Коцюбинський М. М.

РАННІ ТВОРИ

ПОЕТИЧНА СПАДЩИНА

НОВОРІЧНЕ ПОБАЖАННЯ

Ця рожева самостійність

Що Вам тільки мріє,

Най хутчій до Вас прилине

Й серце обігріє.

«Як раннім морозом побитії квіти…»

Як раннім морозом побитії квіти

Головоньку сумно додолу схиляють,-

Неначе тугою та горем повиті

Завчасу і марне навік пропадають,-

Так молодіж наша: зрости не успіє

Та по-молодецьки на світі пожити,

Дивись, а у нього волосся сивіє,

Поглянь, вже у нього і серце розбите.

З чого ж то на світі береться те лихо?

Що серце так гнітить, не дає нам жити?

Чого дні минають без діла, так тихо?

Чи ж то ми не вмієм мир божий любити?

Гей, де там! Змогли б ми гарячим коханням,

Зуміли б ми серцем і світ весь нагріти,

Знайшли би ми місце і чесним бажанням.

Так годі ж! Несила... Одно лиш - тужити.

Кругом нас неправда, горе і бідота,

Аж серце стискає від гіркої муки,

А поміч подати - даремна турбота.

Розв’язаний розум - так зв’язані руки.

Така-то сумная, дівчинонько гожа,

Людей на сім світі причина морочить:

Хоч як би там пишно не розцвілась рожа -

Зів’яне і зсохне, як робак підточить.

«Як променем щастя, спалахнувши, засяють…»

Як променем щастя, спахнувши, засяють

Ті очі, мов зорі,

А хвилі відради серденько гойдають,

Мов човен на морі,

Як хочеться долі і другим жадати,-

Тоді пам’ятайте про мене згадати.

Чи серце у грудях від горя заб’ється,

Як пташка у клітці,

Й на віях перлиста сльозина збереться,

Мов ро́са на квітці,

Як туги тра буде частину віддати,-

Й тоді не забудьте про мене згадати.

Як віри забракне у власнії сили,

І з гіркої муки

Опущу додолу, неначе в могилі,

Безсилії руки,

Як нікому буде порадоньки дати,

Чи можу тоді я про Вас нагадати?

МАРУСІ Н.

Як за боки музу візьму,

То, може, дещо втну.

Я знаю дівчину Марусю -

Таку, що ну!

Висока, гарна, огрядна,

Лице, як місяць повний, сяє.

Буває часом страх сумна,

А часом бісик в оці грає.

Сумна, бо серце ще мовчить,

Не просить, мабуть, ще кохання;

А покохає - лиш дивіть -

Які то співи, щебетання!

Звідкіль і жарти ті візьмуться -

І сміх дівочий залунає,

А очі полум’ям займуться -

Ніхто Марусі не пізнає.

І зміниться зовсім Маруся

У серця ту весну,

І буде дівчина Маруся -

Така, що ну!

НАША ХАТКА

Назносим каміння, назносимо глини,

Збудуємо хатку з дверима у сіни

Та зробимо в хатці яснеє віконце,

Щоб сяло над нами, мов золото, сонце.

А з житніх сніпочків пошита покрівля

Рівнесенько вкриє те наше будівля.

Та бузькові треба гніздечко зробити,

Щоб чудно курлюкав, годуючи діти.

Та зробимо в хатці низенькі пороги,

Щоб нас не минали дідусі убогі,

Щоб, в хату вступивши, на лаві сідали,

Про дива колишні нам думку співали.

За хаткою буде зелений садочок,

Навко́ло із квітів рясненький віночок,

Та жито посієм за садом на полі,

Щоб хліба вродило голодним доволі.

Березень 1890, Вінниця

ВЕЧІР

На заході сонце… В підземні кімнати,

Натомлене, на ніч іде спочивати

Й, прощаючись любо з небосхилом синім,

Всю землю залляло рожевим промінням.

Вже й вітрові в полі гуляти несила:

Згорнув свої вільні, широкії крила.

Вже й верби зелені в прозорую воду

Заглядають сонні на пишную вроду,

Мов чують - не чують, як пташка співає,

Своїх пташеняток в гнізді присипляє…

Аж ось заскрипіли тесові ворота:

Йде матінка з поля - скінчилась робота -

І листя в ряденці несе лопухове,

Смачненьку вечерю голодній корові…

Замекали вівці… От курява встала…

Вже череду з поля сестричка пригнала,

І матінка стала корову доїти,

Щоб було поїть чим маленькії діти.

А в хаті бабуся й собі хазяйнує:

Сім’ї на вечерю кулешик готує;

Від полум’я з печі бабусині лиця

Червоними стали, немов полуниця.

Стемніло й зробилось так тихо надворі,

На небі зоріють, мов іскорки, зорі…

Заквакали жаби в болоті гурбою,

Легесенька пара знялась над водою,

А в хату біленьку вступають з-за плота

Братко́ - сон хороший й сестричка - дрімота,

Що дітям маленьким усе проти ночі,

Мов медом солодким, заліплюють очі.

ВЕЧІР

(Друга редакція)

Скотилося сонце з високого неба,

За день утомилось - спочить йому треба,

Й, прощаючись любо з небосхилом синім,

Всю землю залляло рожевим промінням.

І вітрові в полі гуляти несила:

Згорнув свої вільні, широкії крила.

Зелений садочок в прозорую воду

Заглядає стиха на пишную вроду,

А пташка на вітях калини співає -

Своїх пташеняток в гнізді присипляє.

Аж ось заскрипіли тесові ворота:

Йде матінка з поля - скінчилась робота -

І листя в ряденці несе лопухове -

Смачненьку вечерю голодній корові.

Замекали вівці… От курява встала…

Вже череду з поля сестричка пригнала,

І матінка стала корову доїти,

Щоб було поїть чим маленькії діти.

А в хаті бабуся й собі хазяйнує:

Сім’ї на вечерю кулешик готує.

Від полум’я з печі бабусині лиця

Здаються червоні, як та полуниця.

Стемніло, й зробилось так тихо надворі…

На небі зоріють, мов іскорки, зорі…

Заквакали жаби в болоті гурбою…

Легесенька пара знялась над водою,

А в хату біленьку заглядають з плота

Братко - сон хороший й сестриця - дрімота,

Що дітям маленьким усе проти ночі

Мов медом солодким, заліплюють очі.

1891, с. Лопатинці

ЗАВИДЮЩИЙ БРАТ

(Казка з народного поля)

Сердиться Марець, вітрами бурхає,

Аж голі дерева стогнуть та гнуться;

Землю нещасну вдень дощиком мочить,

А на ніч морозом лютим стискає.

Хмари збирає з всіх закутків неба,

Що нікуди сонцю і глянуть на землю…

Ринуть веснянії води рікою,

Дороги та греблі щиро руйнують,

Мокрая ж хвища на полі й у лісі

Билинку зелену снігом вкриває…

Сердиться Марець… віщує десь серце,

Що скоро настане з світом розлука,

Й Квітню квітчастому, меншому брату,

Йому доведеться землю оддати…

Заздрість гадюкою в серце вповзає,

І він замишляє діло недобре;

Квітня квітчастого, меншого брата,

Згубити він хоче з світу безвинно;

Дума покликать до себе у гості,

Втопити, зрадивши, брата у річці.

Здумав - і радісно стало лихому,

Неначе він добреє діло готує.

Зараз всі хмари роздмухав по небі,

А сам поклонився сонцю ясному:

Просить він в сонечка помочі з неба -

Буйнесенькі стануть теж у пригоді -

Землю сушити, травицею вкрити,

Первоцвітом, рястом гай замаїти.

Тількищо глянуло сонце на землю,

Вже й стежка біленька в’ється болотом;

Пташка щебече в повітрі прозорім,

Травиця зелена з снігу вилазить.

Бачить, що сонечко щиро працює.

Пташок посилає Марець лукавий -

Тих, що то з вирію просто летіли,-

В гостину до себе брата прохати.

Квітень, почувши запросини Марця,

- Поїду,- зрадівши каже,- до брата! -

Й очі веселі від щастя засяли,

Бо дуже бажав він з братом зустрітись.

Зараз почав він збиратись в дорогу:

Лаштує чумацьку мажу; на пашу

Рясту, фіалок готує для коней,

А сам надягає шати зелені.

- Гов! А куди це ти, братику, їдеш? -

Хтось крикнув іззаду голосом дітським.

Квітень жахнувся та, скинувши оком,

Молодшого брата - Мая побачив.

Май був хлопчина на диво вродливий;

Як небо, очиці сині-блакитні,

Шати на ньому із квітів польових,

Аж пахощі гарні віють від нього;

В пишній короні росинки перлисті

Так грають на сонці, мов самоцвіти;

Скаже він слово - то так і здається,

Що то соловейко в лузі співає.

Квітень вітається з Маєм та й каже:

- До Марця у гості, братику, їду! -

Май же відразу чогось засмутився,

Аж чорная хмара чо́ло покрила.

- Знаєш що,- каже,- друже єдиний!

Скажу тобі нишком дивнії речі:

Матінка наша, Весна запашная,

Було чи головку миє та чеше

Сину - дитині найменшій, коханій,

Чи, спатоньки вклавши в постіль тепленьку,

Палко цілує - заплаче гіркими

Й крізь сльози до мене так промовляє:

«Трьох породила вас мати нещасна!

Ох трьох соколів - на горе одного:

Марець - найстарший - недобра дитина:

Він матір нехтує, в серці плекає

Злість проти брата молодшого - Квітня.

Боюсь я, дитино, лиха якого:

Сам здоров знаєш, що в Марця потуга,

Бо вітром й водою він володіє!»

Раю я, братику, будь обережним!

Як возьмеш на віз ще човен та сани,

Щоб безпечніше було у дорозі,

Тоді рушай сміло в гості до Марця!..-

Слухає Квітень розумної ради

Й на мажу складає човен та сани…

Щиро обнялись брати на прощання…

От рушили коні - й Квітень поїхав.

Разно біжать коненята ситенькі;

Дорога суха, аж курява в’ється,

Збоку зелені ниви простяглися,

Неначе оксамит, сяють на сонці.

Небо безхмарне високо синіє,

А долі первоцвіт лісом подався;

Пташка щебече в повітрі веснянім…

Ох, боже, як любо весну стрічати!..

Радісно в Квітня тріпоче серденько,

З грудей же могутніх пісня іллється;

Полем лунає, лісами, лугами.

До неба сягають звуки чудові…

Довго вже їде так місяць щасливий.

Як от хтозна-звідки хмари узялись:

Небо вдягнули у чорнії шати,

На землю спустились дощиком й снігом.

Холод повіяв, вітри заскиглили,

Як часом холодні звірі у нетрях;

Темрява, хвища, щось падає мокре,

Пристали в болоті коні ступати.

Що це?.. шумить щось в долині так грізно?..

Ось ближче… ще ближче… клекіт вже чути…

Видко, як котяться хвилі скажені,-

То річка у повідь берег поняла.

Бачить сполоханий Квітень, що лихо,-

Спускає він хутко човен на воду,

Сани з собою бере й коненята,-

В руках його дужих весла аж гнуться…

Хвилями річка на човен аж скаче -

Відскакують з плюском хвилі від човна;

Криги здорові пливуть звідусюди,

А вітер із снігом в очі шмагає…

Бореться Квітень веслом з бистриною,

Між кригами в’ється вужем, сказав би;

Сили останні свої добуває

Й з розгону наскочив човном на берег…

- Годі! - сказав він, втираючи чуба…

Аж гульк - коли степ весь снігом біліє.

Вдарився Квітень руками об поли,

Та нічого діять - гірш вже не буде.

Коні впрягає у сани і їде.

В глибоких заметах брьохають коні,

Хуга замітає снігом дорогу,

Мов пекло у полі - світа не видко!

На ніч мороз як потисне страшенний:

Понівечив, лютий, ряст та фіалки,

Ті, що то Квітень взяв коням на пашу,

Й самого крізь шати Квітня доймає…

Змерз подорожній, аж труситься, бідний,

Мороз витискає душу із тіла;

К світу ж немов потеплішало трохи…

Минається сніг вже, всюди болото.

От, як зайнявся край неба на сході

Й червоними стали хмари з краєчку,-

Марець прокинувсь й пішов оглядати

Своє королівство - землю нещасну.

Став край дороги, на палицю сперся,

Сердиті в простори вирячив очі;

Пика - червона від вітру чи злості -

Засіяна густо вся ластовинням.

Свита на ньому пошарпана, в дірах,

Забовтана теж по пояс, в грязюці;

Замість корони - копиця волосся,

Та й те у безладді вітер розкидав.

- Пробі! рятуйте! ох Квітень вже їде! -

Враз крикнув з нестями Марець; а далі

Як заскрегоче від гніву зубами,

Аж вітер бурхливий зразу ущухнув.

Хмари від ляку розбіглися з неба,

І сонце братів двох зустріч осяло.

Слухає Марець пригодоньки Квітня,

Як Май йому раяв їхать в гостину.

