Коцюбинський М. М.

СТАТТІ ТА НАРИСИ

ШЕВЧЕНКОВА МОГИЛА

Поміж широкою, синьою биндою Дніпра та юрбою зелених гір побігла з Канева¹ триверстова дорога до Шевченкової могили. Інколи в’ється дорога понад самим Дніпром, і тоді зачудоване око далеко засягає по блакитнім просторі діда Славути, що своїми легенькими хвилями пеститься з білим пісочком противного, полтавського берега. Інколи стрічається дніпрова сага, відділена від ріки косою. Коса вкрита невисокими кущами осокора. Кругле, ясно-зелене листя його зазирає, мов в дзеркало, в тиху воду. Де-не-де на кілках понад берегом висять неводи.

А по стрімких шпичастих горах вправоруч від дороги ліпляться біленькі хати сельця, понависали над кручами та провалами кучеряві садки. Як глянеш на гору, то здається, що ті хатки стояли колись на горі, та докучило їм стояти там, схотілось ближче глянути на дніпрові води, і вони, побігши з гори вниз, з переляком зупинились над самим стрімким місцем, боячись впасти, покачатись вниз і впірнути в таємничі води Дніпра. Так і дивляться вони переляканими очима-віконцями на кручу, так і присіли до землі, щоб часом пустун-вітер не звіяв їх униз...

Аж ось на погожім небосклоні виткнулась Княжа гора, а ближче, на Чернечій горі, де похований Шевченко, на самому вершечку зарябіли штахетики. Межи Шевченковою горою та Лисою, що таки зараз здіймається з правого боку,- вуличка. Тут живуть гончарі. Скрізь - на призьбах і на дворі стоять рядки горшків, мисок, всілякої глиняної посуди. Вліворуч від вулички треба податись у ярок. Там, межи високими вербами, дзюрчить струмочок. За струмком, помежи кущами, гадюкою в’ється на Шевченкову гору стежечка. Пройдеш кілька ступнів, і наче яка сила зупинить тебе. Мимохіть озирнешся, і мальовнича картина прикує тебе до місця. Бог зна звідки, мов з моря блакиті, що зливалась з землею поза Чернечою горою, вигулькнули веселі дніпрові гори, вкриті то синім кучерявим лісом, то золотою стернею, то ясно-зеленою травою. Золоте сонечко сипле на них своє проміння, гаряче повітря обіймає їх, блакитне небо пестливо схиляється над ними. Дзвінка дівоцька пісня, сердечна та тужлива, лунає десь в зелених горах. Вище - кругозір ширшає, кращає.

На горі, попри повітку та хату сторожа, вхід на маленьку площину, огороджену штахетами. Посередині того плацика, засадженого молодими щепами, зеленіє вкрита травою висока могила. Ззаду на могилу провадять дерев’яні східці, а на могилі в чавунній посрібленій огорожі здіймається хороший чавунний хрест, помальований білою фарбою. Кінці хреста злучає широкий обід. Від східець блищить на хресті позолочуваними буквами напись: «Шевченко», а нижче, на табличці: «Родився 25 лютого р. б. 1814. Почивъ 25 лютого р. б. 1861».² З противного боку хреста (лице могили) - така ж сама позолочувана напись: «Шевченко», а нижче, на підставі, медальйон з головою Шевченка (профіль, без шапки), зроблений горорізьбою і позолочений. На огорожі понаписувані прізвища тих, що звиджували могилу.

Сум важким каменем налягає на серце, сльози тихо котяться з очей, коли згадаєш, хто тут пожований... Перед очима стає ціле життя поета, його бажання хоч останні дні свої прожити в поетичній, рідній країні, над любим Дніпром:

А я так мало, небагато

Благав у бога - тілько хату,

Одну хатиночку в гаю…³

Не довелось!..

Зате поховали, як хотів:

Щоб лани широкополі,

І Дніпро, і кручі

Було видно…⁴

І справді, пишна, широка картина відкривається з могили! Скільки оком скинеш - леліє Дніпро, вигинаючись поміж горами, тихо миючи піскуваті коси... З одного боку знялись над ним шпичасті гори, з зеленими садочками, з темними балками, з ланами золотої та червоної стерні. З другого боку - пологий берег пишається на сонці зеленими шатами і десь далеко зливається з блакитним небом. Вправоруч від могили вирізується на небосклоні Княжа гора, вкрита густим, прехорошим лісом. Чудове місце!

На нагірній рівнині воколо могили зеленіє молодий садок. Тут єсть і сливочки, і яблуні, і морелі, і навіть виноград. Стежки обсаджені квітками. По грядках кавуни стелять своє огудиння.

Невеличка хатка сторожа побудована заходом д. В. Г. Шевченка,⁵ нареченого брата поета. Хата ділиться сіньми на дві половини: в одній живе сторож, а в другій, наліво від вхідних дверей,- світлиця для туристів. В світлиці тій, не дуже великій, вздовж стін стоять широкі ослони, застелені різнобарвними, дуже красними килимами місцевого виробу (властиво, плахти, котрі уживаються жінками на запаски). Просто вхідних дзерей стоїть стіл простої роботи, застелений білою скатеркою, а на столі лежить красно оправлений «Кобзар». На стіні, проти стола, висить великий портрет Шевченка, хорошої роботи олійними фарбами, в красних рамах. З обох боків портрета висять кінці багато вишиваного рушника, дарунка якоїсь щирої українки. На однім кінці рушника вишито: «Думи мої, думи, лихо мені з вами!»,⁶ а на другім: «Любіте, брати мої, Україну любіте».⁷ В лівому кутку світлиці образ св. Тарасія, також обвішаний рушниками. Перед образом висить лампочка. Через вікно, в причілковій стіні, відкривається вид на гори, а через два другі вікна - на могилу. Як ще додати, що межи тими двома вікнами висить дзеркало, скрашене вишиваним рушником, то описання тої простої, але милої обстанови буде скінчене. В світлиці тій можна переночувати, попросивши у сторожа свіжого сіна. В нього ж можна дістати й що-небудь з’їсти.

З правдивим жалем покидаєш той любий, поетичний куточок України!..

23 вересня 1890 р.

Вінниця

НЮРЕНБЕРЗЬКЕ ЯЙЦЕ

Мабуть, всі ви, діточки, бачили годинник; можете дізнатись, глянувши на нього чи то вдень, чи вночі, котра година, можете почислити кожду хвилинку. А було колись так, що люди не знали, як рахувати час. Розрізняли лишень весну, літо, осінь та зиму, а добу ділили на день і ніч. В літній ясний день, коли сонечко весело сяє на небі,- пізнавали люди, яка пора; але вночі або в глуху осінь не вміли дати собі ради. Не раз і не два думали люди над тим, як запобігти лихові. Та якось нічого путнього не вигадували. Один англійський король звелів наробити одинакових каганців, розчислити, скільки їх може згоріти в добу, і відтак, засвічуючи один за другим, рахувати час. Але на такий дорогий годинник могли спромогтись лишень король та багатирі. Треба було, щоб каганці горіли невиводно, щоб і вдень, і вночі чоловік доглядав їх та засвічував новий, скоро догорить один. Багато було клопоту з тою вигадкою. Опісля видумали люди піщаний годинник. Брали дві скляні пляшечки з вузенькими шийками, насипали одну дрібненьким піском і злучали їх шийками докупи так, щоби пісок міг пересипатися з одної пляшечки до другої. Скоро лиш пісок з горішньої пляшечки пересиплеться в долішню - перевертають її догори денцем, і пісок знов сиплеться, як досі. Недорогий і дуже простий такий годинник, але і з ним чимало замороки,- раз у раз треба назирати за ним. Напослідок винайшли дзигарі вежові. Хто й як перший вигадав се диво - незвісно. Кажуть, начебто араби перші вміли робити дзигарі і що арабський каліф Гарун-аль-Рашід⁸ в р. 807 прислав дзигарі в дарунок французькому королеві Каролю Великому.⁹

Тодішні дзигарі не дзвонили і не мали вагадла. Вагадло приробили аж в XVII віці. Тоді також поділили годину на 60 хвиль, а хвилю на 60 хвилинок. У великій пригоді стали людям дзигарі. Але їх можна було побачити лиш на баштах королівських та князівських замків. Вандрівник не міг користати з них, бо були дуже здорові і тяжкі. Про бідних людей годі і казати: вони мусили вдовольнитися поміччю сонця, котре однаково світить і багатим, і бідним.

Довго, дуже ще довго треба було працювати, щоб вимислити годинник, вигідніший та дешевший, щоб всі люди могли користати з нього.

На початку XVI віку в городі Нюренберзі¹⁰ проживав один мідник - Петро Гельє.¹¹ Старість білим волосом припорошила його голову, але він не згортав рук, не кидав праці. Всі мали його за чесного чоловіка та доброго робітника. Опріч свого ремесла, Петро Гельє кохався в механіці. Раз якось навідався до нього один італіянець, з котрим Гельє, вандруючи, запізнався в Флоренції. Від того часу старий мідник кинув своє ремесло, по цілим дням читав книжки, рисував і вирізував всілякі шруби та коліщатка.

Жінка Гельє та двоє дорослих синів його не могли взяти втямки, чому такий працьовитий чоловік кинув роботу, і від світання до смеркання корили та лаяли його. Не витримав старий Гельє і, кинувши власну оселю, перебрався до своєї заміжньої дочки. Добра донька дуже кохала свого батька, захистила його і, хоч сама була вбога, все робила, щоб заспокоїти його старість. На лихо, чоловік її, кравець, був страшенно цікавий і відтоді, як старий тесть оселивсь в його хаті, на хвилинку не мав спокою. Цікавий кравець не знав механіки, і всякі коліщатка, шруби, з котрими раз у раз порався Петро Гельє, видавались йому чимсь незвичайним, дивовижним. Він слідив очима за кождим кроком тестя.

Одної днини старий мідник пішов до міста, забувши зачинити свою хату. Кравець подався до тестьової кімнати, радий, що може заспокоїти свою цікавість. Здивований, майже з страхом роздивлявся він по кімнаті, оглядав кождий кусок дроту, міді, заліза... Все видавалось йому незвичайним. Аж ось межи всілякими струментами вглядів він кругленьку, невелику штучку, котра якось дивно стукотіла і сичала. Спершу подумав він, що йому почулося. Вхопив машинку в руки, приклав до одного вуха - стукотить; приклав до другого - не вгаває. Холодний піт обілляв бідного кравця. Йому видалось, що в тій кругленькій штучці сидить нечиста сила, і, не довго думавши, зо всієї сили кинув нею об стіну, а сам, не озираючись, вибіг з кімнати, хрестячись та читаючи молитву.

«От воно що! - думав він.- От чого коханий тесть зачиняється в хаті, ховається від людей! Недармо ж жінка та діти витрутили тебе з хати! Спізнався з чортом і зачинив його в машинці! Годі! Не хочу жити під одним дахом з чортякою! Ще, борони боже, на суд потягнуть!..»

Вернувшись додому і побачивши, що його праця попсована, старий Петро аж за голову взявся з туги. Стільки праці, стільки часу пропало марне! А тут ще дурний зять кричить, що не хоче жити в одній хаті з чортом. Нещасний Гельє зв’язав в вузлик своє майно і вибіг з хати на вулицю.

Тяжко йому було. Він думав:

«Я старий, немощний... Прийде, незабаром смерть і разом зо мною покладе в домовину і мою думку... І я не зроблю людям того добра, яке можу зробити. А тут ще ніхто не йме мені віри, всі цураються мене, мов божевільного. Що мені робити, бідному, на світі?.. Ось що зроблю: піду до судді, попрошу його, щоб замкнув мене в тюрму. Там вже ніхто не перешкоджатиме мені».

Так подумав та й пішов до судді.

Суддя тільки що скінчив свою роботу і хтів йти обідати. Побачивши нового прохача, він дуже здивувався.

- Добродію! - сказав Гельє,- зробіть мені велику ласку: звеліть мене ув’язнити.

Почувши таке дивне прохання, суддя здивувався ще більше: він подумав, що старий збожеволів, і пильно глянув на нього.

- Чого ж тобі так забажалось тюрми? - спитав він.

- Я, бачте, мушу скінчити одну дуже важну роботу, та, на лихо, не можу знайти затишного куточка, щоб мені не перешкоджали. В тюрмі вже напевне ніхто не перешкоджатиме мені.

Надаремне силувався суддя упевнити старого механіка, що в тюрмі не так-то вже добре, щоб туди проситись. Гельє так благав його, що суддя звелів ув’язнити його. Дуже зацікавив суддю старий Петро. Щоб дізнатись про нього ще більше, суддя пішов до його жінки й почав розпитувати її про чоловіка.

- Мій чоловік божевільний,- відказала жінка,- він закинув роботу, цілими днями порається з книжками та всякою дурницею.

І сини не боронили батька. Тоді суддя звернувся до дочки та зятя. Зять називав тестя божевільним та казав, що він запродав душу нечистій силі. Бідна дочка плакала, боронила батька, як вміла, але її ніхто не слухав.

Повірив суддя, що Гельє справді збожеволів, і звелів всім родичам Петра зібратися, щоб при них випитати його і вже напевне завіритися, що він божевільний.

В визначений день зібрались в судді всі родичі Петра Гельє. Послали в тюрму за ним і незабаром привели його.

Він увійшов до зали з повагою. Очі його дивились ясно та розумно. Лице сіяло тихою радістю. В руці тримав він невелику штучку, схожу до яйця, в котрій щось стукотіло.

- Панове судді,- сказав Петро,- от чого мені так бажалось дістатись до тюрми! Ми з моїм приятелем-італіянцем довго вчились механіки, довго розкидали розумом та роздивлялись, як зроблені дзигарі на баштах, і напослідок самі наважились зробити такий годинник, тільки маленький. Приятель мій постачав мені книжки, радив де в чому, а я взявсь до роботи. Змовились ми мовчати, нікому й не натякати про нашу роботу, бо знали, що без глузування не обійдеться. Опріч сього, в Нюренберзі чимало зручних механіків, і я боявся показувати свою роботу, щоб хто часом не покористувавсь моєю думкою, наче своєю. Тепер, коли моя праця скінчена,- не маю з чим таїтись.

З сими словами він показав машинку. То був годинник, чи нюренберзьке яйце. Так назвали його, бо був схожий до яйця; Всі судді і хто лиш був в залі з зачудованням дивились на годинник Петра Гельє, а він кождому розказував, як той годинник зроблений.

Жінка та сини засоромились і почали перепрошувати старого; дочка плакала з радощів, а зять переконався, що в машинці нема нечистої сили.

Скоро вістка про новий годинник розійшлась по цілому Нюренберзі, почали всі поважати мідника Гельє.

ЯКІВ КУХАРЕНКО¹²

Про життя талановитого українського письмовця, наказного отамана Війська Чорноморського Якова Герасимовича Кухаренка, маємо дуже мало звісток. В Харкові, де Кухаренко відбув науки, спізнався він в сорокових роках з Костомаровим¹³ і в р. 1836 написав драму «Чорноморський побит», в котрій зобразив життя та звичаї кубанських козаків межи 1794 і 1796 роками, коли прикубанські степи заселялись запорожцями після Січової руїни.¹⁴ Драма ся дуже сподобалась сердечному приятелеві Кухаренка - Т. Шевченкові. Шевченко сам в 1842 р. віддав її в цензуру. На лихо, Кухаренко цензуровану рукопись відіслав своєму приятелеві в Харків, де вона і пролежала до р. 1861, поки не визволив її д. Куліш і не надрукував в «Основі» за 1861 р.¹⁵ (Д. Старицький¹⁶ переробив «Чорноморський побит» на оперетку, до котрої М. Лисенко¹⁷ написав музику). В «Основі», опріч «Чорноморського побиту», були ще надруковані оповідання: 1) «Вороний кінь»,¹⁸ 2) «Пластуни»,¹⁹ 3) «Вівці і чабани в Чорноморії».²⁰ В 1880 р. п. Піскунов видав «Збірник творів» Кухаренка, куди увійшли всі показані вище праці. Щирий патріот і великий знавець запорозької старовини, Яків Герасимович багато збирався писати і певно лишив би чимало цікавих праць, коли б нагла і трагічна смерть не забрала в нас сього талановитого діяча на рідній літературній ниві. 26-го вересня 1862 р. Кухаренко умер черкеським полонеником. На дорозі з Катеринодара²¹ в Ставропіль, куди їхав Кухаренко з своїм зятем, 19 вересня напало на них кілька кінних абаздехів. Завзято оборонявсь старий вояка один проти восьми - та не рівні були сили. Черкеси зв’язали обох полонеників, прив’язали їх до коней і погнали.

Дві ночі мчались черкеси, пробираючись крізь кордони: тра було проїхати з 200 верстов ярами та балками, ховаючись від людського ока. Кілька разів падав Кухаренко з конем, кілька разів перепливав через холодну воду річок і, змучений фізично і морально, опинивсь в абаздехськім аулі, де незабаром і вмер, лишивши заповіт поховати його в рідній Чорноморії, в коханій козацькій землі. Скоро чутка про полон генерала Кухаренка долетіла до Катеринодара, син покійного писателя, осавул Степан, дуже популярний між черкесами, поспішив визволяти батька з неволі, але опізнивсь і застав лиш холодний труп, за котрий черкеси хотіли 6000 руб. Невтішний син, викупивши трупа, привіз домовину батька до Катеринодара, де 6 жовтня 1862 р. і поховано отамана Кухаренка на кладовищі за го́родом. Просте козацтво плакало, ховаючи свого батька-заступника. І не диво: люди, котрі знали Кухаренка, згадують про нього, як про вельми симпатичного, щирого чоловіка з добрим та м’яким серцем. Під кінець заслання Шевченка Яків Герасимович листувався з ним та пересилав йому гроші. Шевченкові дуже бажалося по дорозі з Новопетровського відвідати старого отамана.

Часті зносини з петербурзькою «Громадою»,²² розповсюднювання, оскільки було можна, просвіти межи своїми земляками на рідній мові, праця на літературній ниві, тоді ще убогій,- все те доводить, що Кухаренко робив, що міг, для своєї країни і через те заслуг[ов]ує на вдячну пам’ять наших громадян.

