна дуже, то бува всього... А потім - тільки мати знає, від кого дитя має.

Гандзя. Тепер я з вами буду раз-у-раз балакати. Вибачте мені, що я вам дозоляла, бо перше ви мені були чомусь не до вподоби. Я, няню, стала дуже вередлива.

Нянька. Пані всі вередливі.

Гандзя. От бачите! Я не знаю, що мені робить, чого мені хотіть, і вередую!.. А до того ще, признаюсь вам, нянько, я перше не знала, а тепер бачу, що вередувать дуже приятно: всі слухають, всі бояться, вгадують думку і тим ще більше привчають вередувати.

Нянька. Так, так, моє золото! А як ви вередуйте, то ще кращі робитесь!

Гандзя. І Болеслав так каже!

Нянька. І яка-ж то пані, коли невередлива? Ви ще мало вередуйте, ще не привчились, а от як поїдете у Варшаву... о, там усьому навчитесь від пань вельможних!

Гандзя. Коли-б уже мерщій в Варшаву. Аж дух захоплює у мене - так кортить бачити магнатів. (З одних дверей входе Катря з кунтушем у руках, а з других раптом Грицько).

ЯВА IX

Ті-ж, Катря і Грицько.

Гандзя (до Катрі). Ото, як довго ти барилась,- вже й гості йдуть... Ай! (закрила лице руками).

Нянька. Це той самий Грицько, що тоді викрав у нас Гандзю!

Катря. Це брат її - я його знаю.

Гандзя (одкрила лице). Грицько, чи сон?

Грицько. Я думав, що ти так запаніла, що й не пізнаєш брата!

Нянька. Може нам вийти, ясновельможна пані?

Гандзя. Ідіть. (Катря і нянька вийшли).

Грицько. Ясновельможна?!

Гандзя. Так. Я жінка вельможного пана полковника Пиво-Запольського.

Грицько. І католичка?

Гандзя. Католичка.

Грицько. Як-же тебе земля держить?

Гандзя. Грицю, ти цього не розумієш! Всі наші козаки і посполиті схизмати, а панська віра католицька. Я тепер пані Пиво-Запольська і повинна стати католичкою.

Грицько. Забула козака, що життя віддав за тебе, перевінчалась з ляхом, перемінила предківську віру православну, зневажила цим неньку стару і ввесь рід наш козачий! Зрадниця ти лукава, я тебе вирву звідсіль і будеш ти знову наша Гандзя.

Гандзя. Цього не буде вже ніколи.

Грицько. Буде!

Гандзя. Ні! Слова твої, мій брате, не йдуть мені до серця,- я вже не Гандзя! Ви не вміли і не мали сили боронить мене від тих пригод, які дощем лилися на мою бідну голову: шарпали мене, як тварюку, зневажали, перекидали з рук в руки, як непотрібний крам.

Грицько. Брешеш, вельможна пані! Я кров свою для тебе не жалів і підставляв не раз скрізь голову мою... Зінько-ж життям за тебе заплатив!

Гандзя. І все то по дурному. Вислухай. Я нікого не виную, не винувать-же й ти мене!.. Я знаю, що ви не мали снаги боротись з силою страшною; а ті, що силу мали, завзялись віддать мене в неволю і тільки тішились моєю вродою, не маючи в душі своїй до мого серця жалю, тягнули хто куди хотів і не питали мене, чи хочу я того, чого вони хотять. Дорошенко слав мене до турка на гостинець, Ханенко взяв для себе і в Білій Церкві, як у тюрмі невольницю держав. А Болеслав вирвав мене раз, вирвав мене і вдруге від них, оточив розкошами, пестив мене, як щирий коханець, окутав усю оксамитом та єдвабом, обсипав перлами й коралями, послав під ноги килими такі, що фарбами своїми вбірали в себе мої очі!.. І в голові, і в серцеві, і в очах у мене все перемінилось... Я полюбила розкоші, я покохала Болеслава і стала жінкою його! Тепер життя моє - солодке раювання, кращого немає в цілім світі, і я забула все для нього, і так себе в тім стані полюбила, що не вернусь до вас ніколи!

Грицько. Гадюка ти! Не серце вільнеє козаче б’ється в твоїх грудях, а веред гнояний! У пазусі своїй тебе пригріла наша мати, вільне степове повітря рідного краю викохало твою красу на славу всьому роду, і ти все потоптала за ласощі панські, а вони струїли мозок твій і сукровиці поганої, замість козачої чистої крови, в серце твоє попорчене навмисне налили! На ланцюзі тебе я потягну до дому і потопчу в багно твої убори дорогі!