Слухає пильно, а далі як скрикне:

- Чекай же ти, Маю, вороже клятий!

Я ж тобі, братику Маю, придбаю!

Не раз і не два ще Марця згадаєш! -

Скрикнув так грізно і, парою знявшись,

Полинув в оселю чорної хмари,

Квітню квітчастому, меншому брату,

Своє королівство - землю - лишивши…

Й досі ще Марець лютує на брата:

Залізе уранці нишком в садочок,

Квіти та зілля морозом потопче,

Аж довго Май бідний плаче росою…

Березень 1892, с. Лопатинці

ПРОЗОВІ ТВОРИ

АНДРІЙ СОЛОВІЙКО, АБО ВЧЕНІЄ СВІТ, А НЕВЧЕНІЄ ТЬМА

I

За що, не знаю, називають

Хатину в гаї тихим раєм?

Я в хаті мучився колись.

Мої там сльози пролились,

Найперші сльози! Я не знаю,

Чи єсть у бога люте зло,

Щоб у тій хаті не жило?

А хату раєм називають!

Т. Шевченко

Маленьке сельце Босівка. Невеличкі біленькі хатки його, окутані садками та левадами, розбіглись по пригорку, мов білі ягнята по зеленому полю. Внизу, під пригорком, невеличка чиста річка з маленьким, також чистим, ставком, млином та греблею. Усе як слід, як бува в наших убогих селах. Здалеку веселий вид має сельце. Чимсь свіжим, тихим віддає від нього. Не один проїжджий гладкий пан, котрому приїлись і його розкішні будинки, і його тлусте життя, з заздрістю дивиться на таке сельце, любується їм, думає: «Отут-то рай! отут-то спокій!» А не знає, що ті зелені розкішні садки, ті низенькі біленькі стіни закривають собою багато гірких сліз, тяжкої нужди, багато безпросвітної темноти людської. Кожна хата має свою журбу, своє горе. В цій лежить слабий батько - певно, вмре, а жінка не знає, що робити, чим помогти; за доктора й думати нічого - грошей нема. І журиться вона, що буде з малими сиротами, котрих і тепер не вистарчає вигодувати. В тій чоловік шкрябається в голову, наче хоче вишкрябати з неї ту подать, що так міцно засіла йому в голову. Хоч трісни, а дай! Ех, до жида треба йти, застав нести та на проценти брати. Там п’яний батько (коні, бачте, у нього вкрали, то він і могорич випив), прийшовши із шинку, що єсть сили лупить по голові свого хлопця, геть заб’є йому памороки, навіки придуркуватим зробить. І багато, багато можна спіткати такого, а може ще й гіршого. Кажу: кожна хата має свою журбу, своє горе…

І хату Харитона Шакули, що стоїть он-он межи тополями на краю села, також не минуло те горе, що, здається, нікого не минає.

Жінка Шакули Уляна, злюща суха баба, порається коло печі, виймає хліб і тим часом сердито виливає свою журбу й злість сусідці, що стоїть також коло печі, підперши голову рукою й покивує головою на слова Уляни.

- І все той навіжений чоловік! - репетує вона.- Усе він, добра б йому не було! Чи то ж видано? Своїх бахурів лихий не візьме, як вошей, а тут і чужого треба! Нема кому хліба переїсти!.. І дивно! На лихо мені помер отой Іван Соловійко. Жінка його тоді саме тяжка була отим сміттям,- кивнула Уляна на колиску, де пхинькала маленька дитина.- А як викинула оте щеня, прости господи, сама теж померла. Тра було віддать дитину на люде, до якого-небудь заміжного чоловіка, а тут мій здурів та впився, узяв цяцю до себе. Приносить, чуєте, у хату бахуря, а сам на ногах не тримається. Я до нього: «І такий, і сякий, що оце ти наробив, навіжений! Та я оце зроду не буду його годувати! Що він мені?! Рідня? Робітник, мовляв, той, щоб я на нього тратилася, харчувала, госпитувала? Чи я своїх дітей не маю, щоб за чужими ходити? Чи ми багатирі такі? Зараз мені таскай та покладь його, де взяв! Чуєш? Бо, щоб я трісла, коли не вицаряпаю тобі очі, а йому в’язи не скручу! І зроду не буду няньчити та госпитувати чужих дітей!..» Він мовчить… А далі хлюсь мене у морду. Я до нього з качалкою… Він мене удруге… та за коси, та давай волочити, а я йому вигукую: «Хоч забий, а не буду чужих бахурів няньчити!» А він мене штовхає ногами у груди, а він кричить: «Не переч мені, суко! Я тут господар, а не ти: що кажу - роби!» А сам мене місить та місить… Аж сусіди позбігались на мій вереск - оце хіба вас не було: на роботі були… геть мене потовк, місця живого нема,- скрізь синяки… гляньте…

І Уляна, плачучи, показує сусідці підтьоки крові й синці - гостинці п’яного сердитого чоловіка. Сусідка з жалем покачує головою.

- О! Ох! доленько моя! А мій? Як оце вип’є, то й не приведи господи… хоч тікай на край світа… Чим попало голомшить: попаде рубель - рублем, качалку - качалкою, горщик - горщиком. Я вам кажу, що і… і… і не дай мати божа!..

- Ні, ви тілько скажіть - чи не здурів, не сказився чоловік? Чужу дитину брати, та ще й на мою голову? Йому, мовляв той, нічогісінько не вадить: він не буде ні орати більше, ні сіяти, ні молотити; йому все їдно! А мені: і нагодуй, і вмий, і сорочку поший, і талапайся з ним, і няньч його! А щоб ти не дождало, щеня суче! Та ще за нього бійку та сварку чини в хаті! Нікчемне!..

І Уляна з злістю й ненавистю глянула у той куток, де в колисці хникало маленьке, червоненьке, нікому нічого не винне дитятко. Якби воно знало, якби розуміло, що то йому за життя буде, воно б, невинне, й жити не хотіло б на світі, невважаючи на те, що недавно побачило і той прекрасний світ божий, і те ясне сонце! Горе йому!

Двері рипнули, і в хату увійшов Харитон Шакула. Він похмуро глянув на жінку, що замовкла з сусідкою, мов їм язика втяло, як він увійшов. Потім також похмуро скинув з себе пояс, свитку і, поклавши їх на постіль, сів за стіл, де жінка поставила вже полудно́вать. Мовчки, похмуро їв він хліб з часником та часом сердито покрикував на дітей, як вони вже дуже міцно почнуть дерти їден другого за чуби та нароблять галасу.

Харитон Шакула був чоловік вже немолодий - літ під сорок. Високий, з довгою чорною чуприною, в котрій, як срібні нитки, виблискували де-не-де сиві волосся, з вибритою бородою, короткими, підстриженими вусами, з густими, навіть дуже густими бровами, що нависнули над блискучими похмурими очами, з чорним, як той чобіт, лицем і такими ж розхрістаними грудьми - він наводив своєю силою й хижістю страх на самих навіть одважних. Та проклята панщина, що заїла стільки людей, поклала свою печатку й на Харитона, зробила його таким похмурим, таким сердитим. А оце недавно - з півроку - почав він тягнути і горілку. Часом, часом прокинеться у ньому чоловік, і він тоді стає таким добрим: і дітей лащить, і до жінки заговорить як слід. Але це бувало дуже рідко. Звичайно ж - він лупить жінку, як тая його не послухає або що йому скаже; голомшить і дітей, котрі тільки бояться батька, навіть ненавидять його за те, що він і за вину й без вини зоставляє синці на маленькому тілі. Дитині хтілось би побавитися з котом, що он під постіллю муркає та так гарно простягає лапку до клубочка з ниткою, хоче його спіймати, а тут дитина хвить за нитку, і клубок виривається з-під лапки котеняти. Весело хлопчикові! Кругленьке заваляне личенько його освічується невинною чистою радістю… Але тут летить зверху тяжкий батьківський кулак і з сердитим криком опускається на спину переляканої дитини:

- Чого під ноги лізеш, стерво! Не маєш кутка?!

І в їдну хвилину скочила дитина у куток; закапали від болю і страху сльози. Стоїть і спідлоба з злістю поглядає на батька та думає своїм дитячим розумом: «Чого він б’ється, проклятий? Що я йому зробив?» І батьківська несправедливість закладає злість і ненависть в дитяче серце. «Чекай,- думає хлопчик,- як виросту - не дамся я тобі. Я тоді тобі всю твою чуприну обірву, щоб ти знав, як то битися!»

І мерещиться дитині, як він виросте, буде здоровим, як він тоді віддасть батькові, як його руки влізуть в густу батьківську чуприну, будуть рвати її. Злая радість наповняє серце дитини. О батьки, батьки! З дитини-янгола ви робите чорта лютого, а як зістарієтесь, то маракуєте, що діти не люблять вас, не поважають.

Мати також не лучча. Забита батьком, забита працею, забита горем - вона рідко притулить до серця своє рідне дитя, рідко весело усміхнеться. Усе також сердита, усе з лайкою та бійкою. Лихо дітям з такими батьками та з такими мамами! Ціле життя не знають вони ні ласки, ні доброго слова; зачерствіє в них серце, і вже ніхто, навіть їх діти, не почує від них доброго, щирого слова!

II

Тяжко, важко в світі жити

Сироті без роду…

Т. Шевченко

Пополуднував Харитон. Глянув на злосне, надуте лице жінки, на колиску, в котрій лежала Соловійкова дитина, глянув навкруги себе, сів на лавку - та й задумався. Не чув навіть, як вийшла з хати сусідка: так задумався.

«Закликав мене Овксень Москалик… випили по чарці, другій… а добра горілка була… швидко голову забило… та ще така в мене собача натура, що як п’яний, то зараз добрішаю: хочеться що-небудь доброго зробити… і покійний тато, царство їм небеснеє, приходять на пам’ять… і що піп сказав у церкві - усе згадаю. І тоді лихий мене надав взяти отого хлопчика… Соловійкового… Він хоця ж і добрий чоловік був і навіть кумом мені доводився - але тут і свої діти… Здурів, та й годі!.. І жінка рипається… Щоб мені язика було на той час вкрутило, як мав ото вимовити: «Дайте, кажу, його мені… Я йому батько буду…» Та ще й розплакався… Ото дурний… що то горілка!.. А жінка аж вогню дає… Нічого. Най там як хоче, а як я сказав слово, то вже не переміняю. Хоч сказися. На злість жінці зроблю, щоб бачила, що поки я жию - я всьому голова! А все ж паршиво зробив, що взяв дитину,- чистий клопіт… І нагодуй його, і порайся з ним… Ет!.. Відказатися, віддати дитину назад якось ніяково… Сам просив, щоб дали… Засміють люди: скажуть - жінки злякався… Що буде, то буде, а буде, що бог дасть».

Харитон встав з лавки, пошкрябався в голову, надяг свитку й, не сказавши жінці ні слова, вийшов з хати.

* * *

Так і зостався маленький Андрій на госпитанні в Шакули. Яке йому там життя буде - можна вгадати: то буде життя сиротини, гіркого сиротини, котрого ненавидять. І тепер: лежить голодна дитина, а Уляні і думки не тримається - байдуже. Закричить дитина, зарепетує на свою долю - Уляна тілько вилає та штовхне ногою колиску, щоб сама гойдалась. Мокро коло дитини - ніхто не відає, ніхто не журиться… Кругом сиротина, та й годі: нема кому його доглядати, лад з ним вивести. Раз Уляна пішла кудись до сусіди, чи що,- діти давай бавитися з Андрійком: геть йому квасолі у ніс понастромляли. Насилу потім вийняла Уляна, як прийшла.

Минуло три роки. Хоця ж і не дбали за Андрійка, не доглядали його, але з нього була дитина здорова, крепка. Няньчила його дівчинка Шакули - також дитина - років із шість. Ну, як воно могло доглянути?! Дитина - дитину! Несло колись його на рученятах через подвір’я, зашпортнулось за Рябка, що грівся на сонці, і полетіло з дитиною. Андрійко виламав ногу, слабував, мало не вмер і на ціле життя зостався калікою.

Всі не любили Андрійка. Уляна за те, що він час її гаяв - він, чужа дитина. Вона вічне сварилася, гризла чоловіка, що він узяв клопіт на її голову, а Андрійка лупила і як було, і як не було за що. Харитон, слухаючи нарікання жінки, бачив виною їх Андрійка і також не любив його і не спускав йому. Діти, дивлячись на маму та тата, не дуже гарно обходилися з сиротою, а надто ще за те, що він не давав наплювати собі в кашу, сам себе обстоював і за кожний кулак віддавав з процентом - два, а то й скільки можна було. Бувало, Уляна, як зостанеться тіста з хліба, спече пиріжків своїм дітям, а за Андрійка ніби забуде. Прийде Андрійко з поля, прижене худобу (йому рочків із вісім минуло) - діти хваляться, показують пиріжки.

- А мені? - спитається Андрійко.

- Мама тобі не спекли,- відказує йому дівчинка.

- Чому? - допитується Андрійко.