ВИРОБИ СЕЛЯНОК З ПОДІЛЛЯ НА ВИСТАВІ В ЧІКАГО

З певних джерел дізнався я, що пані Декар’єр має експонувати на всесвітній виставі в Чікаго гаптування сріблом та золотом селянок Ямпільського повіту, Подільської губернії. Ділячись з читачами «Буковини»²³ сею цікавою звісткою, скажу кілька слів про самі вироби.

Осередок виробів - с. Клембівка, Ямп[ільського] пов[іту]. В Клембівці сливе усі селянки - і дівчата, і молодиці - вміють гаптувати та ткати «бомбак», себто полотно, на котрім гаптують. Властиво «бомбаком» називають тут тоненькі бавовняні нитки, котрі купуються в крамницях у жидів. Основа в такім полотні буває плоскінна, а поробок (підтка́ння) - бомбаковий, єсть і цілком бомбакове. Полотно звичайно тоненьке та вузьке, жовтувате, дуже гарне на вигляд. Селянки купують його на празникові сорочки, а пані - на сукні, що останніми часами дуже увійшли в моду. Аршин бомбаку продають від 25-40 коп. На такім-то полотні й гаптують золотими та срібними нитками - «широм», а самий спосіб гаптування називають «низзю», себто вишивають так, що нитка щільно укладається коло нитки, і гаптування з обох боків виходить однакове. Спершу, поки не було поспиту на такі вироби серед тутешньої інтелігенції, селянки гаптували тільки для власної потреби: полики для празникової сорочки, фартухи, ширинки (звичайно дівчата парубкам), рушники на образи тощо, та й то вряди-годи, довгими зимовими вечорами, коли буває вільний час. Тепер же, відколи вишивки «широм» почали розповсюднюватися поміж панством, відколи зріс поспит на сі вироби, настали справжні гаптарки-спеціалістки, що тільки й живуть з гаптування, що й не йдуть в жнива жати хліб, а сидять над шитвом, щоб налагодити вишивок на продаж на ярмарок або скінчити заказ якої багатої пані.

На продаж вишивають ковнірчики, погрудки, рукавці, лиштви до суконь, жилетки, рушники, серветки і таке інше. Правду сказати - робота буває чудова, взірці гарні, рясні. Зате й ціна вишивок досить висока: так, рушник довжиною в 2 ½ аршини, вишиваний срібним та золотим «широм», від 2-3 карбованців; за ковнірчик, погрудки та рукавці до сукні 4-8 рублів, вважаючи на те, яка вишивка. Жилетка 4-5 карбов. і т. д.

На ярмарках, по городах і по містечках на Поділлю часто можна зустріти віз, наладований сувоями бомбакового полотна та вишивками. То клембівські гаптарки вирядили в світ свої вироби, вибравши якого меткого селянина, що згодився за певний відсоток від проданого пуститись в крамарську мандрівку. І буває, торгують добре. Так, я знаю, що за тиждень в однім невеликім городі продали полотна та вишивок більш як на 100 рублів.

Отсі-то вироби подільських селянок й фігуруватимуть на виставі в Чікаго яко експонати пані Декар’єр.

При нагоді сеї замітки з жалем мушу зазначити факт вельми некорисних умов, в яких стоїть у нас на Україні народний промисел. І не дивно, бо бідний, неосвічений український селянин не може дати собі ради, а байдужна інтелігенція не поспішається подати руки «меншому братові», бо їй не стає почину, вона чекає, поки «німець» покаже стежку, а то й просто не доміркується до того, що давно вже пора звернути увагу на народний промисел та всякими заходами підняти його.

А німець тим часом «показує». Так, я якось читав в московських часописах, що у Франції зорганізувалась акціонерна спілка для скуповування українських плахт, і певний, що тут не обійдеться без жидівських рук, без експлуатації.

Та й з виставою в Чікаго. Ніхто з українців не піклувався об тім (принаймні я ніде не читав про се), щоб репрезентувати Україну на всесвітній виставі, перед цілим світом заявити, що і ми, українці, існуємо та маємо свою культуру. Та вже пані Декар’єр, спасибі їй, своїми експонатами натякне в Америці про бідолашну Україну.

А якби не американська пані Є. Е. Ліньова,²⁴ котра має під час вистави в Чікаго читати лекції про народну українську музику, то американці сміливо могли б подумати, що ми німі, як риби. Сумно!

ИВАН ФРАНКО

Биографическая заметка

Иван Франко, наиболее популярный и талантливый представитель современной малорусской литературы, родился в с. Нагуевичах, в Галиции (Австрия), в семье довольно зажиточного крестьянина-кузнеца. Из коротенькой автобиографии Франко, помещенной в сборнике его рассказов «В поті чола»,²⁵ узнаем, что уже в шестилетнем возрасте он начал посещать школу в соседней деревушке Ясенице-Сельной, где пробыл два года, научился читать (в 10 дней) и писать по-малорусски, по-польски и по-немецки. Спустя два года отец Франко поместил его в нормальную школу отц[ов] василиан,²⁶ в м. Дрогобыче. Одетый в крестьянскую одежду, робкий, смирный, часто неумытый, мальчик весь год был посмешищем класса и, натерпевшись досыта от жестоких учителей, неожиданно к концу года, на удивление себе и всему классу, очутился первым учеником. Эту горькую науку, не заглушившую, однако, необыкновенных способностей мальчика, Франко описал потом в своих рассказах «Schönschreiben» и «Олівець» (карандаш).

Получив на экзамене первую награду за успехи, девятилетний Франко два месяца спустя остается сиротой. Смерть отца неблагоприятно отразилась на благосостоянии семьи. Молодая мать, с четырьмя детьми на руках, не в состоянии поддержать расшатавшегося хозяйства и вынуждена в скором времени вторично выйти замуж. С этого времени семейная атмосфера в обновленной семье Франко меняется. «Во времена отца,- рассказывает он,- у нас бывало много народа, шло гостеприимство, водились знакомства, чисто бескорыстные и поэтические, кормилось в доме много бедной и не имевшей определенных занятий отцовской родни, которая после смерти отца принялась расхищать оставшееся имущество. Отчим постепенно все это прекратил. Это натура насквозь практическая и реальная, без искры поэзии, но со значительной дозой скептицизма и вольнодумства, человек сильной воли и энергии. Я и до настоящего времени очень уважаю его, как обыкновенно уважают человека, отличающегося качествами, каких у нас самих мало».

Благодаря стараниям отчима Франко окончил нормальную школу и в 1868 году поступил в гимназию. В гимназии повторилась с ним та же история, что и у василиан. На него не обращают внимания, он весь год сидит где-то в углу, на «ослиной скамье», и ковыряет пальцем дырку в стенке. Экзамен опять показывает, чего стоит этот деревенский мальчишка, и опять выдвигает его в первые ряды, откуда уже он не уходит на протяжении всего гимназического курса. Школьного ученья Франко не любил, зато чтение совершенно поглощает его. Еще в низших классах гимназии, раздобыв «Кобзаря» Шевченко, он выучил его наизусть; в старших классах Франко с жаром набрасывается на Шекспира,²⁷ Шиллера,²⁸ Клопштока,²⁹ Красицкого,³⁰ Гете,³¹ Сю,³² Коцебу,³³ Мицкевича³⁴ и др. (причем наиболее сильное влияние на него имели Гомер,³⁵ Софокл,³⁶ Тацит³⁷ и Библия) и уже с шестого класса начинает собирать собственную библиотеку, заполнившую за три года целый шкап произведениями европейских классиков. Из малорусских писателей, кроме Шевченко и Марка Вовчка,³⁸ наибольшее впечатление произвел на Франко Опанас Мирный³⁹ своим рассказом «Лихий попутав».

Первые пробы писать стихи и прозу относятся к тому времени, когда Франко был еще в низших классах гимназии. Еще тогда начал он собирать народные песни, сначала от своей матери, а потом и от других людей, ремесленников и пр., так что в скором времени обладал двумя мелко исписанными толстыми тетрадями с восьмьюстами песен. Когда Франко, окончив в 1875 году гимназию, отправился во Львов с целью вступить в университет, в его литературном багаже имелось все: и любовные стихотворения, и драмы, и поэмы; главным же образом переводы: «Антигона» и «Электра» Софокла, часть «Иова», несколько глав «Исаи», «Одиссеи», «Уриэль Акоста» Гуцкова,⁴⁰ целая «Краледворская рукопись»⁴¹ и т. п.

Во Львове в университете девятнадцатилетний «академик» (студент) вступает в «Академический кружок»⁴² и принимает живое участие в редактировании журнала «Друг», в котором еще в 1874 году начали помещать первые стихотворения Франко.

Живая фантазия молодого писателя под влиянием фантастических рассказов Гофмана⁴³ находит широкий простор в сенсационной повести «Петрії і Довбущуки», написанной Франко для «Друга». Сотканная из всяких ужасов, заколдованных кладов, разбойников, привидений, убийств и оживающих мертвецов, окрашенная кое-где мистицизмом,- повесть эта не чужда, однако, социальных мотивов, сыгравших немаловажную роль в позднейшей литературной и общественной деятельности Франко, искрится блестками истинного таланта, выросшего и окрепшего со временем.

К этому времени (первые годы университетской жизни) относится начало влияния на молодого писателя М. Драгоманова.⁴⁴ Письма Драгоманова в редакцию «Друга» открывают Франко более широкие горизонты, заставляют его познакомиться с лучшими из современных писателей, взяться за науку. Он набрасывается на Золя,⁴⁵ Флобера,⁴⁶ Шпильгагена,⁴⁷ Толстого,⁴⁸ Тургенева⁴⁹ и др., вырабатывает литературный вкус и манеру и уже в половине 1876 года выступает с первым не фантастическим, а реальным произведением из народной жизни: «Лесишина челядь» и «Два приятелі», а в 1877 году печатает картинки из жизни рабочего люда под заглавием «Борислав».

В июне того же года над Франко стряслась беда: его и всю редакцию «Друга» арестовали. «Бестолковый процесс,- пишет он,- свалившийся на меня, как среди улицы кирпич на голову, и окончившийся для меня обвинением, хотя у меня не было за душой и тени того греха, какой приписывали мне (ни тайных обществ, ни социализма; я был социалистом по симпатии, как мужик, но я далек был от понимания научного социализма),- был для меня тяжелым испытанием. Девять месяцев, проведенных в тюрьме, были для меня мучением. Ко мне относились как к обыкновенному преступнику, посадили вместе с ворами и бродягами, которых бывало в одной камере со мной по 14-18 человек, переводили из камеры в камеру, производя постоянные обыски и придираясь (это, видите ли, потому, что я «писал» - записывал на случайно раздобытых клочках бумаги случайно раздобытым карандашом - песни и пословицы из уст товарищей заключения или собственные стихотворения), а несколько недель я просидел в камере, имевшей только одно окно и помещавшей 12 человек, из которых 8 спало на нарах, а 4 под нарами, за отсутствием места. По протекции «товарищи» уступили мне «наилучшее» место под окном против двери, а так как окно, вследствие духоты, днем и ночью было открыто, то я каждое утро просыпался, имея на голове покров снега, нанесенного из окна».

Однако не лучше, а, может быть, и хуже жилось Франко по выходе из тюрьмы. Лояльное общество отвернулось от него, как от прокаженного. Его удалили из общества «Просвіта»,⁵⁰ запретили посещать «Бесіду»⁵¹ (клуб, в котором собираются малорусские патриоты), а те, кто желал иметь с ним сношения, старались делать это тайно и осторожно, чтобы никто не заметил. Только небольшой кружок молодежи не покидал его. Несмотря на это, Франко, переживая тяжелые дни, не опускает рук. Он слушает в университете лекции, совместно с другом своим М. Павликом⁵² издает журнал «Громадський друг»,⁵³ пишет рассказы, обдумывает план целого цикла новелл, в которых хочет изобразить все стороны жизни простого люда и интеллигенции: отношения экономические, юридические, политические и др. С неиссякаемой энергией хватается он за сотрудничество в польских журналах и газетах, не оставляя в то же время переводов на малорусский язык поэм Гейне,⁵⁴ «Фауста» Гете, «Каина» Байрона,⁵⁵ Шелли⁵⁶ и др. Но не прошло и двух лет этой кипучей деятельности на свободе, как Франко опять арестуют и запирают на три месяца в тюрьму. Выпустив из тюрьмы, его, больного, в жару, отсылают пешком с полицейским агентом в Нагуевичи, в родное село поэта, причем гонят его по этапу, с тюрьмы в тюрьму. В дороге, захваченный проливным дождем и промокший, что называется, до костей, Франко заболел еще серьезнее и, пролежав некоторое время дома в тяжелой обстановке, отправился в Коломыю, чтобы оттуда направиться к своему приятелю, сидевшему с ним в тюрьме.⁵⁷ В Коломые прожил он неделю в гостинице, где написал свою повесть «На дні», яркими красками изобразив в ней тюрьму в Дрогобыче, потом прожил три дня на три цента, найденные им на берегу Прута на песке, а когда и их не стало, заперся в номере и полтора дня лежал в жару, голодая и ожидая смерти. Здесь спасает его от смерти один из товарищей и приглашает к себе в деревню, где Франко прожил несколько недель, отдыхая. Но и там администрация не оставляет его в покое. Староста коломыйский приказал жандармам доставить Франко в Коломыю, а так как у Франко не было средств нанять подводу, то жандармы, несмотря на болезнь Франко, в летнюю жару погнали его в Коломыю пешком. «Тяжелая это была дорога,- вспоминает Франко в своей автобиографии,- после которой у меня на обеих ногах отвалились ногти на пальцах».

Староста, увидев у Франко паспорт, отпустил его на волю. Франко возвратился во Львов и опять поступил в университет.

С этого времени, борясь беспрестанно с нуждою, живя часто впроголодь, Франко с удивительной энергией проявляет разнородную деятельность во всех родах литературы, не уставая в то же время вести борьбу за лучшее будущее близкого и дорогого ему рабочего люда, не страшась

Проти рожна перти,

Проти хвиль (волн) плисти.

Сміло аж до смерти

Хрест святий нести…⁵⁸

Сторонник социально-демократических теорий, Франко близко сходится сначала со львовскими рабочими, а потом и с крестьянами, и еще в 1878 году составляет краткий катехизис экономического социализма⁵⁹ и читает лекции по политической экономии в рабочих кружках самообразования; издает, начиная с 1881 г., журналы и газеты: «Світ»,⁶⁰ «Літературно-наукову бібліотеку,⁶¹ «Народ»,⁶² «Житє і слово»⁶³ и др.; пишет повести, драмы, рассказы, стихотворения и научные статьи; заполняет своими работами чуть не все галицкие малорусские периодические издания, помещает корреспонденции, статьи и переводы с иностранного в польских и русских журналах, читает публичные лекции - вообще проявляет необыкновенную плодовитость, отличаясь разносторонними талантами и большой эрудицией.

Весною 1886 г. мы встречаем Франко в Киеве, где он женится на г. Ольге Хоружинской.⁶⁴ В следующем году Франко вступает, в качестве соредактора, в состав редакции польской газеты «Kurjer Lwowski».⁶⁵ Место это до недавнего времени обеспечивало ему существование, но Франко теряет его, поместив характеристику Мицкевича как певца измены.⁶⁶

В довершение ко всем бедам, пережитым Франко в течение его недолголетней жизни - в настоящее время ему всего 44 года,- в 1889 году Франко опять арестуют, вместе с приехавшими из России Дегеном, Кистяковским и Моршанским.⁶⁷ Франко продержали около 3 месяцев и наконец освободили. Но за что именно арестовали его, какой факт послужил причиной лишения его свободы, Франко не мог узнать, и до сих пор, как сознается, ему это неизвестно. Близкое знакомство с тюрьмой, с ее нравами и обычаями дало ему возможность подарить малорусской литературе несколько прекрасных очерков из жизни арестантов («На дні», «До світла»), а также ряд тюремных сонетов.

Как общественный и политический деятель Франко пользуется широкою известностью среди молодежи и галицких крестьян, для развития самосознания которых он так много потрудился совместно с небольшим кружком необыкновенно активных членов Украинской радикальной партии.⁶⁸ Выборы 1897 года, на которых Франко ставил свою кандидатуру на посла в парламент, показали значение и силу этой партии. Франко, однако, не был избран благодаря неблаговидным манипуляциям на выборах противной партии.

В настоящее время доктор философии Франко не оставляет литературной нивы, принимает живое участие своими работами в изданиях «Наукового товариства імені Шевченка»⁶⁹ и состоит одним из редакторов «Літературно-наукового вісника».⁷⁰

Точно живой стоит у нас перед глазами Иван Франко, каким видели мы его несколько лет тому назад во Львове! Небольшого роста, всегда скромно одетый, он своим духовным обликом производит сильное впечатление. Глядя на его высокий, благородно очерченный лоб, в его серые, острые и умные глаза, в глубине которых таится грусть, невольно забываешь его неказистую фигуру, рыжие волосы, рыжие, с красноватым оттенком усы, обильно покрывающие лицо веснушки.

Сила, закаленная в боях, несокрушимая вера в победу идеи, его сердечность и в то же время как бы затаенное презрение к людям,- плод, быть может, горького опыта,- все это очаровывает, располагает к Франко.

В 1898 году Украина праздновала юбилей 25-летней литературной и общественной деятельности Франко.

Трудно, конечно, втиснуть в узкие рамки биографической заметки такую крупную литературную фигуру, какою является Франко, да и не настало еще время делать полную и разностороннюю оценку писателя, живущего и работающего среди нас, в то же время - и кто знает - не достигшего, быть может, кульминационного пункта развития творческих сил.

Но пока настанет время, когда на фоне истории литературы отчетливо вырисуется силуэт борца-поэта и определится его место среди семьи малорусских писателей, бросим беглый взгляд на те произведения Франко, в которых наиболее ярко проявляется его талант со свойственными ему особенностями.

Кто не знаком со сборником новелл Франко под заглавием «В поті чола», тот едва ли знает этого писателя.

Здесь, на протяжении двадцати картин из жизни рабочего класса дефилируют пред читателем живые люди, темные, угнетенные жертвы социального строя, что в поте чела зарабатывают хлеб не только себе, но и другим, более счастливым слоям общества. Здесь, в этих рассказах, весь Франко, с его любовью к народу, с энергическим протестом против всякого рода обид, гнета и несправедливости, с горячим призывом к работе на благо угнетенным и оскорбленным.