Гандзя (підбігає до вікна). О, ні! за цим вікном глибокеє провалля, на дні його чуть тільки мріють гострі скелі і я скоріше кинуся з вікна на гострі скелі ті, ніж візьмеш ти мене від мужа. Знай: пані Запольська уб’є Гандзю, щоб не досталася нікому, а вернеться мій пан - уб’є тебе, щоб не знущався надо мною! (Улас, Явтух і инші вносять тіло Пиво). Що це?

ЯВА X

Гандзя, Грицько, Улас, Явтух і ще козаки, потім Ханенко, Богаченко і козаки.

Улас (укладаючи Пиво на турецькій канапі). Горе тяжке, пані моя вельможна: покликали до себе, як рідного і зрадою поганою, зненацька вбили пана нашого полковника. (Входе Ханенко з козаками).

Гандзя (біжить і нагинається до ліжка). Болеслав!.. Соколе ясний!... не чує... Мовчиш? не одкликаєшся на голос милої, погасли на вік ясні твої очі, погасла на вік і моя доля! (До всіх). О, будьте-ж ви прокляті, вороги лихі!.. Вам захотілося віднять мене від милого і вбили разом нас обох!

Ханенко. Боже! що я чую: ти його кохала? Я не знав, що лях став тобі милим; я знав, що насилком тебе від мене взято, і визволить хотів з неволі! Гандзю, кохана, рибко! Пробач мені: я тебе кохаю більше твого пана і все зроблю для твого щастя.

Гандзя. Пріч, душогуби! (Біжить до вікна, Грицько хватає Гандзю за поперек, Гандзя з силою штовхає його, він одшатнувся від неї).

Улас (стає між Гандзею і Грицьком). Не руш - це наша пані, а то на місці покладу. (Вихоплює шаблю. Гандзя в цей мент вискакує на вікно). Пані наша люба! не губіть себе, не стійте над безоднею, там рух малий - і смерть! Ми не дамо вас на поталу і будемо обороняти! Явтух, клич козаків!

Гандзя (з вікна). Не оборонили пана - не обороните й мене! Убили мого милого - і я не хочу жить!

Грицько (до Ханенка). Там за вікном бескеття - вона кинеться туди!

Ханенко (робить ступінь до Гандзі). Гандзю, ради неньки рідної зійди з вікна!

Гандзя. Не підступай! Ти, наближаючись, штовхаєш сам мене в безодню, буде з тебе (Показує на Пиво) однієї душі! Дай мені волю, нехай сама я смерть прийму від себе!

Ханенко. Гандзю моя люба, не губи себе! Його не вернеш,- ти моя суджена! Тікаймо зараз ми за Дніпр, в зелені гаї, де пташки, радісно щебечучи, нас ждуть, де ненька тужить за тобою,- там забудеш своє горе і радість світові даси своєю ти красою!

Гандзя. Так! Туди, де церковця біліє на пригорку, полину зараз а сама... У церковки і в матінки прощення попрошу; вони не злі, як ви, вони простять за те, що я кохала! Болеслав, коханий мій, прощаюсь з твоїм тілом, а душу твою, Болеславе, дожену і разом ми полинемо з своїми скаргами до бога! (Кричить). Болеслав, Болеслав! Гандзя твоя летить до тебе! (Викидається у вікно).

Ханенко. А! А! А!.. Погибла!.. там дна нема... Яка важка помилка: вона кохала, а я думав визволити її з неволі від нелюба і зруйнував її щастя! Скрізь руїна і руїна!.. Тікаймо, тікаймо - у мене кров холоне в жилах! (Береться за голову й хутко йде у двері).

ЗАВІСА.

ПРИМІТКИ

«Гандзю», драму з часів Руїни (1663-1687), вперше надруковано в літературному збірнику «На вічну пам’ять Котляревському», (Київ, 1904, видавництво «Вік»). Без усяких змін увійшла вона в 5-ий том «Драм і комедій» Ів. Тобілевича (Карпенка-Карого) (Полтава, 1905, видання Г. Маркевича).

Історію «Гандзі» розказав М. І. Костомаров у своїй праці «Руина. Гетманства Бруховецкого, Многогрешного и Самойловича», що друкувалася в 1879-1880 рр. Тут він оповідає, як правобічний гетьман Ханенко одбив у дорозі бранку, черкеску, надзвичайної краси, що її гетьман обох боків Дорошенко посилав у дарунок Падишахові. Ханенко віддав її на схованку в Білу-Церкву комендантові Лобелю, аж поки він її не забере. Довідавшись про неї, авантурник, полковник польської служби Пиво-Запольський склав фальшивого листа від імени Ханенка і так вдало підписався під руку того, що Лобель передав дівчину посланцям. Пиво-Запольський жив з нею місяців зо три, а потім, як казали, і одружився з нею. Пройшов деякий час, щось коло року, Ханенко, поки служив Польщі, затаїв бажання помститися, але коли його розбив Дорошенко і він надумався відійти від Польщі, то, збираючись на Запоріжжя, на останок постановив він розправитися з своїм особистим ворогом. Не відкриваючи нікому свойого заміру, він рушив на київське Полісся до міста Димера, де жив Пиво-Запольський. В Димері він став станом перед замком, запросив Пива-Запольського до себе на бенкет і вбив його в свойому наметі.