- Бо ти к’ївий чойт,- длубаючи в носі, протягує найменше.

- Бо ти стейво! - вигукує друге.

- На тобі дулю, на… другу… третю… на!.. Ото тобі пиріжки, дідько кривий! - лізе до нього дівчина. Андрійко її за коси шарпає, а у самого очі так і блищать недобрим вогнем, так, здається, і з’їли б, і розірвали б усіх. Дівчина вціпилась зубами в лице Андрійка… Діти наробили галасу… Входить Уляна і, зобачивши, що Андрійко - чуже, нікчемне - лупить її рідну дитину, з злістю хватає за чуб Андрійка і давай його голомшити.

- Ах ти, стерво собаче! Ти битися?! Та я тебе, сучий сину, задушу отутай! Ти битися?! Та я тобі голову твою навіжену на м’язки поб’ю! Ах ти подлий, погань крива!..

- Він, мамо, за те бив Маїйку, що ви йому пиїжка не спек’ї,- лепече маленький хлопчик з двома сопляками, що потекли з носа і заглядають, аж просяться, у саму губу.

- Пиріжка? - лютує Уляна.- А щоб ти холери наївся! Бач, чого захтіло, сміття нікчемне?! Та я тебе так нагодую пиріжками, що ти й ноги витягнеш, шибенику проклятий!.. Геть з моїх очей, геть!..- І Уляна з кулаком на дорогу випихає Андрійка за двері. Довго ще вона лютує отак…

А Андрійко, вибігши з хати, пішов у садок… Він не плаче. Злість його душить. Очі блищать недобрим вогнем. Страх що робиться в його маленькому серці! Він би хтів на шматки розірвати і тітку, і дядька (так він кликав Уляну і Харитона), і дітей їх… Хтів би розірвати увесь мир, себе самого… Його маленьке серце просить помсти всім тим, що його мучать… А хто його не мучить? Хіба той, що не хоче. Ні від кого: ні від тітки, ні від дядька, ні від дітей, ні від усіх людей - ні від кого не чув він ласкавого слова, ніхто не дав йому ні одної, навіть одної тихої, щасливої години… І злість охвачує його, як полум’я охвачує сухе дерево. Голова горить, руки стискаються у кулаки, очі блищать…

«Чекай,- думає собі Андрійко,- ти мені не дала пиріжка (що то дитина!),- я собі вкраду… Вони радіють, що мають пиріжки… чекайте, будете ви плакати: я їх усі покраду…»

І йому так хочеться, щоб вони плакали, господи, як хочеться!

«А як будуть тітка бити? Нічого… най б’є… а я покраду…»

І він трохи стих, міркуючи, як би виповнити свій замір. Полягали всі спати у хаті. Разом ліг і Андрійко. На другий день рано діти кинулись до пиріжків, котрими не натішились і сховали на другий день - пиріжків і сліду немає… Піднявся рев… Гірко ревуть діти… А Андрійкові неначе празник на серці: радісно так…

- То Ан-д-р-рій-ко-о вкра-а-ав пи-ріж-ки-и! - не своїм голосом заверещала одна дитина.

А за нею всі в один голос закричали:

- То Андрій-ко-о!

Уляна ніби й собі догадалась та до Андрійка:

- То ти покрав, сучий сину? - та хвать його за чуприну.- Признавайся! Признавайся, чортова ледач, бодай ти загинув, проклятий!

Андрійко мовчить. Легше йому зносить тумаки: він радіє. Лупила, лупила його Уляна, а далі випхала з хати.

- Чекай, суко! - тільки й промовив Андрійко, зціпивши зуби.

Раз Андрійко, як і завше, пас худобу: пару конячок, корову та двоє телят. Корова була буйна, насилу з нею справлявся кривий Андрійко. Але у той день, що я розказую, їй щось зробилося. Задерши хвіст і зігнувши голову, вона чвалом пустилася на город Панаса, що був зараз за тим випасом, де Андрійко пас худобу. Андрійко кинувся за нею, щоб перейняти її. Але корова кинулась на нього, звалила на землю, змісила ногами, а сама опинилась на городі Панаса - ворога Шакули. Заким Андрійко встав, заким відійшов од переляку - Панас, радіючи, що прислужиться ворогові, зайняв корову. Пішов Андрійко просити Панаса, щоб пустив корову. Панас і слухати не хоче: «Дай, каже, карбованця». Горе! Пригонить Андрійко худобу ввечері; Уляна глянь - нема корови.

- Корову де подів? - питає.

- Здуріла, чи що… Побігла на город Панаса - хтів перейняти… вона змісила мене… заким устав, а вона у Панаса… хоче карбованця…

Як почула Уляна, аж зблідла. Гей! карбованця дати! То не жарти! І все через того бахуря, що й сам з шкурою не варт карбованця!.. Як кинеться до нього:

- У-у! Проклятий! Що ти наробив? Головонько моя бідна! Карбованця? А щоб ти лоп, окаянний, щоб ти не дочекав вечора, чорте кривий!..

Харитон, почувши отой галас, вибіг з хати й, мов той звір хижий на здобичу, кинувся з кулаками до Андрійка. Аж там себе не пам’ятає, так б’є його та вигукує:

- Ти чого глядів? Ти що робив, гаспид, стерво! Спав? А-а! Парубок, дванадцять років, а ні до чого нездатний?! Ти тільки красти вмієш… Я ж тебе провчу! Попам’ятаєш ти мене!.. Карбованця? Ось на ж тобі карбованці! Ось на!.. на… на, сучий сину!.. на!..

Ледве живий вирвався Андрійко з рук Шакули. Побитий, розтріпаний, ледве дихаючи, сховався він у рів від города.

Сидить… Не плаче… Тільки перелякані блискучі очі бігають то туди, то сюди… Мовчить…

«Або себе заріжу, або їх…» - просковзнуло у нього в голові… - Ні,- сказав він голосно й твердо.- ні!..- і, піднявшись, скорою ходою пішов до клуні. Згорнувши солому, він поліз у кишеню, вийняв сірника… черкнув - не горить… Руки трясуться, очі блищать… Черкнув удруге… запалив, підклав під солому… вогняний язик лизнув по соломі раз, другий… А в ту ж хвилину на порозі з’явився Шакула…

Як зобачив, так і захолов… А далі кинувся, затоптав вогонь, не тямлячи себе, виніс за комір Андрійка на подвір’я, поклав його і, взявши кілька прутів, що лежали коло нього, почав бити. І бив, бив, доки міг, доки не наситилось його перелякане, озлоблене серце.

Тільки через неділь п’ять, після довгої слабості, опам’ятався Андрійко, почав пізнавати дядька, тітку, людей…

Вичунявши, він став похмурим, мовчаливим. Недобрий вогонь ще сильніше, ніж перше, горів в його очах.

Зостався Андрійко в Шакули. Але Уляна все частіше та частіше викладала на нього свої жалі сусідці.

- За що оце господь покарав нас отим хлопцем, то, єй-богу, не знаю. Чи ми забили кого, чи зарізали? Непорадна з ним година: вдариш його, то він і тебе береться бити… А що ще гірше: усе, що єсть у хаті, викрадає! Чи де гріш який, чи сало, чи що пропаде - усе його справа. Я вам кажу, що це чисте наказаніє боже!

- О! ох!.. - кивала сусідка головою.- І не кажіть! Онде в Микити Линдрика свита пропала - кажуть всі, що то Андрійко постарався. А у вдови Тодорчихи вчора комору обікрали - знову на Андрія говорять… Ох, господи! Чисте наказаніє!..

Ріс парубок - росла і нехороша слава про нього. Люди звали його злодієм, хоч ніхто ще не спіймав його. На селі почали його боятися.

Стукнуло Андрієві 19 років.

Темна ніч. Чорні хмари, ніби великі хвилі, насуваються одна на другу. Дощ… Блискавка… Грім…

Василеві Стецюку не спиться… Є об чім думати, є в чім душу гноїти: подушне, недоїмки, чинші… Але чує - коло стані щось стукнуло… О! знов… Одягся він, взяв сокиру, пішов. Підкрався. Серце захололо… Злодій відбиває колодку… Василь схопив злодія за руки… Блискавка мигнула…

- А, то ти, Андрію?

Але Андрій так штовхнув у груди Василя, що той впав, а сам щез.

Рано Василь Стецюк пішов у волость, розказав усе старшині. Другі люди теж сказали на Андрія, що він непутящий. Старшина велів закликати Андрія.

- Слухай, парубче,- сказав він Андрієві, як той прийшов,- ти займаєшся недобрим ділом. Хоця ж тебе ще не спіймали, але можуть спійняти… А також громада може зробити приговор, що не хоче тримати в селі злодія, і ти помандруєш у Сибір… Лучше ж на тобі оцей паспорт - в москалі ти не підеш: кривий - та йди собі межи люди… Іди, кажу, добром… Може, з тебе йще що буде…

Поміркував Андрій, далі взяв бомагу, забрав свою одежину та й пішов із села.

III

Диво-дивне стало

Надо мною, недолюдом…

Т. Шевченко

Гуркітня бричок по викладених камінням вулицях, високі будинки, великі крамниці, довгі, прямі і душні вулиці, гурми усякого люду - панів, міщанів, москалів, циганів, мужиків, жидів, і жидів найбільше; куди не повернешся - усе жидівські пейси, бороди, засмальцьовані лахмани та такі ж спідниці…

Перший раз Андрій у такому великому та славному місті, хоця ж він зайшов у самий гірший, жидівський куток.

Але не дивується він на невидані дива. Йде похмуро з вузолком на плечах. Далі, угледівши лавочку під деревом, сів на ню та й задумався.

«Що тут робити? Тра шукати якої-небудь роботи… А де її знайдеш? Нікого не знаєш… А їсти хочеться… Ех, якби хоч хліба шматок… можна б купити, але як на злість - ані копійки!..»

- Булки! Бубли-ки! - викрикує безносий жид, носячи на руці повний кошик рум’яних, свіжих булок. «Як би вкрасти?» - просковзнуло в голові у Андрія. В ту ж хвилину, як він оце подумав, у його ніг опинився солом’яний бриль, зірваний вітром у якогось чоловіка, що з розтріпаним волоссям підходив до Андрія. Андрій, піднявши капелюх з землі, тримав його в руках.

- Спасибі,- промовив чоловік, взявши бриль.- Куди йдеш, небого?

- Та у це ж місто… Прийшов роботи чи служби шукати, та нікого не знаю тутечки. Порайте мене, дядьку, що тут робити, куди обернутися…

- Ой, трудно ж тепер за добру службу… Та навідайся лишень до пана Лотоцького або до Жука… Може, вони й потребують… та не знаю… Бувай!..

- Спасибі, дядьку! Йдіть здорові!..

Пішов Андрій шукати пана Лотоцького. Питав, питав - допитався. Приходить, каже чого,- не треба. Пораяли йому ще пійти до двох. Ходив: нігде не потрібують.

Нарешті йде він до пана Жука, на другий кінець міста. Входить у невеликий біленький будинок. Вибігає пан Жук, чоловік років із двадцять два - такий приятний на вид. Доброта так і просвічує в його одкритому лиці.

- Чого тобі, парубче?

- Та я прийшов до пана, чи не потребують пан… чи не приймуть мене на службу?..

- Та мені й тра б було чоловіка до дому, щоб позамітав, пішов куди треба… А ти звідки, парубче?

- З Босівки.

- З Подольської, значиться?

- Та вже ж!..

- То ми і земляки з тобою. Ну, земляче, ставай у мене, коли хочеш… Платою не скривдю…

Зостався Андрій у Жука. Добре йому там. Пан такий добрий, ласкавий, заговорить по-чоловічому, хоця ж і пан. Полюбився він Андрієві. Андрій позамітає покої, внесе самовар, піде куди часом треба,- ото і вся його робота. Якось раз Андрій замітав той покій, що стіни обставлені книжками і, стираючи порох зі столу, зобачив на ньому кілька мідяків. Ніби який чорт шепнув йому: «вкради». Здається, й не хоче взяти, а щось так і тягне: привик. Тілько що він, набравши повну жменю, ховав у кишеню, як його хтось легенько взяв за плечі. Оглянувшись, він мало не зомлів: то був його пан. «Усе пропало… вижене!» - подумав Андрій.

- Як тобі не сором чужі гроші красти? Хіба ж ти їх заробив? - тихо й м’яко казав Жук.- Як ти хтів більше грошей, ніж я тобі плачу, то чому ж ти мені не сказав? Я б тобі був накинув й ще кілька карбованців. А красти?! Так чесні люди не роблять! Ти собі поміркуй: за такі речі тебе всюди вигнали б, і ти, скитаючись на чужині, пропав би ні за що, ні про що… Я тебе не прожену. Мені тебе жаль. Такий молодий парубок - і краде. Мені дуже жаль таких людей… Скільки ти отут узяв? Два чи три злоти? Дарую тобі карбованця, та не роби мені отак, бо то сором… погано. Чому ж ти не береш? - здивувався Жук і глянув на Андрія.