Кто из нас, обеспеченных теплым углом и ежедневным обедом, не ощущал глухих упреков совести, читая такие рассказы, как «Муляр», «Сам собі винен», «Цигани», «Ліси і пасовиська» и пр.?

Не встают ли живым упреком перед нами, культурными и просвещенными, люди и события в рассказах «На дні», «Хлопська комісія», «До світла», «Олівець» и др.?

Поэтический флер «Лесишиної челяді», психология «Малого Мирона», здоровый юмор в очерке «Грицева шкільна наука» - вместе с прекрасными описаниями природы - приковывают читателя к книжке, вызывают художественные эмоции, будят мысль...

«Такие литературные работы,- говорит Драгоманов по поводу сборника «В поті чола»,- пробуждают симпатии к простому люду и зовут просвещенную интеллигенцию во имя самого просвещения относиться к этому люду, как к брату».

Мы умышленно остановились на упомянутых выше рассказах, так как, по нашему мнению, они наиболее характеризуют направление и литературную манеру автора их. С одной стороны, примыкают к ним, поскольку они охватывают те же сферы жизни рабочего класса и отличаются реализмом изображения, такие рассказы и повести, как «Boa constrictor», «Борислав» (картины), «Борислав сміється» (повість), «Яць Зелепуга», «Полуйка» и пр. С другой стороны, мы имеем позднейшие работы Франко - его большие повести и романы: «Основи суспільності, «Для домашнього огнища», «Перехресні стежки» (печатается в настоящее время в ««Літературно-науково[ому] віснику») - талантливо и увлекательно написанные, в которых Франко вводит читателя в буржуазные и аристократические кружки, уже не в такой мере знакомые ему, как простой сельский народ.

В «Boa constrictor» и бориславских образках мы видим широкую картину эксплуатации народа, тут уже показываются когти капитализма, в новейшее время так сильно отрастающие и заостряющиеся. Но изображая жизнь угнетенных, автор освещает и душу угнетателя, дает интересную психологическую картину, что делает произведения его еще ценнее.

Беря для своих беллетристических работ сюжеты из современной нам жизни, Франко не отказывается и от исторических тем. Так, его исторический роман «Захар Беркут», награжденный премией на литературном конкурсе,⁷¹ изображает последние дни вечевого строя на Украине, который падает в борьбе с княжеской и боярской властью. Роман этот, не лишенный романтической окраски, принадлежит к первым молодым работам Франко.

Мы не можем, не утомляя читателя, перечислить здесь всех или, по крайней мере, большинства беллетристических произведений Ивана Франко, разбросанных в малорусских периодических изданиях и вышедших в свет отдельными изданиями за 27 лет его литературной деятельности.

Заметим только, что произведения эти, написанные рукою истинного художника, почти все отличаются артистическим исполнением, теплотою, правдивостью и колоритностью рисунка, свидетельствуя о крупном таланте этого писателя.

Хороший прозаик, Франко не менее известен как поэт. Первым произведением его было стихотворение, и с того времени, более четверти века, муза не покидает Франко. Ограничиваясь в первое время горячими призывами общества к идейной работе, поэзия Франко из агитационной становится со временем более общей, в ней слышатся иные мотивы, она блещет богатством красок и форм. Некоторые лирические стихотворения Франко - истинные шедевры. Мы имеем в настоящее время 4 сборника его стихотворений: «З вершин і низин» (большой том, заключающий в себе, между прочим, поэму «Панські жарти»); «Зів’яле листя» - представляющую нечто целое - лирическую драму, и сборники «Мій ізмарагд» и «Поеми».

Богатая образами и идеями, колоритная и ароматная, как цветущий луг, поэзия Франко обнимает различные сферы чувства, блещет оригинальностью и силою.

В драматической литературе Франко тоже не новичок. Его драма «Украдене щастя», получившая премию на драматическом конкурсе, создала ему славу драматурга.⁷² Написанная на оригинальную тему - деморализующее влияние жандарма в деревне, в семье крестьянина,- она отличается тонкой обсервацией жизни, рельефным изображением характеров, живостью акции. Остальные драматические произведения Франко - «Сон Святослава», «Кам’яна душа», «Учитель» - далеко слабее, хотя последняя и до сих пор не сходит со сцены в Галиции.

Франко известен и в детской литературе. Кто не читал его прекрасной, блестящей переделки из Гете под заглавием «Лис Микита» - тот много потерял. Написанная для детей, она с интересом читается взрослыми; также интересна, хотя и менее, по сравнению с предыдущей, восточная сказка «Абу-Каземові капці», написанная легким, изящным стихом. Нельзя не упомянуть также о стихотворной переделке «Дон-Кихота» и массе мелких рассказов, сказок, стихотворений и т. п.

Отдаваясь творчеству в области изящной литературы, Франко задался целью сделать доступными своему народу богатства европейской классической литературы. Только широкое ознакомление с общечеловеческими идеями, воплощенными в артистическую форму литературными талантами всего цивилизованного света,- воспитывает человека, дает возможность лучше узнать то, что творится вокруг нас, с большей пользой отдать силы своему народу. И Франко переводит на малорусский язык «Фауста» Гете, «Каина» Байрона, Гейне, «Мертвые души» Гоголя⁷³ и множество произведений других писателей - французских, итальянских, немецких, польских...

Приходится удивляться, если вспомним, что при такой продуктивности во всех отраслях изящной словесности, при его политической и общественной деятельности, Франко работает и для науки. Оставляя в стороне целый ряд его статей и исследований фольклористического, публицистического, критического, исторического и политико-экономического характера, отметим хотя бы его литературно-историческую монографию «Іван Вишенський⁷⁴ і його твори» и «Варлаам і Йосафат - старохристиянський духовний роман», свидетельствующие о громадной эрудиции автора и ширине кругозора.

Такая разносторонность литературного творчества объясняется, по сознанию Франко, его темпераментом, его горячим желанием обнять весь круг человеческих интересов.

Необыкновенно плодовитый, о чем свидетельствует хотя бы указатель его произведений,⁷⁵ изданный 2 года тому назад и представляющий 128 печатных страниц, отличаясь разнообразием затронутых им тем, знанием человеческой души, колоритностью языка и уменьем в дивной гармонии сливать национальное с общечеловеческим, Франко является самым крупным, самым выдающимся из современных малорусских писателей.

В последнее время произведения его усиленно переводятся на немецкий, венгерский, польский, русский и др[угие] языки.

ЗГАДКИ ПРО РОМАНА СЕМБРАТОВИЧА⁷⁶

Передо мною лежить фотографія⁷⁷ на якій ми разом ще так недавно сфотографувалися з Сембратовичем у Відні - його останнє передсмертне поличчя - і мені трудно повірити, що його вже нема серед живих, бо я ще чую його голос бачу його рухи, ще мене обвіває атмосфера, насичена тисячами дрібних вражень, які разом викликають в уяві образ живої людини...

Перший раз я познайомився з Сембратовичем р. 1898, як він завітав на кілька день до Чернігова. Молодий студент, худий, блідий, експансивний, з жвавими рухами і бистрим розумом, що реагував на всі видатніші події тодішнього життя,- подобався мені дуже. Але то була коротка, випадкова знайомість, перервана на довший час його від’їздом. До мене доходили звістки про літературні роботи Сембратовича по німецьких часописах, присвячені українській справі, про його видання «X-Strahlen».⁷⁸ Аж з року 1903, коли він укупі з послами В. Яворським⁷⁹ та др. А. Косом⁸⁰ почав видавати «Ruthenische Revue»,⁸¹ межи нами почалось дружнє і часте листування. Всі його листи були заповнені справами видання, якому він віддавався цілою душею, яким був захоплений, і той щирий інтерес до любого діла уділявся несамохіть і мені та будив зацікавлення тим далеким та так близьким нам органом.

Весною минулого року мені довелося знову стрітися з Сем- братовичем. Переїздячи з Берліна до Італії, я поклав заїхати на кілька день до Відня і з Дрездена телеграфував Сембратовичеві, прохаючи стріти мене на вокзалі. Десь коло 10 вечора прибув празький потяг на Nordbahnhof.⁸² Вискочивши на перон, я надаремне шукав очима серед натовпу людини, яка скидалась би на затриманий у пам’яті образ,- нікого подібного не було: Сембратович, очевидячки, не вийшов. Я вийшов у двірець і казав занести свої пакунки до першого-ліпшого готелю. Та враз хтось мене закликав. Передо мною стояв чистенький, елегантний європеєць, з чорною лиснючою бородою, з матовим нервовим обличчям і з бистрими живими очима.

- Ви Сембратович?

- Він самий.

Ми стрілись дуже радо. Про готель нічого було й думати. Для мене вже було приготоване місце в помешканню посла Яворського, який на той час виїхав з Відня. Там була також адміністрація «R[uthenische] R[evue]». Їдучи трамваєм, ми розмовляли так просто і щиро, наче кінчали розпочату учора бесіду. Проїхавши доволі великий шматок дороги, ми вилізли з трамваю і вступили до якоїсь кнайпи. Тут мусив чекати на нас Володимир Кушнір,⁸³ тодішній співробітник «R[uthenische] R[evue]», а теперішній редактор «Ukrainische Rundschau».

Я придивлявся до Сембратовича. Він не здавався хворим. Але його утла ніжна фігура, бліде обличчя і слабий голос робили враження якоїсь прозорості і недовговічності. Внутрішній вогонь, що грав у неспокійних очах та пробивався крізь тонку шкуру обличчя, як світло з-під матового кльоша, підтримував, здавалось, життя, загрівав енергію.

- Як ваше здоров’я?

Здоров’я у нього тепер нічого, він почуває себе цілком добре... кахи-кахи... От тільки жінка... Тут я довідався, що він має багато клопоту та горя з слабою на сухоти жінкою, яка тепер лежить у ліжку, і він, сидячи по ночах за роботою, раз у раз мусить одриватись од праці та доглядати хвору.

За пару годин ми вже йшли до мого помешкання і скоро опинились в адміністрації «R[uthenische] R[evue]», про що нагадували розкладені скрізь примірники часопису, конторські книжки та рукописи. Було вже пізно, а Сембратовича чекала робота і хвора жінка. Ми розсталися.

- До завтра.

- До побачення.

Усі ті дні, що я пробув у Відні, Сембратович зрання приходив до мене, і ми йшли на місто. Невважаючи на те, що я цікавився містом та віденським життям, розмова наша раз у раз наверталася на справи «R[uthenische] R[evue]», очевидячки, ця тема найбільше цікавила Сембратовича, і він радий був, мусив навіть, здавалось, зробити собі полегкість, ділячись з свіжою людиною своїми турботами.

- Ви не можете собі уявити, скільки я маю клопоту з отим виданням... Мушу друкувати часопис не в Відні, бо тут дорого, а на Угорщині, Odenburg. Але тамошні складачі не знають добре німецької мови і роблять чортівські помилки та перекручують. Читаю 4-5 корект, сліплю очі, а все не певний, що буде врешті добре. Бо то читає Європа, треба, щоб усе було all right!⁸⁴ і з друкарського боку, і з боку стилю. На стиль та на добру мову я звертаю особливу увагу. Коли мені присилають матеріал для «R[uthenische] R[evue]», я мушу переробляти та виправляти так, що далеко легше написати статтю наново, бо у нас рідко хто добре знає німецьку мову, а деякі співробітники пишуть слов’янськими мовами, і мені доводиться перекладати. Та коли б хоч присилали. Часом просто розпука бере: треба випускати число, а матеріалу нізвідки. Доводиться самому або удвох написати цілий номер. А це мене мучить, бо один чоловік не годен добре всього зробити: подивишся - і там чогось бракує, і то зле, і того нема... Жадної моральної підпори. Пишу листи, звертаюсь на всі боки, благаю, даю теми... І що ж, ви думаєте, з того? Ціле нічого! Одні мовчать, не одповідають навіть на листи, а другі хоч обіцяють, та нічого не присилають. По деяких місцях на Україні зав’язалися навіть комітети, щоб збирати матеріал до «R[uthenische] R[evue]», та ті заходи знов-таки скінчилися на самих добрих замірах. Так гірко почувати себе одиноким. Часом кажеш собі: пощо ти мучишся, чоловіче? Плюнь на все і струси порох з ніг твоїх. Але не можу. Що б там хто не казав, а я надаю велику вагу такому органові, як наш. Бо, прошу вас, що про нас знала Європа? Хто, опріч Драгоманова, писав про муки пригніченого, зневоленого, занедбаного народу? Майже ніхто. А тепер заговорили. Видатні вчені, громадські діячі, поважна преса - підняли голос, повний обурення на гніт України, зацікавились невідомим досі великим народом, його минулим, теперішніми злиднями, його літературою. Візьміть хоч би нашу анкету про указ 1876 р.:⁸⁵ вона випала світло. Скільки чільних, загальновідомих людей сказали своє слово, слово авторитетне і сильне у тій справі та винесли її на європейський форум. У нас є гадка видати анкету окремим виданням в перекладі на українську мову, щоб зробити її більше доступною для українців.⁸⁶ Як бачите, ми зацікавили Європу, але чому не могли збудити інтересу до «R[uthenische] R[evue]» серед українців? Невже це їх не обходить? Чому ніхто не хоче бодай морально підтримати наш часопис? Скажіть, яка причина?

Він зупинився. Нижні щелепи випнулись у нього трохи наперед, лице стяглося, а очі дивились на мене з подивом, гострі і блискучі.

- Болить мене така байдужість українців,- говорив він далі, коли ми рушили,- а ще більше дошкуляють неприязні відносини до мене й до «R[uthenische] R[evue]» наших таки галичан. І звідти я не маю помочі, самі лише докори. Одні докоряють, що я невміло редагую часопис. Нехай і так. Так скільки я наблагався: голубчики, візьміть хто на свої плечі отой тягар, докладіть умілих рук. Ніхто не хоче. Другим знов не подобається, що в «R[uthenische] R[evue]» ми пишемо переважно про Україну (російську), а не про галицькі кривди. Це не зовсім правда, бо ми таки містили статті про Галичину, а коли мало, то знов-таки тому, що з галичан ніхто нічого не пише. Інші кажуть: зачепився за указ 1876 р. і за ним нічого не бачить, товче одно. Правда, товчу. Звалити його - велике завдання. Коли люди почали довбати Сімплонський тунель⁸⁷ - ніхто не зражався тим, що то робота довга та одноманітна, всі мали одну мету - продовбати хід. Скільки я маю листів з Галичини, в яких мене попросту лають. Рідко хто з галичан передплачує часопис: то писане, кажуть, не для нас, а для європейців,- нехай європейці й читають...

- Вам подобаються краватки? - перепиняв він себе.- Зайдіть до склепу, купіть собі пару. Я вже докучив вам...

- Але ж прошу... я слухаю...

Ми йшли далі, оглядали місто, заходили до магазинів, але розмова крутилася коло тої ж теми. Очевидячки, видання «R[uthenische] R[evue]» і все, що відносилось до тої справи, було болючим місцем у Сембратовича, глибоко зачіпало його, і він не міг мовчати.

Коли ми заходили до кав’ярні, він зараз накидався на часописи, і коли знаходив якусь замітку або статтю про Україну, скомпоновану здебільшого на підставі матеріалу, друкованого в «R[uthenische] R[evue]», очі йому світилися з радості, він перечитував її мені - і знов ми говорили про те, як би краще поставити видання.

Мені ніяково було, що він оддавав мені сливе ввесь день, бо я знав, що втрачений час він мусив надолужити роботою вночі. Опріч того, вдома лишилась сама хвора жінка.

- Ідіть додому. Я знаю, що у вас є пильна робота.

- Е, то нічого, якось дам собі раду. Побіжу хіба на хвилинку навідатись, як там жінка... За пару годин побачимось.

І він їхав на другий кінець міста, а за дві години знов вертався до мене.

Раз якось ми поїхали з Сембратовичем до Шенбрунну.⁸⁸ Був прегарний, теплий весняний день. Блукаючи чудовими алеями королівського парку, ми звели розмову на те, як Сембратович працює. День у нього був поділений на години, і кожна година мала своє призначення: перегляд часописів, редакційна праця, коректа, ділові візити. А знайомості в крузі німецьких журналістів у нього були дуже широкі.

- Найбільше часу займає мені листування з європейськими ученими та літератами. Мене попросту засипають листами. Тому потрібна історична справка, той прохає пояснити якесь місце з статті в «R[uthenische] R[evue]», інший знов хоче мати якісь потрібні йому інформації. І кожному я мушу одповідати широко й докладно, а це потребує часу, бо збути такого ученого кількома словами я не можу. Часом на одну одповідь присвячую 3-4 години. Пишеш інколи цілі статті. Інакше бути не може, бо такі листи, не менше як друковані статті, підтримують інтерес до нашого народу в європейській журналістиці. Роботи маю багато, може, навіть забагато, як на одну людину. Опріч того всього, мушу ще заробляти на стороні, посилаючи дописи до німецьких часописів. Те, що маю з «R[uthenische] R[evue]», не вистачає мені, бо у Відні життя дороге, а до того і вдома нещастя, як знаєте. Часом так мені тяжко, що ледве здержуюсь од спокуси, аби не піти куди до іншої редакції. Маю вже кілька пропозицій, що забезпечують мені добрий заробіток. Та чоловік усе думає: нехай, почекаю ще, потерплю, жаль кидати розпочату справу, хоч вона приносить більше колючок, ніж рож...

В Шенбрунні нас захопив дощ. Вертаючись до міста, ми таки добре промочили ноги. Сембратович став ще блідішим, покашлював, поскрипував. Я боявся, що він застудиться, і намовляв швидше йти додому, але він нізащо не хотів покидати вулиці.

- Я так рідко позволяю собі одірватися од роботи, що таке dolce far niente⁸⁹ справляє мені правдиву приємність. Нічого мені не буде злого, я ще скоро не вмру...