Так оповідає М. І. Костомаров, посилаючись на книжку А. Грабовського «Ojczyste spominki» (Краків, 1845, Том II). (Див. «Собрание сочинений» Н. И. Костомарова. Книга 6, том 15, С. Петербург, 1905, на стор. 235-236).

Про долю Гандзі, про її смерть М. Костомаров нічого не каже. Нічого нема про це і в його джерелі, в книжці А. Ґрабовського (стор. 251, 257, 263), по якій сама пригода припадає на кінець серпня 1673 року.

Та ще раніше за М. Костомарова історію Гандзі та Пива-Запольського докладно подав польський історик dr. Antoni І. (J. Rolle) в оповіданні «Zemsta kozacza» («Козацька помста») [Nove oрowiadania historyczue. Вид. 2-е Львів. 1878. Стор. 195-253].

Займає історія Гандзі в цьому оповіданні власне стор. 237-250.

Наводимо деякі нові деталі.

За І. Ролле, Гандзю, сироту з хутора на лівому боці над Дніпром, викрав полковник Тарасенко для Дорошенка, але той послав її Падишахові. По дорозі перехопив її син Ханенка Павло; йому сказали, що це бранка черкеска. В Білій-Церкві зобачив її Пиво- Запольський. Довідавшись про «фортель» Пива, Павло Ханенко приховує помсту за свою кривду до якогось часу. Нарешті старий Ханенко з сином стають із своїм військом під Димером. Гостей приймає в себе в замку Пиво-Запольський, де їх вітає і молода його жінка. Потім Ханенки трактують Пиво-Запольського в своєму обозі і тут Павло Ханенко убиває його ножем. Замок грабують. Молодий Ханенко шукає Гандзі, але вона, довідавшись, що сталося, кидається з крутого берега в річку, що плине під замком. Серед селян з покоління в покоління переказують про неї.

Ів. Тобілевич ускладнив сюжет, ввівши брата та коханця козака, утечу Гандзі з Димера з ними і т. инш., ідеалізував Ханенка та, пішовши за народнім переказом, надав своїй п’єсі яскравого історичного колориту. («Пригадуємо, каже І. Ролле, літ з двадцять тому пісню сільського лірника. В ній було про чорнобриву Гандзю, що покохала «ляцького» полковника, для нього покинула давнішого коханця козака; козак пустив з димом будинок і добро «ляшка», а легкодумна Гандзя з жалю та розпачу пішла на дно бистрої річки. Ми цілком певні, що оповідання це одбивало життьову долю жвавого Пива; тільки з роками кожний лірник, з натури імпровізатор, щось з оповідання викинув, а щось до нього додав... Так дойшло воно до нас в одежі, прикроєній до тенденцій, до потреб сучасности»... (стор. 250).

Навряд чи І. Тобілевич бачив коли книжку А. Ґрабовського, але Костомарова та оповідання І. Ролле він міг читати. Принаймні він пішов якраз тим шляхом, що про нього каже І. Ролле: Гандзя покохала польського полковника, покинула для нього коханця козака (і брата з матір’ю), а коли її милий загинув, кинулася з кручі в річку.

У М. Костомарова, як ми вже бачили, трагічного кінця Гандзі нема, а в І. Ролле подробиці його, почасти за народнім оповіданням, зовсім такі, як і в нашого автора. Додамо, що той Орун, який продає, туркам гарних дівчат (дія I, ява II), є один із героїв оповідання того-ж І. Ролле «Кsiaze Sarmacyi» («Князь Сарматії») [Opowiadania historyczue, т. I. Вид. 42-ге. Львів, 1878].

Така історична основа драми.

_____________

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Вичитування тексту: Дмитро Грабко

Карпенко-Карий І. К.

ГАНДЗЯ

200

Друкований текст для вичитування взято з:

Іван Тобілевич (Карпенко-Карий). Твори. Том перший. Київ, Державне видавництво України, 1929.

Серія «Бібліотека українських класиків»

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Вичитування тексту: Дмитро Грабко

Примітки П. Тиховського

© Форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2023

© Електронна бібліотека

класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2023