Андрій стояв, спустивши голову й почервонівши. Перший раз в життю у ньому прокинулась совість… Він чекав, що його вилають, проженуть, а тут тихе, ласкаве слово… Замість того, щоби бити, проклинати, його жалують, не проженуть його… Перший раз в життю йому стало соромно, страх як соромно. Йому хтілось поцілувати у руку цього доброго пана, перепросити його…

- Чому ж ти не береш? - знов спитав здивований Жук.- А! ти соромишся, тобі жаль того, що наробив - ну, тоді руку, товаришу, і забудемо те, що було… хто з нас без гріха?..

І Жук взяв за руку Андрія. Але Андрій швидко нахилився і, перше ніж Жук стямився, поцілував його руку, на котру разом з поцілуєм капнуло дві гарячі сльози.

- Нащо цілуєш руку, нащо? А! ти плачеш… ти каєшся… хочеш чесним бути… Як так - ти мені брат… поцілуємся в губи…

І вони, як брати, поцілувалися.

З того часу дуже полюбив Андрій Жука. Він став до нього прихильнішим, ніби стараючись загладити свою вину перед ним. Раз Жук каже Андрієві:

- Слухай, Андрію! В тебе часом єсть вільна година?

- Та вже ж є!

- А чи не хтів би ти вчитись грамоти? То так весело: усе їдно що сліпому світ зобачити.

- Чому не хтів би, пане; я ще змалку таку охоту маю до грамоти, що господи!

- От і славно!.. Приходь щовечора до мене, будемо вчитися. Але чого ти мене називаєш паном: мені соромно. Я такий же чоловік, як і ти. Ти дивишся на одежу? Не той пан, що одягнений в панську одежу, а той, хто по-панськи думає і робить. Клич мене просто Семеном, як я тебе - Андрієм. Та, гляди,- приходь щовечора.

І почав Андрій щовечора ходити грамоти вчитись. Повчаться вони трохи, а потім Семен почне розказувати і про світ божий, і що робиться на світі… так усю правду і викладає, так показує усе як на долоні. І любо, приятно та мило слухати Андрієві його речі! Покохав Андрій Семена, як рідного брата, як батька, як неньку… Душу свою готов за нього покласти…

Зберуться, бувало, до Семена гості, такі ж студенти, як і він, що на докторів вчаться, на вчителів… З Андрієм вони обходяться як з рівнею, невважаючи, що він мужик.

Як почнуть вони розмовляти, то розум Андрія наче яким світом освітить: бачить він ясно те, о чім перше і не знав, о чім і не гадав, не марив; бачить, яким він перше був нехорошим і яким треба бути…

Незчувся Андрій, як пробігло три роки… І пізнати його не можна. Де ділася та похмурість, той недобрий вогонь в очах? Як ніби і не бувало. Він тепер веселий, розумний, грамотний чоловік. Ось сидить він над книжкою - задумався.

«Господи,- думається йому,- господи! Я був темний, нерозумний, недобрий… а тепер я світ бачу… а тепер я інший… Сам собі не вірю… я світ бачу… господи!.. Який же я щасливий!» - І сльози, сльози чистії, хорошії, святії сльози капають на книжку.

* * *

- Знаєш що, Андрію? Мені часто споминається твоє життя у Шакули. То було страшне, тяжке життя. Якби ти не попав до нас або до таких, як ми, то, може, і пропав би-сь. А поміркуй, скільки-то в селі, не кажу вже в селах, погибає отак дітей від темноти батьків, мамів, від того, що нема чоловіка, годного підтримати тих нещасних дітей словом любові, науки… От добре, ми не голодні на науку, на світ, а селяни? Як ти думаєш?

- О! Я пам’ятаю те прокляте врем’я! Я пам’ятаю ті люті муки! Ще досі волосся догори встає та мороз по шкурі подирає. Я так думаю з собою зробити: повчуся ще років зо два, та й поступлю у народні вчителі на село. Всю свою любов, яка єсть у моєму серці, весь свій розум, що єсть у моїй голові, все те я віддам бідним замученим сільським дітям і їх темним батькам та мамам. Ти думаєш, Семене, що я виную Уляну та Харитона, хоця ж вони і залляли мені гарячого сала за шкуру, хоця ж вони мене мало не згубили?.. Ні, я їх не виную, я їм вибачаю: не вони так погано чинили, а їх темнота…

- Руку, друже! Роби, як тобі розум та совість каже. Через два роки і я вже вийду з школи, буду доктором. Чи ж ти думаєш, що я пійду межи панів, де і так є багато докторів і грошей на них? Ні, я піду межи ті нещасні люди, працею котрих всі жиють і для щастя котрих ніхто і пальцем не хоче поворушати! От куди я піду: так мені говорить моя совість.

* * *

- Слава Богу,- кричав через два роки Семен Жук, вбігаючи в хату, де сидів Андрій, і махаючи паперами,- нас поназначали: тебе - народним учителем, а мене сільським доктором.

- Куди? - запитав Андрій.

- Тебе - в Босівку, а мене - в Круті гори… Тебе - в їдну губернію, мене - в другу. Прощай, друже! Дай, господи, щоб ми мали силу чесно й сміливо сповнити свій довг і щоб з того була така користь, якої ми бажаємо…

- Дай, боже!

IV

Учітеся, брати мої!

Т. Шевченко

Не дуже змінилася Босівка через п’ять років після того, як її покинув Андрій. Ті ж зелені садки, ті ж веселі левади. Деякі старі хати похилились ще більше, та кілька нових понаставлено, а між ними брилює біленька, чистенька школа, торік побудована. Кілька людей померло - межи ними і Харитон з Уляною. Уляну на смерть забила глина, за котрою вона ходила перед великоднем два роки назад, а Харитон розпився і з перепою вмер в рік по Уляні. Декотрі парубки поженились, та дівки повиходили заміж… кілька дітей народилось.

Жид постановив нову корчму, навіз більше горілки та споював людей, підсипаючи до розбавленої водою горілки дивдерева та тютюну, щоб міцнішою здавалась… Врядник настав, та почав налітати на людей, як той шуляк, та скубав їх, що аж пір’я летіло,- от і все, чим змінилась Босівка в п’ять років. Про Андрія забули і думати на селі: порішили, що він загинув де-небудь у тюрмі, чи що…

А Андрій тим часом, в солом’яному брилі та свитці, під’їздив до Босівки… Довідавшись дорогою від хлопчика, котрий віз його й не пізнав, що Шакули померли, він, зітхнувши, промовив: «Прости їм, господи, їх согрішенія!» Чим ближче під’їздив Андрій до села, тим його серце билось скоріше і сильніше, наповнялось то смутком, то радістю…

Під’їхавши до волості, він забачив, що коло неї зібралась сходка. Люди щось говорили, викрикували, шкрабали собі голови… Тихенько, так що його ніхто не примітив, він пішов у канцелярію і показав старшині бомагу.

Старшина здивувався, навіть перелякався, пізнавши Андрія.

- Чи це ж ви, Соловійко? А в нас пішла чутка, що буцімто ви в тюрмі померли…

- От як бачите - жив, здоров і до вас вчителем приїхав…

- Як же оце ви… перше… - не договорив старшина, здивованим поглядом окидаючи Андрія.

- Хвалити бога, люди навчили розуму та совісті… але от що, старшино, мені треба поговорити з громадою: якраз тепер і сходка зібрана. Як покінчать люди, що їм треба, то скажіть їм, щоб трошки зачекали, бо, скажіть, учитель приїхав і хоче поговорити з вами.

- Та вони вже і покінчили; чекають тілько, заким не скажу, щоб йшли додому,- казав старшина, відправляючись на ганок волості.- Чуєте, люди,- гукнув він до громади,- вчитель приїхав… щось говорити до вас хоче… зачекайте трохи…

Андрій з повагою вийшов на ганок, і, вклонившись людям на всі сторони, рівним, спокійним голосом промовив:

- Чи пізнаєте, мене, люде добрі?

Громада мовчки і розглядаючи, присунула до ганку… Ніхто не пізнавав, декотрі роти пороззявляли…

- Та це Андрій Соловійків,- крикнула якась баба.

- І справді він! - загула здивована громада.

- Правда ваша… Я Андрій Соловійко… Я той самий, котрого ви років п’ять тому назад боялись, як злодія, мало не розбійника… котрого ви ненавиділи, називали непутящим… Я той самий. Тепер я приїхав до вас вчителем. Здивувались, люде? Не дивуйте, брати мої! Ви знаєте, пам’ятаєте, певно, як я ріс? Я був сирота… мене не любили, мене били, надо мною знущалися… Ні від кого я не бачив ласки, не чув щирого слова, слова правди… За таке життя я віддякував чим міг Шакулам, царство їм небесне, нещасним людям… а потім, як стало сили, я свою злість зганяв на неповинних людях. Я не знав тоді, що то за совість, що то за бог… Я був темний, нерозумний… Сором мені за мої діла! Тепер я не такий: знайшлися добрі люде, показали мені совість, освітили розумом мою голову - тепер я не такий! Перше я тільки вмів ненавидіти людей - тепер навчився їх любити, навчився вибачати їх вину темнотою їх. Бачте, люди, що зробила з мене наука? З пропащого, нечесного вона зробила мене чесним, годним на добро чоловіком. Розум, вченіє, грамота - велика сила. Як добре бути грамотним! Ніхто тебе не ошахрує - сам усе знаєш. Неграмотному треба все в голові тримати, часом і забудеться, а грамотний записав - папір не голова - з нього не втече. Та грамотний і понятливіший до всього: чи ремесла якого навчитися - він швидше навчиться від неграмотного. Чи от як позиватися: треба написати прошеніє - йдеш до писарця, несеш карбованця. А писарець, користуючись з твоєї темноти, навмисне напише так, щоб воно не помогло, щоб ти і удруге йшов до нього та ніс карбованця… А як грамотний, сів собі, написав, і добре. Пораятись тра у якому ділі - знов ідеш, знов даєш. А грамотний прочитає закон - і знає усе, і гроші в кишені. Припам’ятайте собі: скільки ви ночей не доспали, скільки голову собі нашкрябали, скільки праці згубили через те, що ходите, здається, і удень, а мов з зав’язаними очима - во тьмі?!

Чи поїхав куди-небудь чоловік далеко, не знає, що вдома робиться,- хоче письмо (лист) написати - шукає такого чоловіка, щоб написав; знов плати - та ще гляди, чи напише так, як хочеш.

Або грамотна мама не може вчити своїх дітей? Не може замість того щоб гноїти їх дитячі чисті душі всяким поганим словом, не може наповнити їх добром, а голови розумом? Хіба не може? А пригадайте собі, люди, скільки лиха наробили вам шинки, п’янство? Скільки воно уйняло в вас здоровля, щастя; скільки заграбало в тяжкій праці добутих, кровавих грошей? А через що? Напрацюєшся цілий тиждень - в неділю хочеться одпочити, розвеселитися… Дома скучно сидіти. Або спиш, або з нудьги лаєшся з жінкою, часом до бійки доходить. Йдеш у корчму, де здибаєшся з кумом, з сватом, з приятелем. Побалакаєш, вип’єш по чарці, потім по другій, а далі пішло писати - і образ божий загубиш… Втягнешся отак - потім вже й жалуєш - та не поможе. Їдно разореніє та печаль…

А грамотний? Візьме у неділю книжку, читає або жінка читає… Навчається… Кажуть: «Їден розум добре, а два - лучче». А що не книжка - то і розум. І гризотні нема з жінкою: любо та тихо, по-божому. Тоді вже чоловіка не потягне у корчму.

А жиди як тяжко користуються з вашої темноти? Та й хто ж не користується? Хіба той, хто не хоче! Перше не так трудно було прожити без грамоти. Але щороку грамота все більше та більше потрібна. Скоро настане таке врем’я, що без грамоти зовсім трудно буде жити. Ви - діди та батьки - ще доживете з бідою свій вік неграмотними. Але вашим дітям зовсім буде кепсько. Брати мої! Батьки мої! Віддавайте дітей своїх учитися! Не робіть їх нещасними, не занапастіть їм життя! Ви ж їм не вороги: вони ваші діти!..

Та й самі учіться, брати мої! Побачите, що легше буде жити на світі, як освітитесь світом науки. Лучче пізно, ніж ніколи! Я вам живий приклад! А я, люди добрі, щоб залагодити свою вину перед вами і для того, що мені довг мій велить, завше готовий помогти кожному з вас чим можу, готовий бути братом, щирим порайчиком…

Андрій вклонився людям і пішов у школу, щоб трохи спочити після довгої дороги.

Ще довго стояла громада нерухомо… Нарешті розійшлись: кожний мав о чім думати після слів Соловійка.

* * *

Через дві неділі, як Андрій відкрив школу,- вона була повнісінька. Дітвора з охотою бігла до доброго вчителя і добре, прихильно вчилась. Декотрі і батьки приходили до Андрія вчитись розуму.