За кілька днів я виїхав з Відня. Вертаючись з своєї мандрівки в початку червня, я знов заїхав до Відня. Сембратович був якийсь блідий, втомлений, покашлював і все марив про подорож на південь: там він сподівався одпочити та набратись сил. Жінка його трохи поправилась, встала з ліжка, і я міг на сей раз заглянути до нього в хату. Жив він доволі далеко від центру, на Gersthoferstrasse, в чистенькому, гарному помешканню. Там же була й редакція «R[uthenische] R[evue]». Саме тоді, коли я зайшов до Сембратовича, од нього вийшов якийсь іспанський романіст (назвиська зараз не пригадаю), що дуже зацікавився історією Мазепи⁹⁰ і за поміччю Сембратовича шукав потрібних до нового роману матеріалів.

Пам’ятаю, з якою радістю показував мені Сембратович листи відомих європейців: Б’єрнстьєрне Б’єрнсона,⁹¹ Бравнінга,⁹² Герца⁹³ і інш[их]. Особливо порушили нас сердечні листи шведського публіциста і посла до парламенту Адольфа Гедіна. Хворий, спаралізований дідусь лівою рукою писав довгі листи олівцем, повні зацікавлення і щирого співчуття до тяжкої долі України.

Я знов пробув у Відні кілька день, і ми сливе не розлучались з Сембратовичем. Він надзвичайно цікавився сучасним рухом на Україні (російській) і випитував у мене найменші дрібниці. Здавалось, він більше живе нашими справами, ніж ми самі. Він признавався, що його щось тягне на російську Україну, та слабість жінки не дозволяє йому покинути її хоч би на недовгий час.

В кінці липня він був уже на півдні, в Льоврані, а 15 серпня писав до мене звідти: «Дуже нездужаю на біль голови, не раз гадав, що треба буде збожеволіти. Моїй жінці трохи ліпше, але я почуваю себе не дуже добре».

Тоді ж він прислав мені свою останню працю про Україну - велику брошуру п[ід] з[аголовком] «Das Zarentum im Kample mit der Zivilization»⁹⁴ і дуже цікавився, яке враження вона зробить на Україні.

Останній лист Сембратовича до мене помічений 25 жовтня. Лист був писаний в ліжку. Я ледве пізнав його руку, так тяжка хвороба змінила його письмо. По плевриті він переніс запалення легень, що скінчилося сухотами та завело його, молоду 30-літню людину, до могили. Але лежачи навіть на смертельному ложі, він не забував дорогої йому справи і жалівся мені: «Почавши від серпня, ми не дістали з України ані одної дописи. А нам треба особливо дописtй з поля історії, літератури та біжучих вістей».

За два місяці його не стало.

Але він стоїть у мене перед очима, з його блідим прозорим обличчям, допитливим поглядом, з його рухливістю та темпераментом справжнього журналіста, готового кинутися в бій в обороні дорогої для нього ідеї. І мені трудно погодитися з думкою, що того всього нема вже, що все те поглинула земля, байдуже, холодно, як щось непотрібне...

Та хоч зірка впала, за нею лишився довгий блискучий слід...

Чернігів

Січень 1906 р.

ФІЛЯНСЬКИЙ.⁹⁵ ЛІРИКА

(Т. I. 1906 р. CLX стор., ц. 1 карб. 50 к.)

Ми уважно переглянули книжку д. Філянського і мусимо признатися, що легше перейти велике, тільки що зоране поле, раз у раз спотикаючись на грудках, ніж перехопитись через білу пустиню тої книжки з піскуватими кучугурами віршів. Починає автор свою збірку циклом «від Екклезіаста»⁹⁶ і здається, що чорна тінь Екклезіаста впала на всі CLX римських сторін книжки, так все темне, каламутне і хаотичне в ній: і тоді, як, звівши очі догори, автор бачить «в обрах неба озій зорь», чи тоді, коли опускає їх додолу, на грішну землю, де все - і «услади», і «весілля» (веселощі?), і «серця перебор» - усе «тлін» і суєта. Густий туман навис також над 10 сторінками (XXXV-XLIV), де він виспівує хвалу господу богові і починає до нього «устами блідлими взивать», причому з тими устами діється щось непевне. Д[обродій] Філянський заявляє, що його «устами пройде сон півночі і стане серце пеленать». Взагалі поет поводиться доволі нерівно. Ось що він пише:

Я даль небес Твоїх і славлю й вихваляю,

І мудрість мудрую таємную Твою,

І лоно хвиль земних, де серцем я гадаю (,)

Пишаюсь, радуюсь, ридаю, продаю.

Будемо мати надію, що в день останнього суду господь бог простить поетові його гріхи і не згадає його віршів.

Але д. Філянський не тільки філософ і побожний чоловік. Він ще й гарячий патріот. В довжелезному вірші на стор. XLIX-LIII він описує давні могили на степах України, що сплять і разом з тим чують, «як рокіт хвиль на хвилях грає», і сумує, що ми не вміли зберегти тих могил непорушеними для своїх нащадків:

Без дум, без жалю і без муки

Ми сонним варварам науки

Даєм могил за рядом ряд,

І нам - не вернуть їх назад…

Але страшно стає од пророкування д. Філянського, коли він кінчить вірш сими словами:

І внук, наш дальній внук, чий ясногордий ум

Пролине піснею над лоном сонних дум,

Ланами рідними він пройде в ясний час,

Луни колишньої зачує сумний глас

І згадку тяжкую положить він на нари (sic!) -

Синів України безкровную отару...

Так поважно настроєний поет через 20 сторін впадає, однак, у доволі фривольний тон. Тут він навіть на диво стає ясним, як зараз побачимо:

...Жартуй... жартуй, щоб сон дівочий

Весь перемігся в ласках ночі,

Щоб каплі з сонного листа

Молили жаднії уста

І, не вмоливши, зблідли зранку (,)

Віддавши чар останки…

Та навіть такої прозорості стає поетові ненадовго. Коли читач не боїться за своє здоров’я та за свіжість голови, нехай прочитає вірші на стор. LXXIV, LXXXIII, CVI, CXXVIII, CXLI, CXLV (ми сміливо, врешті, могли б показати на стор. I-CLX).

Щоб познайомити тих читачів, які побоялись би послухатись нашої ради, з пластикою в рисункові і мелодією віршу, наводимо одну (не з гірших) невеличку річ:

Meleagrina Margaritifera

На фарчі, фарбах, на малюнках

Я бачу жарти й поци(!) лунки,

І коливання сонних віт (,)

І хвиль високих ясний слід (,)

І темінь ночі й досвіт ранній (,)

Що зве до себе жарт останній (,)

І струн вечірніх тихий ряд,

Що кличе серце сонних лад.

Кого ж під рокіт хвиль зазвала,

Під ким убрання ти скидала,

І де перлин подівся ряд -

Навіщо стану я питать?

Повне незнання мови, убогість думки і образу, механічне єднання окремих рядків віршу, брак свіжих римів! Не будемо казати вже про такі випадки, як «і буде тінь моя між вас луною линуть раз у раз» або коли поет, звертаючись до вечірньої зірки, говорить: «луною рідною в душі в мене лунаєш». Від вільного (навіть від інтерпунктації) поета годі чого-небудь більшого вимагати. Але навіть у доборі римів д. Філянський виявляє нечувану недбалість. До слова «ніч» він ні разу не може підібрати іншої рими, як «серця міч» (?) (див. стор. V, XIV, XVI, XLI, LI, LXIX, CV, CVIII). А слово «чари» раз у раз римує з недоладним «нари», хоч би ті нари були за сто миль від всяких чарів. Від таких висловів, як «оклик дум», «сонний шум» і т. ін., просто в голові паморочиться.

Ми не можемо рішити, чи д. Філянський молода ще людина, що в чаду юнацької зарозумілості сміливо кинула на літературний ринок свої перші проби пера, чи він старший чоловік, який під гнітом цензурних умов ховав десь в бюрку, до кращих часів, плоди своєї присмеркової музи. В першому разі ми могли б радити д. Філянському не спішити з виданням другого тома, аж поки його муза не вишумується, не викине за краї творчості той «сонний шум». Тільки серйозна праця над собою може дати право виступати публічно.

В другому разі - ради нема.

Книжка видана прекрасно, на дорогому гарному папері, але дивним правописом: мішанина фонетики з ярижним правописом.⁹⁷ Коректа доволі недбала.

ІВАН ФРАНКО

Шановні добродійки і добродії!

Сьогодні я хочу познайомити вас з одним з найкращих українських письменників - з Іваном Франком. Перед вами портрет Франка. Те, що ви бачите, хотів би трохи доповнити. Невеликий, хоч сильний мужчина. Високе чоло, сірі, трохи холодні очі, в лініях бороди щось енергічне, уперте. Рудувате волосся непокірливо пнеться, вуси стирчать. Скромно одягнений - він тихий і непомітний, поки мовчить. А заговорить - і вас здивує, як ця невисока фігура росте й росте перед вами, мов у казці. Вам стане тепло й ясно од світла його очей, а його мова здається не словом, а сталлю, що б’є об кремінь і сипле іскри.

Сильна, уперта натура, яка цілою вийшла з житейського бою!

Не можу забути одного образу, який врізавсь мені у пам’ять. Се було два роки назад, коли я востаннє бачився з ним. В своїй убогій хаті сидів він за столом босий і плів рибацькі сіті, як бідний апостол. Плів сіті й писав поему «Мойсей». Не знаю, чи попалася риба в його сіті, але душу мою він полонив своєю поемою.

51 рік минув вже, як під сільською стріхою, в хаті коваля Якова, недалеко од села Нагуевичі, в Галичині (в Австрії), родився Іван Франко. Сільська дитина росла серед природи. Мале хлоп’ятко по цілих днях бігало по полю, поміж високих лопухів, над невеликою річкою з високими берегами, з кам’янистим дном та з м’якими зеленими водоростями. І все, що воно бачило, здавалось йому таким прекрасним, чудним і незрозумілим. Чого сонце таке маленьке, коли казали, що воно велике? Чи в небі вирізана така маленька дірка і через те не видно цілого сонця? Чим люди бачать, і чим вони чують? Йому здавалось, що все те чоловік робить ротом. Дитина розкриває й закриває рота, заплющує очі, затулює вуха,- скрізь додивляється, над усім думає. А ввечері говорить до батька:

- Татуню, татуню! Я щось знаю.

- А що таке, моя дитино?

- Я знаю, що чоловік очима бачить.

Батько сміється.

- А вухами чує, як кудкудакає курка, а пальцями - шум.

- Як, як?

- Та так, що як не затикати вуха пальцями, то чути, як курка кудкудакає, а як затикати, то чути тільки шум.

І все його цікавить, і над усім він думає, по-своєму, звісно. Біга по полю, пасе гуси - і думає.

«Якесь воно не таке, як люди»,- кажуть про дитину сусіди. «Якесь не таке»,- думає батько і рішає оддати сина в науку, одірвати од плуга. І от, коли Іванові минуло 6 років, батько посилає хлопця до школи, в сусіднє близьке село. Тяжка там була спочатку наука! Все там було чудне, незвичайне, якісь таблички з гачками, якісь закарлючки. Учитель не стільки вчив, скільки крутив за вуха та бив по плечах. Школярі щось кричать, а Іван нічого не розуміє. «А-ба-ба-га-ла-ма-га...» - хором читають діти склади. «А-ба-ба-га-ла-ма-га»,- кричить вкупі з ними малий Франко, а сам нічого не розуміє.

Увечері батько питає:

- Ну, а чого тебе там в школі навчили?

- Вчилися «а баба галамага».

- А ти вмів?

- Таже вмів.

Проте незвичайно здатна дитина научилась в сільській школі читати по-українському, по-польському і по-німецькому. За два роки батько оддає його в город Дрогобич, в нормальну німецьку школу при монастирі. Залякана сільська дитина, нечесана, погано одягнена стає жертвою школярів і грубих, неосвічених учителів. Його б’ють, з нього сміються. В своїх оповіданнях «Schönschreiben» і «Олівець» (карандаш), що мають автобіографічний характер, Франко описав варварство тодішніх учителів. І ще тоді в дитячій душі Франка зродилась вічна вражда проти усякої неволі та тиранства, проти насильства людини над людиною. Минув рік, настав екзамен - і малий Франко здивував усіх: він опинився першим учеииком. Скоро після того у Франка вмирає батько, а мати виходить за другого. І хоч сім’я Франкова бідніє, хоч нема вже тих достатків, які були за батька, його не беруть з школи. В городі він живе у свого родича столяра, слухає розмови робочого люду, вчиться пісень, спить на порожніх скринях, приготовлених на ярмарок, або в домовині, і помагає в роботі. А на канікули - знов на селі, знов помагає в полі збирати сіно, звозити хліб. Минуло три роки - і Франка оддали в гімназію. І тут з мужицьким сином повторюється та ж сама історія, що і в нормальній школі. На Франка не звертають уваги, він цілий рік сидить десь в кутку, на «ослячій лаві», та довбає пальцями у стінах діри. Та незабаром він знов займає перше місце і вже не кидає його за весь гімназіальний курс. Науки шкільної Франко не любив. Зате читав. Шевченкового «Кобзаря» вивчив напам’ять, а як став старшим, книжка зовсім захопила його. Він читав все, що попадало під руки, без плану і без системи: Шекспіра, Шіллера, Клопштока, Гете, Гейне, Гомера, Софокла, Біблію, а з українських авторів - Стороженка,⁹⁸ Марка Вовчка, Куліша, Руданського,⁹⁹ Мирного. Любов до книжки виявляється і в тому, що з шостого класу Франко починає збирати свою бібліотеку - і за три роки заповняє велику шафу європейськими класиками. Перші спроби писати - віршем і прозою - відносяться ще до тих часів, коли Франко був у гімназії. Тоді ще почав він збирати народні пісні. Коли, скінчивши гімназію в 1875 році, молодий Франко їхав до Львівського університету, в його літературному багажі було все: і любовні вірші, і драми, оповідання, і переклади Софокла, Гомера, «Уріель Акоста» Гуцкова, «Краледворська рукопись» і т. ін.

У Львові 19-літній студент вступає до студентської громади і бере живу участь в редакції студентського журналу «Друг», де ще в р. 1874 надруковано перші вірші Франка, підписані псевдонімом «Джеджалик». Таким робом літературна праця Франка починається для нас 1874 роком.

Якою ж була література в Галичині в той час, коли почав писати Франко? Щоб краще це пояснити, вернімось трохи назад та подивімся, чим жила і інтересувалась галицька інтелігенція в 70 роки минулого віку. Цей час в Галичині був самим мертвим, як свідчать історики. Ще з кінця 60 років серед галицької інтелігенції почались суперечки, чи ми самостійний народ, чи тільки частина російського. Чи наша мова окремий «языкъ», чи «нарҍчіе» великоруського. Ці суперечки ділили людей на два ворожі табори і розкололи вкінці галицьку інтелігенцію на «москвофілів»¹⁰⁰ і «народовців».¹⁰¹ Були навіть такі, що визнавали галичан за окрему «рутенську націю», окрему од українців і великоросів. «Москвофіли» хотіли писати мовою Пушкіна, якої, звісно, не знали, а виходило у них так зване «язичіє», мішанина українського, російського і церковнослов’янського. Опріч язикових спорів, галицька інтелігенція займалася високою політикою, а та політика зводилась до того, щоб як-небудь запобігти ласки правительства, що-небудь, хоч дрібницю, випросить у нього. Це була політика рабів. Ідея абсолютизму, бюрократичне «чинопочитаніє», затхлість, байдужність до живих народних інтересів, повне безсилля в духовній сфері, схоластичність, теологічний та догматичний спосіб думання - от чим характеризується тодішня, навіть краща, частина галицької інтелігенції. Коли пізніше, в 1876 році, російський уряд видав указ, що забороняв українську літературу, це викликало цинічну радість серед галицьких священиків. Молодіж, знеохочена безконечними і безплідними суперечками про мову, без світлих традицій старшого покоління, виявляє той самий реакційний дух, ту ж інертність і нічим не цікавиться. В студентських товариствах по цілих ночах іде гра в карти.

Цікаву картину тодішніх поглядів дає Драгоманов у своїх австро-руських споминах.¹⁰² В 1873 році він пробував у Львові. До нього часто заходив тоді один галицький літератор. Розмова якось зійшла на клерикалізм.

- Я вільнодумний,- сказав літератор,- але релігія потрібна для моральності мужиків і жінок.

Коли ж йому сказали на те, що образована жінка нічим не одрізняється од мужчини, він обернувся до Драгоманова:

- Ну, скажіть мені, чи у вас завжди так буває, як я бачив отут? Зайшов я до вас у готель. Вас не було, а ваша жінка розмовляла з NN (молодим чоловіком). Оце ви підете на лекцію, чи куди, а жінка ваша може сама приймати мужчину?

- А чому ж ні?

- І ви не боїтесь?

- Чого? - питався Драгоманов, сміючись.

- Ну, я б боявся,- одказав літератор.- Я б завше боявся лишати свою жінку саму з мужчиною.

Одірваність од народу, од його життя і інтересів викликає у галицьких українців бажання створити вищу, делікатну, немужицьку літературу. Уважається добрим тоном писати тільки про бояр, князів, з життя вищих класів. Що б ви не взяли до рук з тодішньої літератури - скрізь реакційний дух, мертвота, засмічена московщиною та церковщиною мова. Ось вам зразок, як писали галичани перед Франком:

«Стихъ во честь Его Превосходительству Преосвященнҍй- шому Куръ Михайлу Лҍвицкому Митрополітҍ Галицкому, Архиепископови Львöвскому, Біскупови Каменца Подо́льского, Его Императорского Величества дҍйствительному тайному Совҍтникови, Докторови С. Богословгія и т. д. во день Святого Архистратига Михаила дня 8. Ноемврия 1838, яко во день Его высокого тезоименитства, Іосифом Левицкимъ Парохомъ Школьскимъ Диецезіи Перемыскои оу пôдножия Его Престола съ найбôльшимъ ушанованьомъ сложены.- Въ Перемышли. 1838, въ 4».

А ось трохи віршів з цього твору.

Пріятнымъ чувствомъ упоенный,

Вхожу въ отечественный градъ:

Се, холмъ я вижу возвышенный,

Где церковь - матерь Рускихъ чадъ.

Днесь мҍсце горде, где предь вҍки

Стоялъ монаховҍ бҍдный домъ,

Котри, покинувҍ человҍки,

Творца превозносили въ немъ.

Насупротивъ высокій замокъ,

Который основалъ нашъ Левъ:

Се славы Рускои уламокъ,

Счо мҍстить при собҍ Пелтевъ.