За розум, добре серце, чесність, щиру пораду і поміч всі люде з Босівки і інших сіл казали, що не знали й не знають луччого чоловіка, як Андрій Соловійко.

1884, м. Вінниця

21-го ГРУДНЯ, НА ВВЕДЕНІЄ

Сонце було на заході. Надворі болото, вітер, холод. У хату ввійшла якась баба з палицею і торбиною на плечах. Нещасні черевики, усі в рідкій грязі, вітром підшита свитина, літня китайчата хустка не дуже десь гріли, бо, ввійшовши у хату, тупцяла ногами, кректала:

- Пани, голубоньки!.. Пустіть мене переночувати!.. Так єм змерзла, так єм змерзла, що й… А-а-а!

- Та в нас, бабо, нігде переночувати, пекарня холодна, а у двох покоях - ми… в нас сім’я велика…

- Холодна, кажеш, пекарня?

- Холодна. Сядьте, бабо, під грубку та нагрійтеся, коли змерзли.

Баба поклала на скрині торбину, сіла під грубку й почала грітися, крехтючи, акаючи й постогнуючи.

- А-а!.. так єм змерзла, так єм змерзла, що не можу й розігнутися. А живіт… так мене живіт болить, що ай!

Страшна була баба. Низенька, збіджена, голова маленька. На лівій щоці якась темно-синя пляма. Але здорова: від самого виска аж до бороди. Лице земляне. Губи чорні, зморщені, ніби зібрані на шнурок. Уся її постать якось болісно вражала серце. Не чоловік це, здавалось, не звір, а щось такеє, чому й ймення знайти трудно. Хіба послідок людського роду.

- Коли б це, господи, вирватись з Вінниці. Щоб хоць куток теплий мати, хліба кавалок… А то бомбайся з торбою по людях… Оце йду на вокзал. Обіцяли мене взяти в Сороку… чи то місто таке є, чи то село… Та вже сьогодні не дійду. Змерзла-м дуже.

- Хто вас візьме в Сороку? - питає з другої кімнати мама.

Мовчить баба та своє провадить. Глуха, видко.

- А-а!.. яка грубка гаряча. Ото, господи… їдні родяться у щасті, є що й їсти, є в що вдягнутися, і горя не знають, а другі… отак марно гинуть… Ані хати, ані хліба кавалка, навіть сорочки гарної нема, а як помреш, то нема за що й поховатись…

- Та хто вас, бабо, візьме у Сороку? - голосніше каже мама.

Мовчить баба та гріється.

- Баба, пані кличуть! - кажемо ми їй.

Знялася баба, пішла до мами, сіла на ліжку.

- Чого ви йдете на вокзал?

- Та пані якась… до дітей… Та не знаю, чи буде з того що. А їсти так хочу… Пані, любочко, мати моя рідна… Дайте мені, голубко, борщику трошки. Дайте, серце, най нагріюсь… Хоч дві ложечки. Спасеніє душі будете мати. Так мене живіт болить, так болить, аж корчить… Дайте чим зогрітися.

- Дай їй,- кажуть мама,- що зосталося з обіду, та гарячого чаю склянку.

- Холодне усе, піду нагрію,- сказала сестра та й пішла поратися у пекарню.

- Сядьте, бабо, під грубкою, нагрійтеся, а вам дадуть чаю, попоїсти чого…- кричить мама.

Сіла баба під грубкою та так важко сопе, аж свистить, наче вітер восени…

- Хіба в вас хати нема? - питає мама.

- Нема… Біда мені з того часу, як мого Стефанка зарізали…

- Хто зарізав?

- А Остапин Герасько…

- Коли зарізали, де?

- А надворі… Уже восьмий рік. Мій Стефанко служив у шевця… А Герасько його і зарізав… Ото зарізали його в неділю, а передо мною таїлися… Дали мені знати аж у понеділок раненько… Я перу шмаття, коли приходить моя сестра, Устя. «А що ви, Франю, уже встали?» - «Еге».- «Перете шмаття?» - «Атож».- «Ходім до Стефанка на похорони».- «До якого Стефанка?» - «Та до нашого».- «Абож що?» - «Хіба ви не знаєте, що його вчора зарізали, а сьогодні мають ховати, вже й люди зібралися».- «Ой-ой-ой!!» (тут баба довго жалібно закричала).- Треба бігти дати знати справнику, городничому… поліції, значиться. Прибігла, сказала… «Іди, матушка, ми січас будем». Пішла я… Ще не встигла прийти, як і вони (поліція) приїхали. Дивлюсь - мій Стефанко лежить, як колода, спухлий. (Чи баба бреше, чи вона дурна. Де ж таки видано, щоб зарізані були від того спухлими?) А вони щось поговорили та й справили (?) мого Стефанка. Поклали його на лаву та й поїхали. А я біжу… Іде москаль-барабанщик та на барабан грає. А в мене гроші були за пазухою. Так мені весело. Ото я й кажу йому: «Москалю! заграй мені гарно, я тобі заплачу, бо мені страх як хочеться гуляти…» Він як я заграє, а я гуляю, а я гуляю… А в мене у голові вже помішалося… Коли це йде справник. Став отак - (тут баба встала, взялася в боки й прийняла на себе унтер-офіцерську постать),- дивиться на мене та й питає в москаля. «Что ти дєлаєш?» - «Граю»,- каже.- «Зачим же ти граєш?» - питає. «Бо вона хоче гуляти»,- каже.- «Матушка,- каже до мене справник,- что ти дєлаєш, зачим ти танцюєш?» - «А тобі нащо? - кажу.- Хочу, то й гуляю».- «Хочеш?» - питає.- «Хочу,- кажу.- Іди й ти зо мною гуляти»,- та йому дулі тичу. А він обернувся до когось та й каже: «Вазьміть їйо, відітє, как бєдная женщина бйоться…» - А я кажу: «Не хочу… Я їсти хочу».- «Хочеш єсть?» - питає.- «Хочу»,- кажу.- «Пайдьом»,- каже. Пішли ми. Приходимо, а він каже таки до хазяйки: «Хозяюшка, дай єтой бєдной женщине паєсть». А вона каже: «В мене нічого нема, тілько холодець».- «Ну, так дай єй халодцю немножечка». Пішла вона до льоху, внесла мені ратичку на тарілочці. Я сіла та їм. Така добра ратичка… А він увіходить та й каже: «Как би ти знала, матушка, чого я хочу…» Я кажу: «Чого?» - «Так хочу я водки!..» - «Ну, то й пошліть,- кажу,- то й мені дасте».- Ото послав він за горілкою. Принесли. Налляв він таку здорову чарку, їй-богу, хе-хе-хе… та й випив. Відтак налляв і мені. «На,- каже,- матушка, пий!» Я випила.- «Хочеш,- каже,- і другу?» - «Та випийте перше самі, то і я за вами вип’ю». Випили по другій. «Ну, тєпєрь,- каже,- пайдьом гулять».- «Підем»,- кажу. Приходимо, а москаля з барабаном вже й нема. «От бачиш,- кажу,- через тебе я й музики втеряла: нема як гуляти».- «Нічаво,- каже,- матушка, не журись, я тобі найму музику, та ще й не таку».- «Яку ж?» - «Палкавую! Ей, пайдітє за музикою!» - крикнув на когось (даром, значиться), ну…

Тут сестра внесла з пекарні в мисці страву й постановила перед бабою.

- О, спасибі вам і простибі вам! - каже баба, хрестячись і беручись за ложку.

Тяжко було дивитися на нюю. В своїм оповіданні вона багато наплутала. Частенько верзла нісенітницю. Але тут була часточка болючої правди. Так чи інак, а щось же її допровадило до такого нещасного стану. І те «щось» зовсім не пахло щастям, достатком, спокоєм, на що має право кожний чоловік.

З’їла баба, напилася чаю, підвелася:

- Господи Сусе Христе…- шепоче.- І спасибі вам, і простибі вам, що мене нагріли… Вам здоров’ячко, а померлим душечкам царствіє небеснеє… - Отак, пані,- почала доказувати баба,- заслабла я на голову; пролежала тут трохи в бо́льниці; не вилічили мене тут… Пролежала я рік у Києві, і там мене не вилічили. А відтак вилежала рік у Браїлові у черниць, то трошки мені полегшало. Розум вернувся. Слава тобі, господоньку, Сусе Христе, що ти мені розум вернув…- зняла баба руки вгору.- Ще коли б взяли мене в Сороку, може б, мала теплий куток та хліба шматок… А то бомбайся з торбою…

Смеркло.

- Збирайтеся, бабо,- каже мама,- та ідіть шукати хати на ніч, а то пізно буде.

- Еге… от зараз іду.

Встала баба, порається коло пояса. На землю щось впало, задзвеніло, неначе гроші…

- То мій шостак впав… от тілько грошей маю на дорогу.- Засвітили лампу - знайти шостака.

- Бувайте здорові… і спасибі вам і простибі вам.- Пішла баба.

Через квадранець знов приходить баба.

- Не приймають… ходила до сусідів - не хтять прийняти…

- Ідіть бабо трохи далі: там хати - там приймуть вас; там тепло принаймні; а в нас і холодно, і тісно.

Пішла баба. Через кілька хвилин - знов баба.

- Не приймають… ніде не приймають. Пані, голубонько, мати моя! Що мені робити? Майте надо мною комедерацію… (?) Не дайте душі загинути… Най я вже в вас переночую… Най я вже в вас, як в матінки рідної… Я й місця того займу, як курка під решетом…

- Та ж холодно в пекарні. Хоч на піч вилізьте, може, там трохи тепліше…

- Нічого, я вкриюся та й переночую…

Лягла баба. Ми не спимо. Часом тра перейти через пекарню. Кричить баба, мов у своїй хаті: «Чого рипаєтесь, чого розходилися?..»

На другий день вже ми повставали, а баба спить. Вже й одинадцята година - баба не йде. Пішов брат випровадити бабу. Баба й слухати не хоче.

- Тобі що, каже, за діло? Хіба твоя хата?

Пішла мама: де там - баба сидить на печі, чухається, натрушує нужі. В кухні сморід. Під бабою мокро, аж потьоки на печі. Біда. А баба погукує: «Хіба я з’їм ваш кавалок печі чи буду зимовати? Як я посиджу який тиждень - ну, то що ж…»

Насилу бабу випровадили. Через хвилину знов біжить: шостака забула (вона все носилась з тим шостаком; усе його в руках тримала: де сидить, там і покладе).

* * *

Багато на світі таких бабів. Не красне їх життя змолоду й посередині, а під старість - тиняючись, то просячи милостині, гине під плотом. По великих городах ще є доми для притулку таких нещасливих, а у нас, по малих городах,- їдна зглядність: голодна та й холодна смерть під тином.

Варто б тому, хто хоче й може робити добро людям, звернути увагу й на цих нещасних, бо й то люди.

ДЯДЬКО ТА ТІТКА

У Зарванці!.. Як тілько на душі посутеніє, як тілько смуток важким каменем пригнітить серце, як тілько остогидне міська курява чи заморочать, буває, книжки - у Зарванці!..

Та й літо надворі. Та ще й наше, українське, літо. Гаряче, щире сонце так і вабить до себе, так, здається, й промовляє, сяючи: «А ходи, чоловіче, най я обцілую тебе, з своїми гарячими поцілунками увіллю силу в твоє мізерне тіло!»

Минаю місто, минаю гній людський. Передо мною простягся поштовий шлях, обтиканий з обох боків старими липами у два рядки. Густе віття поперепліталось межи собою - і над тобою мов баня зелена, кучерява.

Моріг зелений перерізується посередині биндочкою - стежкою, по котрій чимчикують ноги молодиць, дівчат, чоловіків, поспішаючи у місто на базарний день. «Добридень!» - «Дай, боже, здоров’я!» І гарно тут і погано. Гарно - як ніхто не тарахкотить по дорозі й не порошить тебе пилом. А погано - як проскочить поштою яка-небудь кокарда і почнуть прохожі, мов вівці, чхати від пороху. Далі! Ще містом смердить! Завертаю уліворуч - на поле.

Там, попід левади, обсаджені деревом, попід зелені, як рай, хутори простяглася стежка аж у Зарванці. Тихо тут, свіжо тут, вільно тут! Тільки пташки щебечуть, зашелестить, похилиться пшениця від вітру (а вона так і має своїм струнким стеблом по березі стежки), та часом, зачувши чоловіка, вискочить хуторянська собака - і дивно - і бреше якось весело, зовсім не так, як захлялі собаки захлялого города.

Сонце підбилось вже височенько. Не одну верству відмахало воно по небові, бо й я вже аж штири налічив, простуючи по землі. Впрів трохи - але ще не втомився. Їсти хочеться… до холодку й пішки. Та як його й не спочити, не полежати у такій розкоші, як онде! Здоровенний свіжий дуб розлягся, розширився своїм кострубатим гіллям, так що аж темно під ним. Молоденька яворина так і облипла коло його, мов діти коло діда, як казку розказує. Широколистий горішник й собі до компанії окутав полянку під дубом. Густа, як щітка, зелена, як рута, заквітчана, як дівчина на весіллі, манячить трава на полянці. Годі міркувати! Туди! Під саму цівку дуба! За хвилину бриль і верхня одежина лежить осторонь, а я ув одній сорочці, простягшись під дубом, задивився на чудовий краєвид, що он перед очима.

На небосклоні, чистім, як кришталь, гарячім, як любощі, вигулькнули два узгір’я, переділені долинкою. По них, у довжину, рівною вигинчастою смугою простяглися липи і, мов вилиті з чорного чавуну, віддавали на небосклоні. А на узгір’ях? Біліє широка бинда гречки, і пахощі повівають. За нею бинда золотої пшениці похиляється від вітру, мов море хвилясте. Зеленіють проса. Жовтогарячий ріпак аж горить на сонці, котре не шкодує свого проміння і на весь веселий краєвид. А справа і зліва обступають узгір’я кучеряві стіни густого зеленого лісу і злучаються аж ген із чорними липами.

Любо, просторо! Половина туги, так і чуєш, злізла з серця. Їсти - страх хочеться. Та хіба ж я не знав, що так воно буде, та не налагодив хліба та ковбаси? І з яким смаком трощиться їстівне! Аж за ушими лящить. Далі - в дорогу! Тепер стежка побігла високим лісом. Кілька років назад була в нас здоровенна ожеледа. Ліси, садки поламались, погнулись. Ні їдну деревину не минула та лиха година. Висока, струнка грабина посхиляла свої голови, мов дерево хоче шепнути свому сусіду через стежку якусь новину. Глянеш збоку - зелено, глянеш угору - зелено, глянеш униз - також зелено. Тільки пташки щебечуть-розлягаються та верхів’я лісове шепотить. Не треба тут капелюха; не загляне сюди сонечко, не напече голови. Прохолода, тінь та лісова тиша панують тут. Кінчився ліс. Заблищав світ, запекло сонце, повіяв вітрець. Зруб та чагарник розлягся аж до самого села, котре звідси брилює тілько кількома стріхами, заново пошитими. Ото і Зарванці. Тут живе мій дядько та тітка.

Між зеленим кострубатим чагарником заманячить де-не-де спутана шкапа. То хлопці пасуть коней. Он визирнуло засмалене обличчя хлопчика - з шматком хліба в руках. А он, при дорозі, знов двоє дітей. Старший - поважний такий. Стоїть і цигарку крутить, і ніби не вважає на мене. Менший - білявеньке таке: роззявило рота, заклало назад рученята і тримає в них возика, та так штучно виробленого, мов і справжній віз.

- Добридень, парубки!

- Дай, боже, здоров’я! - відказало два голоси; їден - товсто, поважно, як і пристало курцеві, а другий - тонко та скоро, мов горобець зацвірінькав.

Йду далі. От і вулиця курна; окопи заросли колючою повійкою. Знов діти. Дівчинка-восьмиліток забавляє свого трилітнього братика, котрий чогось розбегався.

- Не плач,- потішає вона,- прийдуть мама з міста, принесуть булі! Кажи: дайте, мамо, бу-у-лі!

- Дайте, мамо, бу-у-лі!

- Кажи: дайте, мамо, к-е-е-тя!

- Дайте, мамо, ке-е-е-тя. Кетя? - знов питає хлопчик.

- Та вже ж кетя. Червоного.

Кляснуло хлоп’я в долоні й так погоже, весело засміялось. Мабуть, дуже зрадувалось, що буде їсти солодкого «кетя», та ще й червоного. Дві здорові сльозини ще не встигли впасти на землю і висіли на широкому веселому виду. Точнісінько квітка уранці: не встигне спасти роса, як вона вже сміється до червоного сонця.

З-за окопа визирнули сосни, розкішні крислаті яблуні, а за ними й комин дядькового двірка. Здоровенне подвір’я, чисте й зелене. На подвір’ї коло стайні порається над чимсь Явтух - наймит. Юхтове лице його розтягнулось усміхом на мій «добридень».

Тітка за роботою. Сорочку дядькові вишиває. Як же зрадувалась стара, зобачивши мене! Скучно на самотині. Дітей немає.

- Ах ти, мій голубчику! Як же ти добре зробив, що прийшов! Дядько забрався на пасіку - хропе… А як прийде ніч, буде нудитися… Може, ти їсти хочеш? От скоро обід буде… Котра година?

- Одинадцята… Та не клопочіться, тіточко. До обіду нічого не буду їсти. Зате вже обідати - за штирьох буду. Піду навідаюся до дядька.

- Піди!

Через шкляні двері - гайда у садок. Квітник перед ганком аж горить червоними, рябенькими, білими гвоздиками, аж очі бере в себе. Молоді щепи аж до пасіки, котра притулилася на полянці межи високими розложистими волоськими горіхами, грушками та яблунями. Бджоли гудуть; пахощі так і обіймають, так і обгортають тебе. Гіллястий волоський горіх розкинув густу тінь. В тіні лавка з сінником, а на цівці образ св. Севастія і Зосими, оборонців бджіл.

З лавки, угледівши мене, підвелась здоровенна постать дядькова. Кучерява сива борода, не дуже велика, кучеряве волосся, рум’яний вид, повний добрістю і лукавства, високий зріст, чимале черево; гарна вишивана сорочка, штани в простих чоботях, на голові чорний мнягкий капелюх, в руках палиця з ліщини - ото мій дядько.

- А, здоров! Добре зробив-єсь, що прийшов. Сідай чи лягай отут. Тепер у мене в пасіці рай… Бджоли гудуть… Узяток добрий… пахне… Як прийду сюди, так зараз сон і морить, і розбирає. А тітка свариться, що я сплю отут… Хе-хе! Як припам’ятаю, що я мало не все життя прокиснув в канцелярії над бомагами, «ісходящими» та «отношеніями», то аж злість бере… Я тобі кажу, що як я переїхав у село - от вже сім літ буде - та став ближче до природи, то зовсім іншим чоловіком зробився… Не таючись, скажу тобі: чернильна душа була в мене. Опріч казенщини - там губернських та сенатських відомостей,- і у руки нічого не хтілось узяти. А як візьмеш, було, книжку, то такою вона дивною здається… Читаєш, читаєш - двадцять разів перечитуєш, а все нічого не второпаєш, ніби не нашою мовою написана. А там простісінька річ по-простому й написана. Та й на мир божий, й на розпорядки не так я дивився. Де там! Яка-небудь «поліцейська власть» здавалась мені мало не святою. Справедливою, непорушимою… Що мало силу, те було в мене й праве. Дивуюся, єй-єй, дивуюся, як я витримував. Та тепер що хоч мені давай - озолоти мене, то не хочу у місто… Он яка благодать наокруги, а то у куряву, у смород. Та вже ж, кажу, на селі лучче. Багато сонця, без міри чистого повітря, наокруги добро - і чоловік добрішає. Чи ж можна мати світлий погляд на життя, живучи в тіснім, смердючім місті, де високі будинки закривають від тебе і небо, і сонце, де замість праве живих рослин мертвий камінь навкруги оточує тебе… От бач! І у селі, скажу тобі, не так поводиться як слід. П’є мужик, краде, та ще як краде! Мало що не все село панським лісом опалюється. Зовсім мужик не такий ідеальний, яким його малюють теперішні паничі. Поганий тепер народ! А через що? Канчука над собою не має! О-го-го!! Не пішов би він красти панського лісу, якби йому всипав гарячих! А то - нічого йому не вдієш. Позивайся з ним; ну, присудять штраф. Та що з того? Хати в його не візьмеш - не можна; земля не його; худоби також не руш. От лучче залиши та най твоє пропаде. Он і тепер: на людськім полі ростуть панські дуби. Мужик йде та й рубає, нікого не питаючись, наче своє. Що вже і мировий приїздив, і на суді рішили, що дуби панські,- нічого не вдієш. Рубають, та ще й вигукують: «Як то! голова моя, а волосся на голові не моє? Моє поле, моє й дерево на полі!.. І мировий, кажуть, пан, і він за панами тягне, на панську руч; приїде, зайде до пана, наїсться, нап’ється, а потім вже й діло межи нами судить. І суд нічого не знає; панські гроші всюди, пани адвокатів мають. Адвокат перемеле - то пан і виграє!»

- Не дуже ви, дядьку, з канчуками. Не канчуки тут у пригоді би стали, а просвіта. Через їх темноту нічим їх не переконаєте. А як крадуть ліс, то через те, що вони лісом обділені; що панський ліс вони лічать своїм. Та ви не були у мужицькій нужді. Може, і ви б вкрали. Не знаю, хто більше краде і хто більше винуватий: чи мужик, що у нужді вкраде деревину для своєї потреби, лічачи ліс своїм, чи який-небудь пан, що обкрадає казну, мир, добре знаючи, що то чужі гроші, що, може, багато людей, а не їден, терпітимуть від його кривди… От візьміть газети та прочитайте. Що не день, то нова крадіжка. Розумію, що красти, хто б там не крав, діло зовсім кепське. Але наші люди не так винні, як ви їх винуватите. Хоч всім відомо, що красти гріх і погано, але їм ніхто про цеє не споминає. А хоч батюшки часом і говорять, то, певно, додають, як той панський ксьондз: «Робіть так, як я говорю, а не так, як я чиню». Просвіти більше, науки більше, а не канчуків, і тоді тільки добро буде. А щоб ні одного поганого чоловіка не було - то дурниця, і бажати цього задаремно, бо, як то кажуть, нема лісу без вовка, а села без сукиного сина.

- Та, може, воно і так… А що за попів, то вже і я скажу. Не научають вони людей, а обдирають. Оце як мають вінчатися парубок з дівкою, то піп і питає молитов. Що-но скоро не знають - бере піп по карбованцю у свою кишеню і тоді вже вінчає. А, такий-сякий сину! То він не навчає з дитинства їх богу молитися. Щоб тобі кожної неділі чи там свята скликати дітей, проказати молитви, сказати батькам, що от твоя і твоя дитина не вміє оченаша чи чого,- ні, він чатує, заким не виростуть та не прийде нужда вінчатися. Тоді принаймні два карбованці буде у кишені. Ні! Я б з кожного такого попа за кожного невмілого взяв би по карбованцю - чому не вчить? То його діло. Або царський день, чи там церковне свято: піп заказує, щоб святкували, не робили. Мені, каже, можна робити, то нічого, а собі гріх. От, каже, приходьте жати чи косити до мене, то не грішно. Як же кому приспіє конечне своя робота, неси до попа пів ока чи курку - і піп позволяє робити. От тобі добро буде! Сподівайся! Ні! Сам бачу, що просвіта та добрий приклад переінакшили б діло!

Дядько мій, як видно, хоч і обілив заваляну чорнилами душу, але ще прежні порядки та прежні здання зоставили в ньому сліди. Це хоч добре: з ним можна сперечатися, йому можна доводити, його можна переконати. Він слухає завжди голосу правди.

- А йдіть обідати! Ото забалакалися,- гукнула з ганку тітка, придивляючись з-під руки на пасіку.

Ми знялись і потягли до господи.

По дорозі до хати дядько зірвав кілька квіточок браток, балабану і заніс їх тітці.

- Оце тобі, Манюню, букетик,- подав він квітки тітці, якось мило, пестливо нагинаючись до неї. По тому, взявши її за бороду, поцілував у губи. Якось чудно дивитися на старих людей, котрі з коханням цілуються, як ніби обвінчана учора парочка.

Випили ми по чарці. Явдоха, дівка гарна, але приземкувата і товста, як кадіб, зачервонівшись, внесла обідати. Якось збоку лукаво подивившись на мене, перевернула сіль, кинулась її збирати і, до останку засоромившись, притьмом вибігла з кімнати.

Дядько мовчав, мовчав, а далі, моргнувши їдним оком до тітки, зареготав на всю хату:

- Оце, Манюню, що то значить молодий хлопець… Як зобачила дівчина, то як муха на окропі скрутилася… І сіль розсипала, і страву мало не вилляла, і почервоніла… Але як глянула на його вишивану сорочку, то вже і годі…

- Та й у вас,- кажу,- вишивана сорочка; чом же від єї не дуріють дівки?..

- Еге! Минулося моє! Що моя сорочка? Усе їдно, що муштарда по обіді. От дай ти мені літ за сорок назад, тоді я молодець… А тепер в яку гарну не вбери - ніхто й не примітить.

Славний обід у тітки. Простий: борщ з сметаною, вареники з сиром до сметани чи галушки,- але такий смачний, що як згадаєш, то і слину ковтнеш. Як прийду в Зарванці, то такого наїм, що аж дивуюся.