Лиха то доля такъ хотҍла,

Счобъ Галичъ древній градъ пропалъ;

Вось где Романа и Данила

Зо злата кутый Тронъ стоялъ.

Вразъ зъ долею головна мҍста,

Притемнился цвҍтущъ Крылосъ;

Геть запустҍла и Пречиста,

Не булъ въ ней пастырскій приносъ.

В літературних напрямках скрізь панує польська романтика, підмішана німецьким сентименталізмом XVIII віку. З новішою європейською літературою ніхто не знайомиться, демократичний напрям тодішньої російської літератури до них не доходить. Взагалі галичани з тих часів мали на літературу чудні погляди. «Одні вважали літературу,- пише Франко у своїх споминах,¹⁰³ - забавкою і жадали од неї поперед усього легкості і забавності. Для других се мала бути школа панського життя і аристократичних манер і через те [їх] різало по душі всяке хоч крихітку різке змалювання справжнього життя, особливо мужичого. А всі разом вважали літературу за найкращий спосіб моралізувати народ. Для того література повинна, на їх думку, представляти людей вищих, ідеальних, таких, якими повинні бути всі. І мова повинна бути делікатна, без грубих, мужицьких, вульгарних слів». Отже, не диво, що перша повість, яку пише Франко для журналу «Друг» (ця повість називається «Петрії і Довбущуки»), не дуже далеко одійшла од тодішньої галицької белетристичної продукції. Буйна фантазія молодого письменника, розпалена фантастичними оповіданнями німецького белетриста Гофмана, знаходить широкий простір у тій першій Франковій повісті. Тут повно всякого страхіття, розбійників, заклятих скарбів, привидів, душогубства і оживаючих мерців. Але, невважаючи на те, що цею повістю Франко оддав данину тодішній літературній школі, ми бачимо в ній вже й соціальні мотиви, добачаємо зародок того таланту, що незабаром розвився так пишно у других творах Франка.

В перші роки студентського життя Франка сталась одна важна подія, яка мала велике значення для цілої Галичини і особливо для Франка. Політичні обставини викинули з Росії професора Київського університету Михайла Драгоманова, і він емігрував за границю. Свій світлий розум, свою величезну наукову ерудицію Драгоманов цілком оддав українській справі. Його критичні статті «кидали нове світло на нашу минувшину, одкривали нові горизонти, вчили розуміти нашу історію і нашу теперішність, вникати в інтереси живих людей, розуміти і любити їх. Уся його робота була одною великою проповіддю невтомної праці для добра і розвитку нашого народу. З ясним, тверезим, трохи скептичним розумом, ворог усякої фрази, всякої фальшивості і ненатуральності, Драгоманов у своїх статтях, а ще більше в листах до галичан старався привчити їх читати, студіювати, відучував їх од пустої фразеології і трати часу, будив охоту до реальної роботи. Він звертав увагу на насущні потреби народу, на застій у політичнім житті, на неуцтво галичан. Його статті і листи - то були для великої більшості галичан мов удари батога; вони пекли і боліли, часом били невинуватих, бували несправедливі, але завжди змушували думати, будили совість».¹⁰⁴

Під вплив Драгоманова, як я вже сказав, попав і Франко. І вже в половині 1876 р. він виступає з першими не фантастичними, а реальними оповіданнями «Лесишина челядь» і «Два приятелі», а ще через рік друкує образки з життя робітників під заголовком «Борислав». Коли пригадаємо собі те фарисейство, в якому вихована була тодішня інтелігенція, коли згадаємо, як тісно і самовільно розумілося те, що дозволено і не дозволено в літературі,- тоді урозуміємо ту бурю гніву, яку викликав Франко серед галицьких читачів своїм новаторством. Ті №№ журналів, в яких були надруковані оповідання Франка, одсилались назад в редакцію з непристойними написами: «Чи сказився?» - писав один. «Не смійте мені присилати такої гидкої макулатури»,- сердився другий. «Возвращается обратним шагом к умалишенным»,- надписував третій. Але повороту для Франка вже не було.¹⁰⁵

Року 1877 з Франком сталася пригода: його й цілу редакцію «Друга» арештовують. «Безтолковий процес,- пише він,- котрий упав на мене,¹⁰⁶ як серед вулиці цегла на голову, і котрий скінчився тим, що мене засудили, хоч у мене не було за душею й тіні того гріха, який мені закидували (ані тайних товариств, ані соціалізму; я був соціалістом по симпатії, як мужик, але далекий був від розуміння, що таке соціалізм науковий) - був для мене страшною і тяжкою пробою. Дев’ять місяців, пробутих у тюрмі, були для мене мукою. Зо мною поводились, як з звичайним злодієм, посадили між самих злодіїв та волоцюг, котрих бувало в одній камері зо мною по 14-18, перекидували з камери до камери при ненастанних ревізіях та придирках (се, бач, за те, що я «писав» - записував на случайно роздобутих картонках паперу случайно роздобутим олівцем - пісні та приповідки з уст арештантів або й свої вірші), а кілька тижнів я просидів у такій камері, що мала тільки одно вікно, а містила 12 людей, з котрих 8 спало на лавці, а 4 під лавкою, бо не ставало місця. З протекції, для свіжого повітря, арештанти відступили мені «найкраще» місце до спання - під вікном проти дверей, а що вікно задля задухи мусило бути день і ніч відкрите, і до дверей продувало, то я щорання будився, маючи на голові повно снігу, навіяного з вікна».

Та не краще, а може, й гірше жилось Франкові, коли він вийшов з тюрми. Лояльні галичани, боязливі, залякані, одвернулись від нього, мов від прокаженого. Викинули його з «Просвіти», не дозволили приходити до «Бесіди» - українського клубу, а ті, що хотіли мати з ним яке діло, робили це тайно і обережно, щоб ніхто не побачив. Тільки невеликий гурток молоді не цурався його. А проте Франко, переживаючи цей важкий час свого життя, не опускає рук. Ходить на лекції до університету, видає вкупі з приятелем своїм, М. Павликом, часопис «Громадський друг», пише оповідання, задумує цілий цикл новел, в яких хоче списати всі боки життя простого люду і інтелігенції: відносини економічні, освітні, юридичні, політичні і т. ін. Пише в польських часописах і газетах, перекладає поеми Гейне, «Фауста» Гете, «Каїна» Байрона, Шеллі і др. Та не минуло ще й двох літ цеї кипучої праці на волі, як Франка знов арештували і посадили на три місяці до тюрми.

Випустивши з тюрми, його, слабого, в гарячці, одсилають пішки з поліцейським додому на село, причім волочать його по етапах, з тюрми до тюрми; в дорозі, змочений великим дощем, Франко заслаб ще дужче, пролежав удома тиждень в дуже важких обставинах, а далі подавсь до г. Коломиї, щоб звідти дістатись до свого приятеля, з яким сидів у тюрмі. В Коломиї прожив він тиждень в гостинниці, де написав свою повість «На дні», в якій змалював тюрму в Дрогобичі. Важкий був для Франка той тиждень! Останні три дні прожив він трьома центами (2 коп. на наші гроші), знайденими над Прутом на піску, а коли й тих не стало, замкнувся в кімнаті і півтора дня лежав в гарячці і голоді, ждучи смерті. Тут його рятує від смерті один з його товаришів і забирає з собою на село, де Франко, спочиваючи, прожив кілька тижнів. Але й там видюче око адміністрації постерегло небезпечного злочинця. Вона наказала жандармам приставити Франка назад до Коломиї, а що у Франка не було грошей на підводу то жандарм, ще слабого, в літню спеку, погнав його до Коломиї пішки. «Тяжка се була дорога,- пише Франко в своїй автобіографії,- після котрої мені на обох ногах повідпадали нігті на пальцях».

Коли побачили, що у Франка є паспорт, його пустили на волю. Франко вернувся до Львова і знов записався на університет.

З того часу, борючись з бідою й не маючи часто-густо чого їсти, Франко з дивною енергією проявляє різносторонню діяльність на всіх полях літератури, загартовує свою волю в боротьбі за кращу долю покривдженого, такого близького йому, робочого люду, навчається

Проти рожна перти,

Проти хвиль плисти,

Сміло аж до смерти

Хрест важкий нести…

Почавши з 1881 року він видає або пише у періодичних виданнях: «Світ», «Літературно-наукова бібліотека», «Народ», «Житє і слово» і др., пише повісті, драми, оповідання, вірші та статті наукового та публіцистичного змісту і заповняє ними мало не всі українські періодичні видання, містить кореспонденції, статті і переклади з чужих мов у польських та російських часописах, піддержує зносини з «Вольным словом»¹⁰⁷ в Женеві - взагалі визначається незвичайною плодовитістю, різностороннім талантом і науковою ерудицією.

Весною 1886 р. Франко приїздить до Києва і тут жениться, а через рік вступає, як один з редакторів, до польської газети «Kurjer Lwowski», де й вибув, як сам говорить, «десятилітню панщину». Заробляючи, аби тільки не вмерти з голоду, Франко за цей період в значній мірі одірваний був од української літератури, і це для нас велика втрата, тим більша, що в той час талант виріс, зміцнився, набрався сили. Але, на щастя, його викинули з редакції «Кур’єра» за статтю про Міцкевича, якого він назвав поетом зради. Року 1889 Франка ще раз садять до тюрми, де він пробув 2 ½ місяці. Та нема лиха без добра! Ближче познайомившись з тюрмою та її життям, Франко міг написати такі чудові речі, як оповідання «До світла», «Тюремні сонети» і т. ін.

Кипуча, невгомонна натура Франкова не могла вміститися в рамки самої літературної роботи. Року 1890 він, вкупі з другими, засновує радикальну партію, стає на її чолі і видає партійний орган «Народ». Тут він містить багато блискучих публіцистичних і програмових статей і, стоячи на сторожі «мужицьких» інтересів, викликає часом цілу бурю серед громадянства своєю гострою критикою тодішньої «неполітичної політики» «народовців».

Доводиться просто дивуватися, коли цей борець, поет, белетрист і публіцист знаходить ще час для серйозної наукової роботи! А тим часом се факт. Ще кінчаючи свою науку в Віденському університеті у відомого вченого професора Ягича,¹⁰⁸ Франко почав готуватися до професури - іменно на кафедру української літератури. З-під його пера вийшов цілий ряд солідних наукових праць, як: «Іван Вишенський і його твори», докторська дисертація «Варлаам і Йосафат» і багато спеціальних статей в різних журналах: «Записки Наук[ового] тов[ариства] ім. Шевченка», «Житє і слово», «Літ[ературно]-наук[овий] вісн[ик]» і в окремих виданнях.

Нарешті його мрії мали здійснитись. Року 1895 він блискуче прочитав у Львівському університеті вступну лекцію на тему «Наймичка» Тараса Шевченка» - і професорська колегія обрала його доцентом, але адміністрація не затвердила Франка. А проте заслуги Франка на полі науки такі значні, що Петербурзька і Празька Академії наук обрали його своїм членом, а Харківський університет дав йому почесний докторський диплом.

Літературна продуктивність Франка така велика що ще 9 літ тому назад, коли святкували 25-літній ювілей його літературної діяльності, один список його творів займав цілу книжку на 127 сторінок.

Тепер Франко, 50-літній сильний мужчина, всі сили свої оддає українській літературі і науці і ще немало може зробити для рідної культури. На його творах, в його ідеях виховалось уже ціле покоління. І хоч тепер, дякуючи Франковій праці, стало трохи ясніше, все ж темрява ще й досі густа і не раз завдає рани благородному серцю.

«Не люблю Русі-України!» - вирвалось колись із уст Франкових, і не дивуєшся цьому, читаючи його одповідь усім тим, хто підхопив цей крик наболілого серця і кинув його в лице Україні.

Ти брате, любиш Русь,¹⁰⁹

За те, що гарно вбрана,-

Я ж не люблю, як раб

Не любить свого пана.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Ти, брате, любиш Русь,

Як хліб і кусень сала,-

Я ж гавкаю раз в раз,

Щоби вона не спала.

Ти, брате, любиш Русь,

Як любиш добре пиво,-

Я ж не люблю, як жнець

Не любить спеки в жниво.

Ти, брате, любиш Русь

За те, що гарно вбрана,-

Я ж не люблю, як раб

Не любить свого пана.

Бо твій патріотизм -

Празнична одежина,

А мій - то труд важкий,

Гарячка невдержима.

Ти любиш в ній князів,

Гетьмання, панування,-

Мене ж болить її

Відвічнеє страждання.

Ти любиш Русь, за те

Тобі і честь і шана,-

У мене ж тая Русь -

Кровава в серці рана.

Ти, брате, любиш Русь,

Як дім, воли, корови,-

Я ж не люблю її

З надмірної любови…

Я ще раніше сказав, що Франко явився новатором у галицькій літературі. Не тільки в формі, в літературній манері, а і в своїх відносинах до фактів життя, які він малює. Село цікавить його не з етнографічного боку, як попередніх письменників, він не ідеалізує сільського життя. Його інтересують соціальні і економічні сторони того життя, гніт, страждання і всяка кривда. Наскрізь гуманний, чоловічний - Франко оддає своє серце і всі свої симпатії тим, хто в «поті чола» добуває хліб не тільки собі, але й другим, тим, що самі не роблять. Ще в поемі «Панські жарти», написаній за молодих літ, Франко малює нам картину економічної залежності селян од пана; в оповіданні «Лесишина челядь» і др.- важку, невсипущу працю хлібороба задля шматка хліба. Але з часом на очах Франка відбувається важний соціальний процес. Процес росту капіталізму, побіди капіталу над працею. Коли перше, за панщини, експлуатація селянина була в стадії, так сказати, «натурального» хижацтва, то при зрості капіталізму вона приймає форми гострої, смертельної боротьби. Капіталізм висовує вже свої пазури, вони ростуть і загострюються. На село йдуть походами нові експлуататори, опутують селянина довгами, забирають його хату, землю. Вони захоплюють у свої руки промисли, ставлять фабрики, як павук павутиння, скрізь розстелюють свої сіті. Вчора хлібороб, хазяїн, а сьогодні пролетарій-селянин неминуче попадає у ті сіті і гине в нерівній боротьбі. Бо чи ж може бути інакше! Скрізь темнота, нужда, «села бідні, сірі, з головатими вербами при дорозі, з обламаними садками, болотяними вигонами, обскубаними сірими стріхами, пообвалюваними тут і там плотами». А в хаті не краще:

На стіні розвішані довкола¹¹⁰

Дерев’яні давні богомази:

Страшний суд, Варвара і Микола,

Чорні вже від диму, як від мази.

Тільки й всього християнства в хаті.

Але є й письменства в ній познаки:

Там, під сволоком, завитий в шматті

Лист небесний, писаний бог зна ким.

Йосифнянський наказ панщизняний,

Прадідівський квит на тридцять буків,

Діда скарга за грунтець забраний,

Батьків акт ліцитаційний драний...¹¹¹

Одно зостається - або в сіті до павука, або еміграція до Бразілії.

В цілому ряді оповідань: «Борислав», «Boa constrictor», «Яць Зелепуга», «Полуйка», «Вівчар» і др. Франко змальовує нам широкі і страшні картини життя робітників, картини, що нагадують часом Дантове¹¹² пекло. Особливо цікаві його бориславські оповідання. Борислав - це село в Галичині, де добувають нафту (нефть) та земляний віск. Там під землею, в шахтах, в глибоких ямах, серед задухи і смороду, од яких крутиться голова, працюють у темряві тисячі робітників; ллють піт, стогнуть і гинуть. Весь Борислав - одна смердюча яма. Там важка праця, малий заробіток, бруд, п’янство, розпуста, погана їжа і погана горілка, всякі хвороби; там людина гірше скотини, там брат на брата здіймає ніж, там чад і вічне пекло. А з цього всього пливуть золоті річки і спадають в кишені тим, хто сам не робить, всяким хижакам-експлуататорам. Франко виводить перед читачем цілу портретну галерею таких хижаків - з залізною волею, з звірячими кровожадними інстинктами, сухих, упертих і безсердечних. Гава, Бовкун, Гершко Гольдмахер, Шміла, Шварц і т. д.- ціла стая хижих птахів, що, як образно каже Франко, «полощуть кров’ю рот». Ніщо не спиняє їх: вони грабують, підпалюють хати і гублять людей, аби їм була од того користь. Всю свою ненависть до хижацтва Франко сконцентрував в образі орла-беркута:

Я не люблю тебе, ненавиджу, беркуте!¹¹³

За те, що в грудях ти ховаєш серце люте,

За те, що кров ти п’єш, на низьких і слабих

З погордою глядиш, хоч сам живеш із них,

За те, що так тебе боїться слабша тварь...

Малюючи в цілому циклі бориславських оповідань війну поміж капіталом і працею, Франко не може залишитися тільки холодним, об’єктивним обсерватором. В тих оповіданнях ви бачите більше самого Франка - Франка-борця, який не криє своїх симпатій і антипатій, борця, що часом перемагає в нім артиста. Бо «лиш боротись - значить жить!».¹¹⁴ А разом з тим в тих оповіданнях розсипані, як і в природі, розкішні картини, ясні, повні сонця, повітря і красок пейзажі, проходять живі люди, ярко змальовані в світлі тонкого психологічного аналізу.

В оповіданнях «На дні» і др., в своїх «Тюремних сонетах» Франко дає нам страшну і захоплюючу по своїй реальності картину «дна» - тюрми. Але й тут гуманне, чутливе серце поета вміє знайти краплину людського навіть в такому тупому і дикому представникові низин суспільності, як Бовдур, що «на дно суспільного гніту не принесли з собою нічого, нічого: ні думки ясної, ні споминок щасливих, ні блискучої, хоч би обманливої надії». Боліючи душею над темнотою і недолею свого українського народу, Франко в оповіданнях з єврейського та циганського життя,- як «До світла», «Сурка», «Цигани» - проповідує любов

До всіх, що ллють свій піт і кров,

До всіх, котрих гнетуть окови.¹¹⁵

У нього нема шовінізму: люди діляться на два табори: на кривдників, проти яких він гострить як меч своє слово, і покривджених, яким він оддає своє серце.

Здавалось би, що авторові грізної, понурої картини життя працюючих у «поті чола» недоступні ясні і ніжні образи. А подивіться, з яким теплим, сердечним чуттям, з якою любов’ю малює він дітей. Доволі пригадати оповідання «Малий Мирон», «Грицева шкільна наука», «Мій злочин» і інші, доволі згадати написані їм для дітей казки і вірші - і стане ясним, що борець вміє бути голубом. Франко наче спочиває на дітях од моря сліз і горя, співцем яких він зробився.

Любима форма, в яку Франко одягає свої прозаїчні твори,- се короткі оповідання, котрі йому найбільше удаються. Але він пише і великі повісті. В історичній повісті «Захар Беркут», з часів нападу монголів на Карпатську Русь в 1241 році, його цікавить боротьба двох елементів: гордого, егоїстичного боярства, що живе тільки для себе, для своїх вузьких, класових інтересів, з нижчим, біднішим класом народу, який обстоює і боронить громадські інтереси, не спиняючись перед жертвою для загального добра. Тут ми маємо широкі картини в історичній перспективі, масу описів тодішньої культури і звичаїв, але побіда альтруїзму над класовим егоїзмом, якою кінчається повість, здається нам утопічною і не зовсім натуральною. Більш вдатні повісті Франка з теперішнього життя - «Основи суспільності», «Перехресні стежки», «Для домашнього огнища». Тоді як в дрібних оповіданнях ми найчастіше бачимо селян, робітників, ремісників, цілий ряд людей, що добувають хліб собі та й другим, в сих повістях своїх Франко знайомить нас з тими, на кого працюють ті люди - з буржуазними сферами та з інтелігенцією. Польська аристократія з своєю вузькою мораллю і голим цинізмом в «Основах суспільності» і в повісті «Для домашнього огнища», робота інтелігента серед темної народної маси в «Перехресних стежках» - його психіка, успіхи, сумніви та розчарування - от що служить темою більших Франкових повістей. Гарно задумані, написані з великим розмахом, з прекрасними деталями, вони часто не задовольняють читача: рядом з високоталановитими сторінками попадаються бліді, нецікаві, так наче робота робилась наспіх, аби скінчити.

Реаліст в кращому розумінні сього слова, Франко в своїх прозаїчних творах любить спинятись на двох темах: 1) боротьба капіталу з працею і її обстанова; 2) пробудження людського чувства у людей, які здаються зовсім пропащими.

Інтерес до цеї останньої теми говорить нам, що Франко має велику віру в людей.

В одному з своїх віршів поет каже:

Хоч порох чоловік, та вірю я в той порох.¹¹⁶

Я твердо вірю в труд його могучий,

В ті міліони невсипущих рук,

І твердо вірю в людський ум робучий

І в ясний день по ночі горя й мук.

Бо не люди винні. Вони такі, якими зробили їх історичні і соціальні умови життя:

Не в людях зло, а в путах тих,¹¹⁷

Котрі незримими вузлами

Скрутили сильних і слабих

З їх мукою і їх ділами.

Разом з вірою в людину в душі Франковій живе віра в світлу будучність для нашої землі. Воно прийде, те нове життя, прийде у світ нове добро, треба тільки розбити тверду скалу неправди і пробитись до світла, хоч би довелось вкрити кістками шлях до нового життя. Могутнім акордом лунає та свята віра у Франковому вірші «Каменярі».

Щоб прийшло на землю сподіване щастя, треба великої праці. Щастя не дається дурно. Треба забути свої вигоди, свої дрібні інтереси, треба загартувати в собі волю - зробити руки свої сильними, голову світлою, серце гарячим. А се не легко. Навіть такі сильні натури, як Франко, відчувають се, і в одній з своїх поетичних молитов поет кличе до матері-землі:

Земле, моя всеплодющая мати,¹¹⁸

Сили, що в твоїй живе глибині,

Краплю, щоб в бої сильніше стояти,

Дай і мені!

Дай теплоти, що розширює груди,

Чистить чуття і відновлює кров,

Що до людей без граничную будить,

Чисту любов!

Дай і вогню, щоб ним слово налити,

Душі стрясать громовую дай власть,

Правді служити, неправду палити.

Вічну дай страсть!

Силу рукам дай, щоб пута ламати,

Ясність думкам - в серце кривди влучать,

Дай працювать, працювать, працювати,

В праці сконать!

Тим-то Франко так цінить, так дорожить тим святим непокоєм, що живе в душі благородних натур і не дає їм заснути.

Не покидай мене, пекучий болю,¹¹⁹

Не покидай, важкая думо-муко

Над людським горем, людською журбою! -

кличе Франко в іншому місці.

Але людина, яка б вона сильна не була, не може жити самою боротьбою, самими громадськими інтересами. Трагізм особистого життя часто вплітається в терновий вінок життя народного. У Франка є прекрасна річ - лірична драма «Зів’яле листя». Се такі легкі, ніжні вірші, з такою широкою гамою чувства і розуміння душі людської, що, читаючи їх, не знаєш, кому оддати перевагу: чи поетові боротьби, чи поетові-лірикові, співцеві кохання і настроїв.

Ось один з тих віршів:

Чого являєшся мені

У сні?¹²⁰

Чого звертаєш ти до мене

Чудові очі ті ясні,

Сумні,

Немов криниці дно студене?

Чому уста твої німі?

Який докір, яке страждання,

Яке несповнене бажання

На них мов зарево червоне

Займається і знову тоне

У тьмі?

Чого являєшся мені

У сні?

В життю ти мною згордувала,

Моє ти серце надірвала.

Із нього визвала одні

Оті ридання голосні -

Пісні.

В життю мене ти й знать не знаєш.

Ідеш по вулиці - минаєш,

Вклонюся - навіть не зирнеш

І головою не кивнеш.

Хоч знаєш, знаєш, добре знаєш,

Як я люблю тебе без тями,

Як мучусь довгими ночами,

І як літа вже за літами

Свій біль, свій жаль, свої пісні

У серці здавлюю на дні.

О ні!

Являйся, зіронько, мені

Хоч в сні!

В життю мені весь вік тужити,

Не жити,

Так най те серце, що в турботі,

Неначе перла у болоті,

Марніє, в’яне, засиха,-

Хоч в сні на вид твій оживає,

Хоч в жалощах живіше грає,

По-людськи вільно віддиха,

І того дива золотого

Зазнає щастя молодого -

Бажаного, страшного того

Гріха!

Взагалі Франко - лірик високої проби, і його ліричні вірші просяться часто в музику. Деякі з них і справді положено на голос Лисенком і другими.

Я хотів би скінчити свій реферат - а мені трудно розстатися з Франком, бо я так мало сказав про нього. Така колосальна фігура заслуговує на більшу увагу, потребує більшої праці. Але я був би дуже щасливий, коли б отсих кілька моїх слів змогли викликати у вас інтерес до Франка, і ті, хто його не читав ще, самі познайомились з борцем-поетом. Тоді до них заговорив би могучим голосом сам Франко, заговорив би не моїми блідими словами, а своїм дзвінким, як кованим, словом. Тоді він розгорнув би перед ними все багатство своєї душі, всю красу свого таланту і загрів би їх вогнем свого неспокійного, великого духа!

СТАТТІ З ГАЗЕТИ «ВОЛЫНЬ»

СВЕТ И ТЕНИ РУССКОЙ ЖИЗНИ

I

Скучно живется обывателям «медвежьих уголков»!

Нет ни общественных, ни умственных интересов, нет здоровых облагораживающих развлечений, нет той пульсации жизни, какая присуща культурным нациям и странам...

Мертвое, сонное царство!..

Но и в этом «царстве сна» живут люди, жаждущие отвлечься от давно прискучившей обыденщины, потешить себя развлечениями, созданными домашними средствами.

И какие иногда уродливые, дикие формы принимают эти развлечения!

Вот вам картинка подобной «забавы», воспроизведенная корреспондентом из с. Павлово (Нижегород[ской] губ[ернии]).

Полюбуйтесь: «К числу зимних развлечений, особенно практикующихся у нас, относятся,- повествует корреспондент,- травля петухов, гусей и особенно собак. Петухов для травли любители приносят даже из села Тумботина, отстоящего от Павлова в 5 верстах. Особенное же внимание павловцев привлекает травля собак. Травли по большей части происходят на льду, на речке Тарке. Обыкновенно собирается большая толпа, образует из себя круг; между тем, владельцы собак выпускают их в круг из-под тулупов. Собаки моментально впиваются друг в друга. Приятнее этого зрелища для павловцев и нет. Они с замиранием сердца наблюдают, как собаки рвут одна другую. Павловской интеллигенции необходимо позаботиться о более культурных развлечениях для народа. Иногда приходится разнимать водою. На собак, так же как и на петухов и гусей, ставят деньги.

Не прочь иногда павловцы позабавиться и таким образом: пойманную крысу приносят к берегу реки Оки, обливают ее керосином, зажигают ее и пускают по льду и любуются, как страдает бедное животное».¹²¹

Да, следует интеллигенции позаботиться о более культурных развлечениях для народа.

Но далеко ли ушла наша деревенская интеллигенция (об исключениях не говорим) от диких вкусов темного, неразвитого народа? Чему может научить, что может сделать для поднятия уровня села такой, напр., интеллигент, о котором корреспондент «Харьков[ских] губ[ернских] вед[омостей]»¹²² сообщает следующую историю: «Один из помещиков Харьковской губернии отлучился на днях в Харьков, а оставшийся в имении управляющий решил «с треском» отпраздновать свои именины и задал в барской усадьбе пир. Часу во втором ночи разгоряченной фантазии управляющего вспомнилось описание «боя быков в Испании», и он пожелал потешить себя этим зрелищем. С этой целью он приказал псарю привести в сарай молодого бугая и устроить с последним бой по примеру испанского. Выпивший псарь согласился, и зрелище началось. Привели бугая, и псарь, по примеру тореадора, вместо красного платка, стал размахивать перед бугаем рядном, а выступивший на сцену конюх, вооружившийся за неимением копья - шилом, дразнил бугая. Минут пять бугай стоял, опустив голову, и не двигался. Наконец, «пикадор»-конюх сильно уколол бугая шилом, и последний стремглав бросился на импровизированного тореадора и основательно помял ему бока, а затем, лягнув удачно задними ногами в нос «пикадора», хватил рогами по животу управляющего так сильно, что его пришлось отправить в земскую больницу. Волостной писарь, не удостоившийся приглашения на «бал» и «бой быков», из мести возбудил дело о «неблагородности деяний» и закончил свой донос словами: «По российским законам, бой быков в России не должен быть прививаем».

Поневоле воскликнешь: «o tempora, o mores!»¹²³

* * *

К отрадным светлым явлениям нашего времени следует отнести устройство доступных спектаклей для народа. Народный театр, правильно и умело организованный, явлется тем ремедиумом, который как раз пригоден для больных дикостью и некультурностью масс. Будучи еще недавно, на днях, явлением спорадическим, он в последнее время заметно разрастается, привлекает к себе, с одной стороны, лучшие силы интеллигенции, с другой - симпатии простого народа. Но для того, чтобы народный театр принес ту сумму пользы, какую он может и должен принести, необходимо, чтобы пьесы, входящие в репертуар народного театра, были написаны понятным, родным для народа языком. У нас, в Малороссии, народный театр должен быть малорусским. В таком смысле единогласно высказались на московском съезде сценических деятелей¹²⁴ все компетентные лица. А между тем, зачастую в южнорусских губерниях в репертуар народных театров входят такие пьесы, как «Женитьба» Гоголя, водевили вроде «Не спросясь броду, не суйся в воду»¹²⁵ и т. под., мало понятные нашему народу и по языку, и по обстановке.

* * *

В заключение поделимся с читателем следующей картиной из деревенской жизни в Саратовской губ.: «Недавно в с. Сестренках, Камышинского уезда, сельский сход отказал в жаловании причту. В октябре в это село приезжали по этому поводу, по просьбе причта, из Камышина о. благочинный и земский начальник с целью убедить крестьян платить по-прежнему жалованье причту. Был собран полный сход. Земский начальник обратился к «миру» с следующим вопросом: желают ли крестьяне по-прежнему платить жалованье причту? на что сход, по слов[ам] «С[аратовского] д[невника]»,¹²⁶ единогласно ответил отрицательно. Земский начальник и о. благочинный старались повлиять на крестьян в обратном смысле, но безуспешно. Тогда земский начальник, не удовлетворившись «голосовым отказом», распорядился, чтобы желающие платить отошли направо, а нежелающие - налево. Почти все крестьяне, за исключением двух-трех, перешли на левую сторону. Тогда зем[ский] нач[альник] заявил, что церковь «запечатается», что духовенства у них не будет и что они будут причислены к другой церкви. Впрочем, угроза эта не приведена в исполнение: церковь не запечатана и до сего времени».

Где здесь свет и где тени, предоставляем судить самому читателю.

II

Невероятную, но в высшей степени интересную историю из адвокатской жизни передает какой-то случайный корреспондент «Приазовского края».¹²⁷ Рассказ ведется от имени известного адвоката Плевако,¹²⁸ ездившего на защиту в наш край из Москвы. Все переданное газетой трудно поддается вероятию, но предоставим слово самому Плевако.

«Возвращаясь из Киева в Москву,- рассказывал г. Плевако,- я по дороге познакомился с одним присяжным поверенным, который уговорил меня заехать в городок, где он проживал, чтобы выступить защитником по делу крестьян, обвинявшихся в бунте против соседнего помещика, местного магната. При этом коллега предупредил меня, что дело это совсем безнадежно, так как состав присяжных заседателей состоит из помещиков, безусловно враждебно настроенных против крестьян, и что в числе этих помещиков есть только один - из присяжных поверенных, на которого можно надеяться. Приехали мы в город. Коллега поместил меня в квартире того самого присяжного поверенного, который попал в список присяжных заседателей. Я заявил, что вычеркну его из списка уже по тому одному, что стою у него на квартире. Посыпались горячие возражения, но я все-таки настоял на своем. Утром в день разбора дела прихожу в суд. Потерпевший помещик и другие свидетели, тоже помещики, сидят в одной комнате с судьями; все знакомы и, по-видимому, даже приятели между собою. Ну, дело, вижу, плохо. Тем не менее представляюсь и, вступив в общий разговор, вытрушиваю перед ними весь свой запас всевозможных анекдотов. Пред началом заседания я с председателем и членами суда чувствую себя уже приятелем; вижу, что и они ко мне относятся симпатично.

Начался разбор дела. Присяжные заседатели оказались все решительно помещиками; свидетели - тоже помещики. Дело прямо безнадежно; только чудом и можно было спасти. И стал я «чудить». Я повел допрос свидетелей так, что и свидетели-помещики, и присяжные заседатели-помещики начали на меня злиться, и злиться до потери самообладания. Один из этих свидетелей, чванный такой господин, рассказывает, что подсудимые оскорбили его честь: один из них ударил даже по щеке... лошадь, на которой он сидел верхом.

- Вы говорите, свидетель,- спрашиваю я,- что вас подсудимый ударил по щеке?

- Не меня,- с негодованием говорит свидетель, а мою лошадь.

- У вашей лошади, значит, щеки есть? Хорошо. Вы лично себя считаете оскорбленным или вашу лошадь? Я не могу понять, какое отношение имеет ваша честь к чести вашей лошади?

Присяжные заседатели вышли из себя. Встает старшина и, обращаясь к председательствующему, говорит, что защитник непозволительно себя держит, что он оскорбляет свидетелей и их, присяжных, так как они также дворяне и помещики и не желают, чтобы издевательство продолжалось дальше. Прежде чем председательствующий успел мне что-нибудь сказать, я встал и сделал вид, что хочу о чем-то спросить его.

- Что вам угодно? - спрашивает он меня.

- Я хотел бы только знать,- отвечаю я,- к вам, как к председателю, должен я относиться здесь или же к старшине присяжных заседателей, которому вы, по-видимому, уступили на время власть председателя?

Председатель вспылил и обрушился на старшину: «Здесь я председатель, и я сам слежу за тем, кто как себя должен вести! Потрудитесь сесть и не позволять себе больше ничего подобного».

При дальнейших расспросах свидетеля я успел ввернуть замечание, что бывает иногда так: хочет человек оборвать кого-нибудь, а глядь, его же самого оборвали. Понятно, что все мое поведение восстановило против меня присяжных заседателей до невозможности.

Начались прения. Прокурор произнес обвинительную речь. Дошла очередь мне говорить. Встаю и говорю, что я вполне присоединяюсь к мнению г. прокурора: «Подсудимые, безусловно, достойны быть обвиненными и наказанными. Не имея никаких контрактов и условий в кармане, они вздумали бунтовать и требовать то, что им было обещано на честное слово. Они, безусловно, глупы; они еще верят в честное слово помещиков, когда его давно уже не существует. Их надо обвинить, хотя бы для того, чтобы не нашлось в будущем других глупцов, верящих в честное слово. Надеюсь, г. присяжные заседатели, что вы вынесете им обвинительный вердикт без всякого снисхождения».

Присяжные заседатели «послушались» меня и... оправдали всех подсудимых. Этого мало. Так как помещики были заранее уверены в том, что подсудимых обвинят, то заказали роскошный обед для всех собравшихся в городе помещиков. На этот обед после окончания процесса попал и я».

Неправда ли, как все это интересно и характерно?!

* * *

Если читатель посмеется над только что приведенной картинкой, то, может быть, ему взгрустнется по поводу посмертной исповеди многострадальной провинциальной газеты.

Одна из провинциальных газет - «Волжско-Донской листок»,¹²⁹ выходивший в Царицыне,¹³⁰ покончил свое существование. Заявляя об этом, редакция выражает уверенность, что «Волжско-Донской листок» может умереть со спокойной совестью, так как исполнил свой долг настолько добросовестно, насколько позволяли ему окружавшие его условия. Появившись назад тому 13 лет, он встретил почву совсем не подготовленную для печатного слова. Царицын представлял тогда собою город с слабо развитою интеллигентною жизнью, с весьма ограниченным кругом читателей. Редакция «Вол[жско]-Донск[ого] листка» во многом напоминала собою редакцию американской газеты, появившейся в малонаселенных прериях: редактор газеты в то же время был и главный сотрудник, исполняя нередко обязанности репортера, корректора и экспедитора. Сотрудников не было, а если являлись, то приходилось от них отмахиваться. Местное общество относилось к органу печати скорее с любопытством, чем с сочувствием, и как бы говорило: «Посмотрим, голубчик, как ты провалишься с треском». Далее, первый по времени цензор, не жалея красного карандаша, предрекал «Волжско-Донскому листку» скорую гибель. Столичная печать и, в особенности, некоторые провинциальные публицисты постоянно попрекали газету убожеством и т. д. Безотрадная, но характерная картина почти всей провинциальной печати.