Оце по обіді закурюєм цигарки. Дядько звик робити дві цигарки; як тільки робить собі, не забуде за тітку. Часом тітка запалить перше свою і до половини викурить, а дядько тілько що нагадається смоктати і прикладає до вогню тітчиної папіроси, щоб запалити. Тоді тітка бере в дядька його цигарку, запалить, складе рівненько запаленими кінцями, а нерівні кінці сховає у руці. «Ну, вгадай, котра твоя?» - питає дядька. Дядько наморщить лоба, міркує, то ту хоче взяти, то другу, все б то бажаючи витягти довшу, таки свою. Тітка стисне губи, поведе часом неспокійно бровами, як рука дядькова наблизиться до довшої цигарки. Усміх, котрий перед тим розтягнув зморшки на лиці, так і застиг на обличчі… Тілько лукаві очі бігають за кожним поруханням дядькових рук. Нарешті дядько відважився, вхопив і витяг коротшу папіросу. Веселий, ніби дитячий сміх розтулив тітчині уста і розлягся по хаті разом з дядьковим сміхом.

- Отак вона завше зі мною робить,- скаржиться мені дядько.- Ах, ти, моя старенька! моя поганенька, моя малесенька, моя ціпонька, моя милесенька! Що я буду без тебе робити в світі божому, як ти помреш?..- лащиться дядько до тітки, тріпаючи її по щоці рукою.

- А що ж будеш робити?.. Зараз одружишся з молодою, гарною, не такою, як я…

- А ти думала, що ні?! Зараз надягну, яка є найкраща вишивана сорочка, та й таку засватаю, що годі! Куди тобі до неї братися, старій, поганій, сивій моїй!..

Тітчине зібране на нитку лице освічується вдячним усміхом. Дядькове, здорове, червоне, також світить - і вони знов цілуються - довго, палко та смачно.

У дядька мнягка, тепла, привітна душа. Тра було бачити, як він піклувався, як він побивався, як він гризся, як тітка була слаба. Тра було бачити, кажу, бо ні сказати, ні написати того ніхто не здолає. Страшна лежала тітка. Гнила бешиха їдним пухиром зляла голову, шию, спину, руки. Дохтор казав висповідати. Слаба жалібно стогнала день і ніч. Ходити було нікому коло неї. Один дядько повинен був, на самоті, поратися і коло слабої, і коло хазяйства. День і ніч тра було сидіти коло слабої. День і ніч сидів дядько, забувши і про сон, і про їжу, і про власне своє здоров’я. На своїх руках обертав він недужу, садовив її. Тра було неабиякої сили і зручності, щоб поратися коло неї, та й не вразити страшне, зболіле тіло. Вночі дядько ніколи не спав. Роззується і ходить по цілим ночам по хаті, прислухаючись до маленької шамотні, до легенького стогону. Прихилить свою стомлену кільканедільним неспанням голову до подушки і ніби дрімає; але що-небудь шеберхне, перекладе тітка ногу, чи що, вже дядько опинився коло ліжка слабої. А йому вже й шостий десяток кінчається - пора, коли чоловік дуже любить спокій, та й потрібний натрудженим кісткам його той спокій!

Терплячий чоловік мій дядько. Мама його, котру він, жонатий, беручи 12 р[ублів] в місяць пенсії, содержував при собі, була страшно вередлива, злослива, з’їдлива. По цілим дням було тільки й робить, що вередує та закручує голову усім; усе було не по неї. Нічим їй ніхто не догодить, ні з ким жити у супокої, у лагоді не може. Було, і страву собі окроме іншу варить, і цукор свій тримає. То їй забагнеться солодкої горілки, то кави, то того, то другого. А тут 12 р[ублів] в місяць грошей! У всім догоджав їй дядько, усе перетерплював; а поважав як свою маму! Такий був син, що пошукати таких удень, та ще з світлом.

- Ну, йди, Муся, в садок, а я спочину трохи.

- Та не спи,- кажуть тітка.- Що вночі будеш робити?

- Я трошечки-крихтоночку,- перевалюється здоровенна, трохи зігнута, черевата постать дядька, як ступає з ноги на ногу, простуючи до постелі.

Гарний у дядька садок; колись він займав під собою коло 40 десятин. Тепер також здоровенний, тілько декотрі дерева повирублені, інші посохли, інші здичавіли. Є місця, де деревина од деревини - як крупа від крупи в московськім куліші. Садок кінчається невеликим ставком з греблею, котра вузькою биндою, обсадженою вербами, перерізала річечку.

Ходжу я на волі - не дишу, а несито ковтаю свіже повітря, упиваюся і ним, і сонцем, і прохолодою. Простягнувся де-небудь на траві, котра, що твій килим квітчастий, брилює, горить на сонці різнокольоровими квітками, задивлюся на чудову далину, і якісь мрії насуваються їдна за другою, оточують якимсь то спокійним, то пекучим щастям твоє серце. То хтілось би затаїти те невідоме щастя у самій глибині серця, то хтілось би поділитися ним з цілим світом. Золотії мрії! Не буду вас згадувати: боляче роз’ятрите і так наболілеє серце.

А з ганку вже гукає дядько: «Муся, Муся! А ходи-но лишень, я тобі щось покажу». Підходю.

- Оце щось в мене росте; якась дивна рослина: лист широкий, стебло високе: хто його знає, що воно таке; кого не спитаю - не знають. Я до неї щодень навідуюсь, чи не буде цвісти. Мені здається, що воно чудово-гарно зацвіте… Ото якби його пересадити на копану землю та доглядати - ото десь гарне б було. Конечне зроблю так. Як ти думаєш: що воно за зілля? Га?

І почнеться в нас розмова по рослинниці. І дядько плохий билинар, і я не геть-то який, але розмовляємо, та ще гаряче, як справді закохані у рослинниці. Викладаємо свої догадки, будуємо теорії - роздрухаємось обидва. А через годину дядько вже сидить на ганку й віршує Міцкевича:¹

Bywaj zdrów, kraju, mój kraju kochany!..²

І піде, поллється розмова про поезію, про літературу. Чого, чого не переберемо, кого й чого не скритикуємо?! От простий, невчений чоловік, з доморощеним розумом, а як він міркує! Не їдин би письменник та друкований позавидував би! Єй-богу!

Сперечаємося, пригадуємо, що де вичитали, часом давно забуте звідкись прилізе на пам’ять, обраховуємо свої погляди, аж поки тітка не гукне, щоб ми йшли чаю пити.

Добра людина моя тітка. Обличчя якесь пласке, без виразу. Згризлива вона - страх. Доволі, щоб не вдалися огірки, згнила фасоля або курка з’їла яйце, щоб вона була вже неутішно згризена. Розчервоніється вже, впріє, скине з себе верхню одежину і, хвилюючись, бігатиме по хаті, нарікаючи і стогнучи. Любить вона мене, добра вона - то й я її люблю і шаную. Але на вище мізкування - вибачайте.

Що мені найбільше подобається в дядькові - так то той парубоцький, палкий вогонь, котрий так і грає в його сірих очах, котрий так і прискає в розмові. Другий би на його місці тілько й провадив би про житіє святих, страшний суд, кінець світа та про свої недуги. А в дядьковім старім тілі сидить молода, свіжа, тепла душа, і через те так легко почуває себе кожний чоловік в товаристві з ним.

Балакаючи, напилися чаю, балакаючи, повечеряли. Історія, хазяйство, сильниця, зірниця, землепис, політична економія, зоологія - все те на кону. Зі всього знає дядько потроху, а цікавий на такі речі - страх! З того часу, як він перебрався до Зарванець, на село, почав потроху читати: і так уважно читає, що що де не вичитає, те пам’ятає і двічі, як корова жуйку, пережує.

Тітка давно вже спить - давно вже півні прокукурікали, а ми вдвох, ходячи по хаті, говоримо, сперечаємося, та так завзято, як ніби від нашої суперечки залежить щастя громадське.

Не думайте, що він мізкує абияк; якби ті великі мислі та одягти в одежу научного слова, то і розумний чоловік прочитає. Що було, думаю собі, якби його було вчити ззамолоду, якби йому було дати доступ до таємниць науки - який би то вийшов пожиточний чоловік з нього!

- Ви йще не спите? - питає, прокинувшись, тітка.- Он незабаром буде світати, а вони ще балакають. Годі, годі! Спати перешкоджаєте.

Оце вже ніби і надобраніч віддали оден одному. Вже я взяв свічку і пішов постіль собі слати.

Через хвилин кілька двері рипнули.

- Ти не спиш, Муся?

- Не сплю.

- Як ти думаєш: чим то кінчиться громадська справа? Що той бідний народ робитиме?

І знов почнеться.

Лютий 1886, м. Вінниця

П’ЯТЬ КАЗОЧОК

1. ПРО ДВОХ ЦАПКІВ

З одного берега йде до річки білий цапок, а з другого берега надходить чорний цапок. І той хоче через річку перебратися, і другий. А через річку кладка. Така вузенька, що тільки один може перейти, а двом тісно.

Не схотів білий цапок зачекати, поки перейде через кладку чорний, а чорний собі не схотів заждати, щоб перейшов білий.

Ступили обидва на кладку, зійшлись посередині та й ну один одного лобами й рогами бити! Бились, бились, та й скінчилося на тому, що обидва в воду попадали і потопились.

2. ДВІ КІЗОЧКИ

А дві кізочки - то були розумнішими. Стрілись вони на вузенькій стежечці. З одного боку стежечки глибокий рів, а з другого - висока та крута гора. Розминутися ніяк не можна.

Постояли вони, постояли, подумали-подумали, а тоді одна кізочка стала на коліна, перевернулась на бік, лягла на стежці і притиснулась спиною до гори.

Тоді друга обережно переступила через неї, а та, що лежала, встала і пішла собі.

3. ДЕСЯТЬ РОБІТНИКІВ

Зайшов я колись до одної жінки в хату - Одаркою звали жінку. Дивлюсь, а у неї в хаті так чисто, гарно так: діти умиті, чисто одягнені, обід зварений.

- Як ви встигаєте все поробити? - питаю я в Одарки.

А вона каже:

- Як же мені не встигнути! У мене служить аж десять добрих робітників. Вони мене слухають: що не скажу - зроблять, оден одному помагають!..

- Які ж то у вас робітники?

- А ось вони! - засміялась Одарка і поклала на стіл своїх десять пальців.

4. ІВАСИК ТА ТАРАСИК

Івасик ловив рибку. Все, що зловив, склав у кошичок, закинув кошичок на плечі та й йде додому. Побачив його Тарасик та й тихенько, тихенько за ним. Думає, як би витягти рибку.

Тільки Тарасик підкрався до кошичка, а Івасик почув, що хтось ззаду до кошичка добирається, та й озирнувся...

Тарасик одскочив, руки заклав назад, голову задер - іде, наче то не він до кошичка добирався.

Іде Івасик далі. Йде собі спокійно, а Тарасик знов підкрався, заклав в кошик руку - та як заверещить!

Великий рак вчепився йому в палець!

Бо в кошику не тільки рибка була, а й раки. А Тарасик аж скаче, так його болить.

Івасик обернувся, побачив та й сміється з Тарасика: ага! попався!

Насилу Івасик одчепив од пальця рака. Одчепив, поклав у кошичок та й пішов собі додому. А у Тарасика палець розпух, кров з його капає... Плаче, бідний.

5. ЧОГО Ж ВОНИ ЗРАДІЛИ?

Прийшов Данилко до річки рибу ловити. Сів коло мосту, скинув брилик. Скрізь тихо, нікого нема. Закинув Данилко у воду вудку, чекає, чи зловиться рибка?

Бігла по мосту собачка Мушка. Стала і дивиться: чи зловить Данилко рибку?

Йшли через міст два хлопчики, теж стали, дивляться, що то зловить Данилко?

Скакала на березі жаба - і вона сіла та й дивиться: що воно буде?

Проходять по мосту ще діти. Бачать, що Мушка і два хлопчики на щось дивляться, та й собі поставали:

- Подивимось і ми! - кажуть.

Данилко тихенько сидить, а дітей все більше та більше збирається. Ось уже мало не на голову йому лізуть.

Та ось клюнула рибка! Витяг її Данилко. Б’ється бідна рибка на гачку, а діти радіють, кричать, скачуть, собаки гавкають. Жаба налякалася галасу і шубовсь у воду!..

І чого ж зраділи? Нерозумний хлопчик замордував бідну рибку. Чого ж тут радіти?

______________

ПРИМІТКИ

РАННІ ТВОРИ

ПОЕТИЧНА СПАДЩИНА

Поезії М. Коцюбинського належать до його перших спроб пера. Писались вони принагідно, не всі призначались до друку й адресувались здебільшого особам близького оточення молодого письменника. В середині 90-х років Б. Грінченко запропонував Коцюбинському видати їх окремою книжкою. Спочатку письменник поставився до цієї пропозиції схвально, а потім відмовився. 20 лютого 1895 р він писав Б. Грінченкові: «Щодо обіцяних віршів моїх, то вибачайте на цей раз, мушу зректися обіцянки. Переглянувши пильно ті вірші, я запевнився, що то така мізерія, котрою не варт вдруге компрометуватися» (5, 53).

Вперше поезії Коцюбинського були надруковані повністю у вид.: Коцюбинський М. Твори. В 4-х т. К., 1941, т. 1.