Да, невеселая картинка!

III

Помнится, один из педагогов в своем учебнике, одобренном кем следует для употребления в школах, поучает молодое поколение, что инородцы навсегда останутся пасынками России.

Как это ни дико звучит в наш век, век гуманизма и толерантности, однако приходится сознаться, что инородцы, живущие на наших окраинах, представляют из себя пасынков если не России, то по крайней мере судьбы.

Стоит лишь вспомнить картину современного быта северных инородцев, рисуемую газетой «Сибирь»:¹³¹ голод, обеднение, эксплоатация, водка, сифилис и, наконец, вымирание целого народа, вызванное не физиологическими причинами, а экономической руиной.

Стоит вспомнить самоуправства и истязания, жертвами коих являются калмыки, заброшенность и беспомощность этих инородцев, констатируемые газетами,- да, стоит вспомнить все это и крепко призадуматься.

Вот, для примера, голос из Калмыцкой степи, иллюстрирующий только что сказанное: «Недостаток питания за последние два года, вернее, жизнь населения впроголодь, расшатав и надломив и без того не особенно крепкую физическую комплекцию его, тем самым предрасположила к восприятию в широких размерах всякого рода заболеваний, эпидемических в особенности. В настоящую минуту больных в степи очень много. А сейчас ведь только начало зимы с ее лютыми морозами и степными «шурганами»... Все, чем Калмыцкая степь располагает в медицинском отношении, сводится к низшему медицинскому персоналу при улуских ставках - фельдшеру и акушерке, при бедной медикаментами аптечке. В редких случаях из семи улусов только в двух-трех имеется врач. К сожалению, и из трех улусных врачей едва ли только не при одном имеется амбулаторный покой. В Икацихуровском улусе, в котором насчитывается около 2500 кибиток, а в них 8-9 тысяч душ обоего пола; при улуской ставке на Яшкуле нет вовсе врача, этот улус, в отношении медицинской помощи, причислен к южной части Мало-Деребтовского улуса, где при ставке близ сел. Элисты, находящейся в расстоянии свыше 60 верст, существует врач, но без амбулаторного покоя. На все свыше чем стотысячное население Калмыцкой степи не имеется ни одной больницы. Сифилис здесь свил себе прочное гнездо. Переезжая из хотона в хотон, я не раз встречал целые семьи, пораженные сифилисом, и без сострадания не мог видеть подростков обоих полов, пораженных этой болезнью, только благодаря неизолированности от членов семьи... Теперь в особенности вопрос о сифилисе в степи заслуживает самого серьезного внимания. Масса «бойгушей», бедняков, потерявших весь свой скот, устремляется в русские поселки, разбросанные по периферии Калмыцкой степи; там они нанимаются из-за куска хлеба в работники, и, естественно, те из них, которые заражены сифилисом, будут служить проводником этой ужасной болезни в русском населении».

Но, может быть, нуждаясь в поднятии экономического благосостояния, в медицинской помощи и других благах цивилизации, инородцы удовлетворены в своих просветительных стремлениях?

На это красноречиво ответит нам г. И. К., корреспондент журнала «Образование».¹³²

«Систематическое обучение якутов русскому языку началось,- пишет г. И. К. - только с 70-х годов, когда министерством народного просвещения было основано несколько улусных школ».

(Раньше заводили школы для якутов священники, но попытки их не увенчались успехом вследствие разбросанности поселков прихожан в радиусе 15-400 верст).

«Казалось бы, что министерские школы должны принести больше пользы, чем прежние церковные, но в действительности школьное дело в улусах и в настоящее время является чем-то чужим, навязанным. Объяснить это легко: стоит лишь познакомиться с историей возникновения и существования улусных школ. Эта история прекрасно иллюстрирует многочисленные попытки нашей администрации привить культуру диким инородцам, а также и те приемы, которые для этого употреблялись.

Задавшись целью научить грамоте якутов, администрация не ассигновала для этого необходимых средств, а сделала лишь соответствующее распоряжение. Получив предписание, местные чины полиции немедленно приступили к воздействию на инородцев, между которыми неожиданно оказались поборники просвещения, строившие школьные дома и дававшие деньги на школьные нужды. Такими жертвователями обыкновенно являлись богатые инородцы, нуждавшиеся в покровительстве начальства или желавшие получить какой-либо знак отличия.

Содержание же открытой школы относилось всецело на средства улусных якутов, которые с этой целью облагались определенным налогом, как деньгами, так и натурой. Обложение это, конечно, совершалось помимо желания якутов, относившихся к школе, как к бесполезной затее, и крайне тяготившихся возложенными на них обязанностями. Дело в том, что инородцы должны были также доставлять для школы учеников, так как иначе большая часть школ оставались бы пустыми. Не видя никакой пользы от грамоты, якуты редко отдавали своих детей в русские школы, и последних приходилось брать почти силой. Обыкновенно набирались дети бедняков, и последние, чтобы избежать этой повинности, прибегали даже к уродованию своих детей.

Так, один из них отрубил своему сыну палец; другой научил своего сына притворяться глухим и так его вышколил, что даже врач не мог открыть симуляции, хотя и знал о ней. Но когда попечитель училища призвал его к себе и сказал, как бы про себя: надо его взять к себе да полечить, буравчиком провертеть отверстие в ухе, то мальчик расплакался и стал кланяться в ноги.

Обязанные доставить определенное число учеников, якуты выбирали самых бедных, которые в то же время оказывались и самыми неспособными. Вот как описывает их очевидец: «Тонкие, как соломинка, руки и ноги; огромный живот, который буквально «с коры распучило»; какой-то мутный, не то задумчивый, не то мрачный взгляд; никакой улыбки, никаких признаков игривости, присущих детскому возрасту. Дети эти никогда не играют, никогда не говорят - все молчат, все будто о чем-то думают. Все они хорошо знают счет до десяти, но представления их чрезвычайно ограничены».

Отрицательному отношению инородцев к грамоте немало способствовала и самая постановка школьного дела. Во многих училищах не было учебников, и в одном из них, например, буквы заучивались «по печатным листкам, хранящимся в конторке и когда-то составлявшим какие-то книги». В сундарской школе, как и в большинстве других, никакой методы преподавания не было, и учитель «по неимению программы ничем не руководствовался». В отчете директора училищ встречается следующая интересная характеристика: «Хотя в каждом училище ревизующий находит все три отделения (так как ученики распределяются не по своим знаниям, а по числу лет, проведенных в школе), то, после тщательной проверки, он бывает вынужден большинство мальчиков записать в младшее отделение, лишь одного-двух отнести к сред нему, а некоторых даже вовсе поставить вне отделения, образовав из них приготовительную группу, долженствующую еще сколько-нибудь научиться пониманию, если не употреблению, русской речи. Но вот проходит год, и опять отделения обращаются в номинальные, по познаниям учеников и по степени выполнения программы отнюдь не соответствующие своим названиям». Подобные условия обучения вели обыкновенно к тому, что ученики едва выучивались читать, но далеко не всегда понимали прочитанное и могли передать его, хотя некоторые из них учились от трех до пяти лет. Подобные результаты обучения в дорого стоящих школах могли лишь усилить нерасположение инородцев к школе что действительно и замечается по числу обучавшихся учеников. В 1879 году обучалось 293 ученика-инородца, в 1885 году - 277 человек, с этого года число учеников постепенно уменьшается, доходя до 180 в 1890 г. и 216 в 1892 году. Число окончивших курс также повышалось до 1885 года, а затем начало понижаться и дошло в 1891 году до 7 человек.

При том составе учителей, каким обладали инородческие училища, и нельзя было достичь других результатов. Большинство их получили образование в уездных и духовных училищах или вышли из 2-3-го класса прогимназии и далеко не всегда были подготовлены к своему делу. Некоторые из них даже не умели грамотно писать. Неумелость учителей особенно сильно проявлялась благодаря отсутствию хорошо составленных учебников. Бюрократия, заботившаяся о заведении школы, совершенно упустила из виду то обстоятельство, что учение должно быть прежде всего понятным. Якутские дети, совершенно незнакомые с русским языком, до сих пор обучаются по тем же учебникам, по которым обучаются дети русских крестьян. Между тем, подобные учебники совершенно непригодны для якутов, живущих в других условиях, и создают для учащих массу затруднений. Самым подходящим учебником был бы учебник, составленный по-якутски, но хотя вопрос о нем поднимался уже несколько раз, однако до сих пор обучение производится по старым русским пособиям. В этом вопросе вполне проявилось бюрократическое отношение нашей администрации, подгоняющей все под один шаблон и мало сообразующей свои мероприятия с местными особенностями. Зато мы видели выше и результаты подобных попечений начальства о просвещении якутов. С одной стороны, заботливое начальство, насаждающее просвещение и облагающее для этого бедное инородческое население, с другой - инородцы, всякими способами старающиеся избавиться от попечителей и тяжелых налогов,- такова история «просвещения» якутов. История эта невольно заставляет задуматься над вопросом о том, что дало якутам двухсотпятидесятилетнее владычество русских?»

Бесспорно, только поднятием туземной культуры, а не навязыванием своей, хотя бы и высшей, можно добиться желаемых результатов, т. е. такой степени развития инородцев, чтобы они, как губка влагу, могли воспринять плоды общеевропейской цивилизации.

IV

Просматривая ежедневно, по обязанности газетного сотрудника, десятки провинциальных газет, я часто с досадой отодвигаю от себя кучу печатной бумаги: как это все скучно, бледно, неинтересно!.. Неужели, если верно, что пресса - зеркало общественной жизни,- неужели сама жизнь провинции так бесцветна, анемична, что не в состоянии дать ничего живого, захватывающего, ничего такого, от чего у читателя живее забился бы пульс, окрепла энергия и вера в лучшее, явилось желание все силы отдать для скорейшего достижения этого лучшего?..

Жизнь ли сама придает серенький колорит провинциальной печати, или причину этого явления следует искать в тех особенных, специфических условиях, в какие поставлена у нас нестоличная пресса?

Ведь то обстоятельство, что количество провинциальных газет с каждым годом увеличивается, свидетельствует о росте культурных потребностей провинции, об оживлении ее общественных интересов.

Место выбывших из строя газет занимается тотчас же новыми, только что родившимися. Рождаемость газет интенсивнее смертности.

Но с какой иногда старческой опытностью появляются на свет газетные младенцы!..

Грустно становится, когда читаешь такую, например, программу «Царицынского вестника»,¹³³ заступившего место «Волжско-Донского листка».

«Приступая к изданию ежедневной газеты, мы не обольщаемся розовыми мечтами,- говорит «Царицынский вестник».- Мы помним, что в окружающей нас среде таится много нежелательных элементов, много темных сторон, бороться с которыми долг и призвание всякого порядочного литературного органа. Бороться - это долг, но победить и искоренить их - это совсем другой вопрос. Можно бороться со злом, не трубя в победный рог о том, что «идем на вы». Можно осторожно, шаг за шагом, без шума отвоевать у неприятеля занятые им позиции. И это лучшая тактика, которая может дать хорошие результаты. Быстрый натиск в газетном деле вреден для издания и даст врагам гласности лишний шанс к победе над нею.

Спросит читатель: «Значит, умеренность и осторожность - ваши принципы в дальнейшей газетной деятельности?» - «Да, умеренность и осторожность». Если бы мы не держались этих принципов 13 лет издания «Волжско-Донского листка», то давным-давно он был бы похоронен и канул в Лету забвения, да вряд ли был бы мыслим наследник его в лице выступающего теперь «Царицынского вестника». Такой метаморфозы можно найти много примеров в истории периодической печати».

Каким горьким опытом добывается такая мудрая осторожность, расскажет нам «Самарская газета»¹³⁴ в своей заметке об «обрезанных газетах»:

«Положение провинциальной печати поистине очень плачевно. Масса опеки, которой подлежат провинциальные газеты, кладет на них яркое клеймо.

Каждый район обширной России уже нуждается в органе, который представительствовал бы о нуждах, стремлениях, упованиях и горе населения.

Однако с каким трудом достигается провинциальной печатью ее главная задача. Сцилла и Харибда¹³⁵ подцензурного номера треплют его и ломают ежедневно.

Иногда пороги цензуры до того неожиданны, что положительно невозможно их предвидеть. Строгость и заботливость цензуры иногда бывает поразительна.

Газета «Сибирь» отмечает один характерный факт, касающийся провинциальной прессы.

В Тюмени издается «Сибирская торгово-промышленная газета».¹³⁶ Так вот номер 91 этой газеты вышел с обрезанным наполовину листом.

На видном месте изуродованного номера дано этому и объяснение редакции. Там кратко, но выразительно значится: «По независящим от редакции обстоятельствам настоящий номер выходит в таком виде».

«Степной край»¹³⁷ дает этому более точное объяснение:

«По содержанию видно, что вырезаны: конец некролога М. А. Барановой, сообщение из Шадринска и коммерческая телеграмма,- поясняет названная газета.- Так как от некролога обрезан самый хвост с обозначением лишь места и времени отпевания, а с другой стороны, едва ли в коммерческой телеграмме можно предположить злостное намерение поколебать существующий порядок, то необычную меру тюменской администрации, очевидно, нужно отнести к злополучному сообщению из Шадринска».

Но это еще не все, что делает провинциальную газету серенькой, бесцветной. Кроме казенной цензуры, у нас есть еще цензура обывательская, носящая печать провинциальной заскорузлости, боязни света, недружелюбия к гласности. Нельзя не согласиться с газетой «Волгарь»,¹³⁸ когда она говорит, что «наш обыватель, особенно житель провинции, плохо еще разбирается во всех тех явлениях современной жизни, которые вытекают из развития общественности, из проникновения гласности в деятельность общественных учреждений и отдельных лиц по отношению к их обязанностям, с которыми связаны интересы общества. Провинциальный обыватель не привык к свету, не любит гласности, которая мешает дремоте общественной мысли, суживает простор для всякой неправды и вносит подчас такие взгляды в общество, которые мешают местным хищникам эксплоатировать общественное достояние, творить произвол, угнетать общественную волю и обделывать всякие темные делишки. Провинциальный обыватель, безмятежно почивающий среди окутавшей его паутины, из-за которой уездные пауки поедают общественные крохи, до такой степени свыкся с своим положением, что жизнь без этих пауков представляется ему как будто непонятной».

Но, кроме поедания «общественных крох», уездные пауки усердно ткут паутину и на тех, кто во имя правды и общественных интересов решается чуть не на геройский подвиг путем печати оградить эти «крохи». Беру наудачу первый попавшийся случай: «Конотопскому исправнику,- пишет корреспондент «Сына отеч[ества]»,¹³⁹ - не понравилась корреспонденция, помещенная в одной из киевских газет, и так как открыть имя автора «домашними средствами» не удавалось, то был сделан запрос в редакцию, которая, как водится, не замедлила «сообщить» точный адрес корреспондента. Оказалось, что он живет в уезде, и вот местный пристав получает от исправника предписание, в котором предлагается «объявить такому-то, чтобы он пожаловал в Конотоп, в полицейское управление, для объяснений по делам службы». Какой таинственный смысл заключало в себе это приглашение «пожаловать по делам службы», обращенное к лицу, нигде не служащему,- сказать трудно, так как корреспондент счел для себя более удобным не «пожаловать», а пожаловаться на незаконное предписание исправника губернатору».

Так поступил человек независимый, нигде не служащий и потому обладающий большей дозою гражданского мужества.

Какая же участь ожидает корреспондента из «служащих», решившегося писать в газеты хотя бы «об урожае хлебов и о явлениях природы», как это сделал автор нижеприведенного письма к редактору газеты «Енисей»?¹⁴⁰ Но пусть этот злополучный корреспондент сам говорит за себя:

Уважаемый г. Редактор!

Жаловаться не знаю кому и ограничусь лишь покорнейшей просьбою поместить в уважаемой газете «Енисей» следующее обстоятельство: в одном из номеров газеты «Сибирь» помещена статья под названием «Собачий черт», которая, судя по содержанию, относится бог весть до какого-то исправника нашей немшимой (?) Сибири. Я никогда не имел поползновения третировать действия начальства и, главное, писать в газеты статьи вроде фельетона о «собачьем черте»; если я писал в сибирские газеты, то больше об урожае хлебов, явлениях в природе и житье-бытье крестьян, ничуть при этом не задевая никого. Между тем, нашлись доброжелатели и на каком-то основании заподозрили и... мало этого, но и обвинили меня в сочинении помянутого фельетона. Само собою, после такого несправедливого обвинения мне пришлось получить фиаско, пострадавши нравственно и материально, а обвинители, умывая руки, остались очень-очень довольны, что сумели «вызвониться» и оказать преданнейшую услугу начальству, представив мнимого автора.

Примите уверение в истинном почтении и преданности вашего покорн[ого] слуги Мирона Степановича Казанцева (мещ[анина] г[орода] Минусы)

Село Рыбинское,

Канского округа

Не удивительно, если при таких исключительных условиях развития гласности провинциальная пресса принимает серенький облик, если в ней чувствуется что-то недосказанное, что-то затаенное от читателя, какой-то если не фальшивый, то и не вполне искренний тон.

V

В pendant¹⁴¹ к тому, что говорилось по поводу провинциальной печати в предыдущем номере нашей газеты, не лишним будет привести интересную заметку г. Абрамова,¹⁴² помещенную в газете «Бессарабец».¹⁴³

Читателю, раскрывшему свежий номер провинциальной газеты, и в голову, пожалуй, не придет, какого труда, скольких неприятностей, забот, а подчас и жертв стоит этот номер тому немногочисленному персоналу редакции, на плечах которого лежат все заботы по выпуску номера.