НОВОРІЧНЕ ПОБАЖАННЯ

Вперше надруковано у «Записках історично-філологічного відділу УАН», 1927, кн. 15, с. 109.

Автограф не зберігся.

Орієнтовна дата написання - кінець 1886 р.

Вірш написаний як побажання на новий, 1887-й рік Марії Федорівні Міхневич-Мальчевській - дочці священика в с. Дзигівка, в котру М. Коцюбинський свого часу був закоханий і яку агітував вирватись із попівського оточення і йти шляхом трудового життя.

Подається за першодруком.

«ЯК РАННІМ МОРОЗОМ ПОБИТІЇ КВІТИ...»

Поезія має дві редакції. Вперше надруковано у «Записках історично-філологічного відділу УАН», 1927, кн. 15, с. 127 (перша редакція) за автографом, що зберігся у М. Ф. Міхневич-Мальчевської і мав посвяту «Марусі М.». Автограф потрапив до першопублікатора Сергія Козуба у пошкодженому стані, тому він був змушений вдатись до реставрації окремих рядків поезії, користуючись пізнішим списком та послугою М. Ф. Міхневич-Мальчевської, яка знала вірш у першій редакції напам’ять.

Автограф другої редакції, за текстом якого подаємо поезію у нашому виданні, зберігається в архіві письменника (р-6). У ньому відсутня присвята «Марусі М.». Орієнтовна дата написання - 1887-1889 рр.

Наводимо текст першої редакції вірша за першодруком. Реставровані слова подаються у квадратових дужках.

Як раннім морозом - п[обитії квіти]

Голови сумно додо[лу схиляють,]

Як ніби тугою [та горем повиті]

Завчасу і марне [повік пропадають,-]

Отак тепер [молодь досхочу не вспіє]

Життям молоде[цьким у світі пожити.]

Гляди - уже в його в[олосся сивіє,]

Дивись - уже в його [і серце розбите.]

Із чогось на світі [те лихо коїться,]

Що забороняє на[м весело жити?]

Від чого так бо[ляче серце ятриться,]

Чи ж то ми не вміє[м мир божий любити?]

Ей, де там! Ей, де [там! Гарячим коханням]

Здолали б ми світ [весь нагріти,]

Знайшли би ми місце і чистим бажанням -

А нам так і гірко і тяжко жити.

Бо кругом з неправди і горе й біднота,

Аж серце стискає від страшної муки...

А поміч давати даремна турбота:

Хоч розум розв’язан, так зв’язані руки...

Така-то, така-то, дівчинонько гожа,

[Людей на сім світі] і причина морочить...

Хоч як би там пишно не розцвіла рожа -

[Зів’яне завчасно], як хробак підточить.

«ЯК ПРОМЕНЕМ ЩАСТЯ...»

Вперше надруковано у «Записках історично-філологічного відділу УАН», 1927, кн. 15, с. 127-128.

Публікатор твору Сергій Козуб припускав, що вірш присвячено К. Габріолович, приятельці українського етнографа Цеслова Неймана, в якого М. Коцюбинський був репетитором дітей.

Збереглися: чистовий автограф (р-5),- тут вірш без заголовка, та автограф перших шести рядків вірша з посвятою: «Шановній пані К. Г.» на звороті шостої сторінки рукопису статті М. Коцюбинського «Шевченкова могила» (р-15).

Орієнтовно твір датується кінцем 80-х років.

Подається за автографом.

МАРУСІ Н.

Вперше надруковано в журн. «Україна», 1926, кн. 1, с. 62, у тексті статті Юхима Філя «До біографії й творчості М Коцюбинського».

Автограф не зберігся.

Вірш написано для Марії Зосимівни Недоборовської, дочки З. Д. Недоборовського, автора «Моїх спогадів» у «Киевской старине», 1894, т. 7. Сім’я Недоборовських у 1883-1893 рр. жила у Вінниці і приятелювала з родиною Коцюбинських. Відомо, що пізніше М. Недоборовська листувалася з М. Коцюбинським. Листи не збереглися. Ю. Філь у статті навів розповідь М. Недоборовської про історію появи цього вірша: під час однієї із заміських прогулянок з нею М. Коцюбинський намагався розважити свою сумну супутницю, а наступного дня приніс їй цей вірш. Недоборовські стверджували, що він написаний в кінці 80-х років.

Подається за першодруком.

НАША ХАТКА

Вперше надруковано в журн. «Дзвінок», 1890, № 8, с. 57.

В архіві М. Коцюбинського зберігається автограф (р-4).

Дата і місце написання: 29 березня 1890 р., Вінниця.

Цим твором письменник дебютував на сторінках преси. Передрук вірша у збірці «Пролісок» (Одеса, 1893) - перша публікація Коцюбинського на Наддніпрянщині.

В автографі після другої строфи йдуть рядки:

На стінах світлиці біленьких, снігових

Замріє малюнок напрочуд чудовий:

Козак виїжджає, бряжчить острогами,

Сестричка вмиваєсь дрібними сльозами.

В автографі є виправлення, закреслення рукою М. Коцюбинського. Внизу дата «29 березня 90 р.» і довідка «Надруков[ано] в «Дзвінку», ч. 8, 90 р.».

М. Рильський, використавши цей вірш М. Коцюбинського, створив своєрідну двоавторську варіацію.

Подається за першодруком.

ВЕЧІР

Вперше надруковано у вид.: «Ілюстрована бібліотека для молодежі, міщан і селян», 1892, кн. 4, с. 50.

Друга редакція вперше надрукована в журн. «Дзвінок», 1893, № 13-14, с. 103.

Збереглися: автограф першої редакції (р-20), де рукою М. Коцюбинського зроблено помітку: «Надрук[овано] в «Бібліот[еці] для молодежі», 1892 р., ч. 117 за квітень і ч. 15 «Дзвінка», 1893 р.», та автограф другої редакції з авторською датою: «1891 р., Лопатинці» (ІЛ, ф. 7, № 433).

Тексти обох редакцій подаються за автографами.

ЗАВИДЮЩИЙ БРАТ

Вперше надруковано в журн. «Дзвінок», 1892, № 9, с. 65-67.

Зберігся автограф (р-22) з поміткою М. Коцюбинського на першій сторінці вгорі: «Надрук[овано] в «Дзвінку» 9 ч. 92 р.». В кінці дата: «23 березня 92 р., с. Лопатинці».

Подається за першодруком.

ПРОЗОВІ ТВОРИ

АНДРІЙ СОЛОВІЙКО, АБО ВЧЕНІЄ СВІТ, А НЕВЧЕНІЄ ТЬМА

Вперше надруковано в журн. «Україна», 1924, кн. 3, с. 113-123. Дата і місце написання: 1884 р., Вінниця.

Зберігся автограф (р-1), написаний «ярижкою» з відбитком печатки: «Міхайло Коцьубінський».

Спираючись на усні спогади брата письменника - Хоми Михайловича, С. Козуб у праці «Ранній Коцюбинський» стверджує, що в основу сюжету оповідання покладено справжню подію: «Волосний станіславчицький старшина Скульський, у якого писарював батько Мих[айла] Мих[айловича,] вирядив з села кривого хлопця за те, що той крав. Минуло декілька років, і ось пішла чутка, що той самий хлопець, здобувши освіту, став за вчителя у Жмеринці. Щодо інших осіб твору, то з такими прізвищами були знайомі Мих[айла] Мих[айловича] за того часу - Жук та Лотоцький. Коли порівняємо цю дійсну подію з сюжетом, як його подано в творі, ми побачимо, що то Коцюбинський примушує Соловійка повернути по одержанні права учителювати до рідного села Босівки, а коли так, тоді саморекомендація Соловійка селянам, каяття в своїх гріхах, проповідь просвіти з такою грунтовною аргументацією набуває особливого значення і початок літературних проб М[ихайло] М[ихайлович] у тісний ставить зв’язок і залежність від народницького руху в літературі» («Записки історично-філологічного відділу УАН», 1927, кн. 15, с. 105).

Відповідне оформлення рукопису свідчить, що М. Коцюбинський збирався подати його до друку. На титульній сторінці читаємо: «Для народа. Андрій Соловійко, або Вченіє світ, а невченіє тьма. Зложив Михайло Коцюбинський 1884 року». В кінці рукопису зазначено: «Кінець, г. Вінниця. Року божого 1884».

Однак цей намір письменник не здійснив, бо прислухався до думки співробітника «Киевской старины» етнографа Цеслова Неймана, який не тільки дав негативну оцінку творові, а й порадив авторові кинути «невідповідне» заняття і «не калічити святу нашу мову» (Потупейко Михайло. Михайло Коцюбинський. Ранній період життя і творчості, с. 59-62).

Після гострого присуду Ц. Неймана Коцюбинський більше не робив спроб опублікувати твір. Однак він і сьогодні становить читацький та науковий інтерес у плані простеження творчої еволюції його автора.

Подається за автографом (р-1).

21 ГРУДНЯ, НА ВВЕДЕНІЄ

Вперше надруковано в журн. «Україна», 1924, кн. 4, с. 108-111.

Зберігся автограф (р-2).

Орієнтовна дата написання - 1885 р., оскільки автограф твору міститься в одному зшитку з автографом оповідання «Дядько та тітка», в якому стоїть дата: «4 лютого 1886 р.».

Хронологічно оповідання вважається другим твором М. Коцюбинського з його ранніх спроб, що дійшли до нас. Очевидно, присуд, який зробив Ц. Нейман «Андрію Соловійку», спричинився до того, що Коцюбинський не наважувався посилати в друк оповідання «21 грудня, на введеніє», бо і воно було написане з метою підтримки народницьких ідей.

«21 грудня, на введеніє» - автобіографічний твір. В основі сюжету - епізод, який мав місце в житті родини письменника в день православного церковного свята - введення у храм пресвятої богородиці. За свідченням брата письменника Хоми Михайловича, змальовані в оповіданні особи (мати, брат, сестра) - це люди родинного оточення автора: мати Михайла Михайловича Гликерія Максимівна, сестра Лідія та брат Леонід. Місцевість, про яку йдеться в оповіданні, елементи інтер’єру житла, згадані в творі,- все це відповідає світові, який оточував родину Коцюбинських, коли вона проживала у Вінниці (див.: Козуб Сергій. Ранній Коцюбинський.- «Записки історично-філологічного відділу УАН», кн. 15, с. 107).

В автографі спочатку твір мав назву: «21 ноября, на введеніє». Наприкінці XIX ст. назви останніх місяців року не були усталені. Іноді 12-й місяць називали студнем, а листопад - груднем, чим пояснюється внесена Коцюбинським правка.

Подається за автографом.

ДЯДЬКО ТА ТІТКА

Вперше надруковано у вид.: Коцюбинський М. Твори, т. 5, З молодих літ. Літературна спадщина і матеріали. ДВУ, 1925, с. 53-66.

Зберігся автограф (р-3), що знаходиться в тому ж зошиті, що й автограф оповідання «21 грудня, на введеніє».

Дата і місце написання: 2 лютого 1886 р., Вінниця.

«Дядько та тітка» - автобіографічний твір. Муся - особа оповідача - це сам письменник. Дядько і тітка - подружжя Блоневських, яке М. Коцюбинський, живучи у Вінниці, часто відвідував. Опис їх оселі відтворено у повній відповідності з дійсністю. Образи матері дядька, його наймитів списані з дійсних людей. Хома Михайлович Коцюбинський засвідчив, що навіть згадка у творі про солдатський куліш та ожеледь ідуть від почутого і баченого письменником (див.: Козуб Сергій. Ранній Коцюбинський.- «Записки історично-філологічного відділу УАН», кн. 15, с. 107).

Подається за автографом.

П’ЯТЬ КАЗОЧОК

Вперше надруковано у вид.: Коцюбинський М. Шість казочок. К., «Друкар», 1919.

Після смерті М. Коцюбинського, перед початком першої світової війни, п’ять казок разом з віршем «Наша хатка» було надіслано з Чернігова до Києва для друку. Та здійснити окреме видання цих творів вдалось тільки 1919 р. Дванадцять сторінок рукопису збірника втрачено. До нас дійшла фотокопія перших десяти сторінок книжечки, що зберігається в Чернігівському літературно-меморіальному музеї М. М. Коцюбинського (р.-323).

На сторінці з початком казки «Про двох цапків» зазначено кимсь із працівників видавництва «Друкар»: «Усього дванадцять сторінок. Заплачено гонорар за рукопис Леонтовичу. 15.Х 1918 р.»

Подається за фотокопією автографа.

______________

Коцюбинський М. М.

РАННІ ТВОРИ

034

Друкований текст для вичитування взято з:

Михайло Коцюбинський. Твори в 2-х томах.

Том 1. Повісті та оповідання (1884-1906).

Київ, «Наукова думка», 1988.

Серія «Бібліотека української літератури»

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

© Вичитування, форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2023

© Електронна бібліотека

класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2023

¹ - Міцкевич Адам Бернард (1798-1855) - польський поет і діяч національно-визвольного руху.

² - Бувай здоров, краю, мій краю коханий!.. (польськ.).- Ред.