«Обыкновенно провинциальная газета ведется,- пишет г. Абрамов,- исключительно трудами нескольких человек, а случается - даже исключительно одним человеком. Эти люди, или этот человек, до такой степени поглощены газетною работою, что у них, или у него, уже не остается времени для принятия активного участия в местной жизни. К этому присоединяется еще опасливое отношение провинциального общества к представителям печати, в силу которого они занимают место среднее между разбойником с большой дороги и затравленным зайцем С одной стороны, их серьезно побаиваются, а с другой - по возможности теснят на каждом шагу. В результате кружок лиц, работающих в газете, обыкновенно стоит вне местной жизни, от него вежливо сторонятся. Сведения о местной жизни попадают в газету, таким образом, уже не непосредственно от самих деятелей этой жизни, а чрез третьи руки, часто в рафинированном виде или даже из разного рода отчетов, в которых явления жизни приведены в прикрашенный и шаблонный вид. Таким образом, жизнь отражается в местной печати уже не в натуральном свете, а в виде почищенном, приглаженном и обезличенном. К тому же и самые работники местной печати, почти не выходящие из-за письменного стола и типографии, начинают относиться к изображаемым ими явлениям не как к фактам, которые должны взволновать их, задевать за живое, а как к вещам безразличным, интересным лишь постольку, поскольку они представляют «материал» для заполнения газетных столбцов. В конце концов и получается то обезличение, та шаблонность провинциальных газет, которыми эти газеты так страдают.

Я около года нахожусь в отлучке из родного города. Само собою разумеется, что я отношусь с особым интересом к местной жизни своего родного уголка. Вот почему я всегда с волнением раскрываю газету, выходящую в моем родном городе, и всякий раз оставляю ее совершенно разочарованный. Я много нахожу там интересного, что, однако, я уже давно узнал из столичных газет; о местной же жизни я не узнаю ровно ничего. Известия из местной жизни, которые появляются в этой газете, такого рода, что я их мог всегда предположить и не читая газеты, и они совершенно одинаковы как в газете моего родного города, так и в газете любого соседнего. Того же, что составляет особенности местной жизни и что, собственно, и представляет собою наибольший интерес, я напрасно ищу в своей газете: его нет и не может быть при теперешнем положении этой газеты. А в таком же положении находится большинство провинциальных газет.

Не странно ли, что провинциальная интеллигенция не поймет, наконец, что газета, печать представляют собою оружие, средство для движения общественной жизни вперед и притом оружие, средство могучее, с которым никакое другое сравняться не может. Неужели так трудно оценить это оружие и понять, что всякое общественное дело, какое бы ни делалось данным лицом, будет идти несравненно успешнее, когда к нему на помощь придет печать, когда работники данного дела прибегнут к помощи печати, воспользуются для движения дела вперед местною газетою? Только тогда, когда эти простые истины будут поняты и усвоены местною интеллигенциею, только тогда, когда установится самая тесная связь между местною газетою и местною интеллигенциею, когда деятели провинции в каждом своем начинании будут обращаться к помощи печати, когда каждое местное общественное дело будет предварительно обсуждено участвующими в нем на страницах местной печати,- последняя получит должное развитие и свое настоящее значение. Рано или поздно, конечно, то, на что мы указываем теперь, лишь как на же лательное, наступит, и провинциальная печать будет играть ту роль, которая ей вполне приличествует и которую она вполне может выполнить. И от такой постановки провинциальной печати, конечно, местная жизнь только выиграет во всех отношениях».

А вот и иллюстрация, выхваченная сотрудником «Од[есских] нов[остей]»¹⁴⁴ г. Долиным из недр провинциальной жизни; она так интересна, так ярко живописует отношение общества к печати, что не можем отказать себе в удовольствии поместить ее целиком. Вот она: «Сотрудник газеты написал горькую правду, а редактор эту самую горькую правду напечатал. В результате... «пожалуйте оба на скамью подсудимых». На каком основании? О, да все на том же самом, на каком уже сотни раз сидели на этой скамье корреспонденты и редакторы... на основании «не смей писать горькой правды, а пиши только сладкую».

Такая обыкновенная история только что закончилась в г. Таганроге. И закончилась она, опять-таки, точно так же, как обыкновенно заканчиваются такие истории на суде гласном: торжеством отнюдь не преследователей горькой правды, но обвинителей негодующих.

Но имеется в этой таганрогской истории и нечто особенное..

К Таганрогскому окружному суду с требованием тюрьмы для газетного работника, поведавшего горькую правду общественного значения, обратилось не то или другое задетое этой правдой отдельное лицо, а целое учреждение. Да еще и учреждение-то какое: состоящее исключительно из университетских людей и представителей гуманнейшей и благороднейшей из всех человеческих профессий,- словом, общество врачей таганрогских. Кстати сказать, для меня несколько непонятно, почему эти почтенные люди не обратились с таким же требованием и по отношению к пишущему эти строки. Та горькая правда, которая их так возмутила, была и мною печатно поведана, и кажется, только после моих-то строк они и воспылали особенным гневом, всецело обрушившимся на сотрудника местного «Вестника»¹⁴⁵ г. Тараховского.

Итак, повторяю: с требованием тюрьмы для газетного работника к суду обратилось целое общество просвещенных людей. Оно, видите ли, обижено им, опозорено, нравственно заклеймено и только в тюрьме для него, в обвинительном для него приговоре видит единственное средство очищения себя от всего этого.

А случилось, читатель, вот что:

В субсидируемую городом Таганрогом лечебницу местного общества врачей, заменяющую городскую больницу, был доставлен больной. Это было в приемные часы, но принимать было некому. Больной же еле держался на ногах.

- Положить бы его тут где-нибудь, пока, может быть, доктор заглянет,- взмолился доставивший больного.

- Что ж, можно и положить...

И положили... в хлев, в навоз, рядом с коровкой.

Ну, а затем лечебница оказалась вскоре окруженной негодующей толпой, раздалась брань всякая, и много, много недобрых слов было произнесено не только по адресу самой лечебницы без врачей, но и городской управы без людей.

И все это имело место в Таганроге «по обыкновению»: и это отсутствие приема во время приема, и это коровье помещение вместо больничной койки для еле держащегося на ногах больного человека, и этот ропот обывателей, и этот «нуль внимания» со стороны городского управления.

Спрашивается: имел ли право местный орган печати умолчать об этой вопиющей горькой правде? Конечно, такое молчание было бы для него только позорно, явилось бы, в свою очередь, ничем иным, как вопиющим же пренебрежением к своим обязанностям. А между тем, только за это неумолчание - «под суд редактора, под суд сотрудника». Они, видите ли, опозорили целое общество врачей. Вот уж поистине «с больной головы на здоровую». Точно они, а не само общество повинно в своем позоре, точно они виноваты в том, что правда об этом обществе оказалась в данном случае такой горькой!

А что это действительно была правда, то оправдательный приговор суда, конечно, уже лучше всего свидетельствует об этом. Суд, несмотря на патетическую речь поверенного общества, не нашел возможным исполнить его просьбу о снятии с общества «наложенного на него клейма». Вместо обвинительного приговора над газетным работником суд преподнес добрый урок его обвинителю. Он сказал ему своим приговором, во-первых, что нельзя требовать тюрьмы для человека, исполнившего только свой долг, и, во-вторых, что действительно позорным является самый факт, а не воспроизведение его в интересах общественного блага».

Все здесь тени и тени! Когда же, наконец, дождемся света?..

VI

О роли, какую играет периодическая печать в общественной жизни, так много писалось и говорилось, что было бы и длинно, и скучно, хотя бы в общих чертах, воспроизводить сказанное.

Я хочу отметить лишь ту поистине страшную силу, какою обладает печать.

Сила эта - внушение.

Располагая в своем арсенале таким богатым и разнообразным оружием, как блестящая форма, остроумие, логика, софизмы и парадоксы, искренняя или поддельная убежденность, всезнайство и авторитетность, печать совершает свой победоносный поход на среднего, сырого (у нас - типичного) читателя, обрабатывает его, убеждает, с назойливостью мухи изо дня в день жужжит ему свою песню, заставляет смотреть на все своими глазами, вербует достойное предводителя войско...

Сколько ж зла, сколько теней вносит в жизнь, пользуясь этой силой, наша реакционная печать, раздувающая под покровом охраны общегосударственных интересов национальную рознь, религиозную нетерпимость, все худшие, бестиарные инстинкты, создающая пугала, чтобы, если не остановить, то, по крайней мере, затормозить, спутать и затемнить самые лучшие, самые благие начинания...

С какою, например, ехидной осторожностью относится реакционная печать к предполагаемому введению земства в юго-западном крае: «Земские учреждения (на окраинах) откроют широкое поле для активной деятельности местных инородческих элементов и объединят все местные, враждебные русской культуре, силы»,- восклицают наши земствофобы.

«Это,- отвечает с полной основательностью «Вест[ник] Европы»¹⁴⁶ (Внутр[еннее] обоз[рение], декабрь),- пророчество без пророческого дара, пророчество, вдохновляемое исключительно недоверием и ненавистью. С таким же, по меньшей мере, правом можно утверждать, наоборот, что «инородческие элементы», получив хоть какой-нибудь простор для «активной деятельности» на пользу родного края, посвятят ей часть тех сил, которые теперь пропадают бесплодно в вынужденном бездействии или пассивной оппозиции.

Поставив себе задачею создать как можно больше помех на пути развития земских учреждений, реакционная печать переходит от общих нападений к детальным; за «страшными словами» следует некоторое подобие фактической аргументации.

Сюда относятся статьи г. Кусторубова:¹⁴⁷ «Земство и юго-западный край» («Москов[ские] вед[омости]»¹⁴⁸ №№ 304, 305 и 306). Автор рекомендует себя уроженцем, жителем и деятелем юго-западного края,- но не дает ничего, кроме общих мест, которые можно было бы, не выезжая из Москвы, заимствовать из старых газетных коллекций. Несколько слов о Шейлоках-евреях, паразитах-немцах, неисправимо коварных и лицемерных поляках (между которыми лояльны, и то лишь из-за материальных интересов, одни крупные заводчики и землевладельцы), бедных серых мужичках-малороссах - и вывод готов,- невозможность введения земских учреждений в юго-западном крае считается доказанною. Как образец этого наезднического способа решения вопроса приведем буквально сказанное г. Кусторубовым о малороссах: «Крестьяне (малороссы) слишком еще темны, слишком еще забиты ужасным польским игом, чтобы понимать и нести свою миссию во всей ее полноте и важности. Это прекрасный материал, но ожидающий еще искусных зодчих, чтобы быть использованным вширь и вглубь. Не забудем также мучительной еврейской кабалы, в которой поголовно томится здешнее крестьянство и которая куда горше крепостной зависимости... Сплошь и рядом,- читаем мы дальше,- малоросс, пройдя высшую школу, становится хохломаном. Пока хохломанство ограничивается предпочтением Старицкого Шекспиру и культом дида Тараса, то оно только смешно; но с ним нужно считаться, когда под ним разумеется целая федералистическая программа, насчитывающая немало последователей. Такие хохломаны - еще более ярые враги Руси, чем поляки. Их идеал «исторический герой - Мазепа, первый активный хохломан-федералист». Ну, разве это не повторение избитых клише, всем успевших надоесть до тошноты? Проникающая их фальшь особенно заметна именно в применении к земскому вопросу. Если малорусская крестьянская масса темна, то тем нужнее призвание её к свету, достигаемое, между прочим, именно путем участия в земских учреждениях. Именно в земстве она может привыкнуть к открытому заявлению своих нужд, к открытой мирной борьбе с силами, ее угнетающими, все равно, коренятся ли они в старых помещичьих традициях или в новой еврейской эксплоатации; именно в земстве она может проникнуться сознанием своей равноправности с другими сословиями и национальностями; именно в земстве она может найти, в своей собственной среде или в среде других народолюбивых элементов, тех «искусных зодчих», о которых говорит г. Кусторубов (искусных, конечно, не в его направлении и духе). Ожидать появления таких «зодчих» помимо и вне земства представляется тем менее основания, что в юго-западном крае, по собственному признанию г. Кусторубова, чрезвычайно сильно развит абсентеизм крупных землевладельцев русского происхождения и почти совершенно отсутствуют русские арендаторы и мелкие землевладельцы... Заняв место в земстве, крестьяне-малороссы могли бы позаботиться, между прочим, и о более широком распространении в их среде начального обучения. Пускай г. Кусторубов утверждает, что «на родине церковноприходской школы (школа Ярослава Мудрого)¹⁴⁹ только и должна существовать церковноприходская школа»: для всех тех, кого не убаюкивает шумиха фраз, совершенно ясно, что в юго-западном крае, как и везде, рядом с церковноприходской школой и министерской, о существовании которой г. Кусторубов почему-то забывает, есть место и для земской... Если оставить в стороне евреев, за которыми ныне действующее земское положение не признает никаких избирательных прав, и немцев, составляющих ничтожное меньшинство населения, то программа г. Кусторубова может быть выражена в следующих немногих словах: «поляков не нужно пускать в земство потому, что они поляки, малороссов потому, что они малороссы». (В примечании: так называемое «хохломанство» в основании своем - не что иное, как совершенно естественное желание сохранить и оградить лингвистические, этнографические и культурные особенности малорусского племени.) Как одна из бесчисленных вариаций на тему: не пущать, эта программа не имеет даже достоинства оригинальности».

Так говорит «Вестник Европы».

Другой журнал («Русское богатство»),¹⁵⁰ рассматривая национальные отношения в России, с другой стороны освещает затронутый земствофобами вопрос о местных инородческих элементах в юго-западном и западном крае: «Разумно ли, справедливо ли с нашей стороны допустить денационализацию жмудинов,¹⁵¹ литовцев, белорусов и малороссов? И, отказываясь от обрусения поляков, не должны ли мы воспрепятствовать и полонизации непольского населения западного края? Кажется, это логично. Однако ведь речь идет не об обрусҍнии, а только об обрусении, что совершенно не одно и то же? Если те и другие населения обрусҍют сами собой, в силу культурного процесса, этому одни порадуются, другие попечалуются, но это никакого отношения к политике не имеет. Другое дело, если населения обрусятся, т. е. будут прибегать к искусственным, частью даже понудительным мерам. Против этой-то политики обрусения (от глагола обрусить) уже давно возражает значительная часть русской печати, а не против процесса обрусҍния (от глагола обрусҍть), совершающегося без понудительных мероприятий. То же самое должно иметь в виду и относительно полонизации. Должны быть поставлены преграды всякому систематическому искусственному ополячению западного края, это несомненно. Борьба же с естественной полонизацией, в силу роста польской культуры и распространения ее влияния, возможна только культурная же, общественная, но не государственная. Надо еще помнить, что обрусение западного края, т. е. программа его денационализации, ослабляя местные народности, облегчает не только обрусҍние, но и полонизацию.

Один литовец рассказывал мне о плодах обрусительной политики на Жмуди. Сельское население этой страны сохраняло до самого последнего времени свой язык и свою племенную самобытность, в течение полутысячелетия не поддаваясь полонизации. Но вот началось обрусение (прошу помнить читателей, что это не обрусҍние, далеко не обрусҍние). Начали жмудинов обязательно обучать русскому языку и давать, в виде грамотности и первых начатков образования, некоторое орудие для приобретения культуры. Какую же культуру будет приобретать жмудин, как не польскую, которая вокруг него и над ним, а всякая другая далече? Прежде непреодолимым препятствием был язык. Между жмудским и польским целая пропасть, но между русским и польским этой пропасти уже нет, и, научившись одному славянскому языку, жмудин скоро усваивает и другой славянский же. Таким образом, обрусение жмуди повлекло за собою не столько ее обрусҍние, сколько ее полонизацию. К тому же, пробудившееся жмудско-национальное движение, которое могло явить сопротивление полонизации, было остановлено виленскою администрацией¹⁵² все в тех же обрусительных видах. Оно теперь ютится в прусской Жмуди, в Гумбинене и Тильзите. Я не думаю, чтобы жмудское национальное возрождение имело будущность. Вместе с литовцами, говорящими уже на другом наречии, и латышами, еще сильнее отличающимися наречием, жмудинов не наберется и трех миллионов. Предоставим, однако, истории решить, чем быть литовским племенам, образовать ли скромную самобытную литовскую народность или слиться с соседними культурными нациями: польской, русской или немецкой. Будем только помнить, что, проводя политику их денационализации, мы ускоряем их полонизацию и германизацию, потому что, при отсутствии русского культурного класса в жмудско-литовском крае денационализация жмудинов и литвинов не может вести их к обрусению и заставит принимать всякую другую соседнюю культуру, а с нею и народность. Что до очевидности справедливо относительно Жмуди и Литвы, то будет верно, toutes proportions gardées,¹⁵³ и относительно остальных частей западного края. Я мало знаком с белорусскими отношениями. Относительно же моих земляков Правобережной Украины могу заверить всех, опасающихся ее ополячения, что украинское население само отобьется от полонизации, лишь бы ему не мешала обрусительная администрация, так подавляющая народную самодеятельность, именно необходимую в этом случае. Запаса этой самодеятельности в украинском населении вполне достаточно и, если галичане успешно отстаивают свою народность при условиях гораздо менее благоприятных, то украинцы справятся и подавно с этой немудрою задачею. Лишь бы им не мешало обрусение, которое, по моему глубокому убеждению, ведет в западном крае не к обрусҍнию, а к полонизации».

Право, отрадно становится, когда после мрака и человеконенавистничества реакционеров тебя осветит и согреет братолюбивое слово честного органа печати!..

VII

Искание правды, идеала, к счастью, вечно присуще людям, на какой бы ступени развития они ни стояли.

Человечество никогда не может примириться с существующим строем жизни, потому что этот строй, со всеми его отрицательными сторонами, неминуемо отстает от идеалов и надежд, характеризующих эпоху.

Завет любви, братства и равноправности, данный человечеству две тысячи лет тому назад великим учителем - Христом, далеко оставляет за собой современные нам формы жизни, освещает их, наводит на размышление, заставляет верить и надеяться, что царство правды - впереди.

На почве несоответствия современного строя жизни с великими Христовыми заветами и возникает явление, называемое сектантством.

Речь идет здесь о рационалистических сектах.

«Утихшая было в конце 80-х годов,- пишет «Миссионерское обозрение»,¹⁵⁴ - пропаганда штунды снова оживилась, вожаки штундо-пашковцы развили свой прозелитизм, энергию и смелость до страстности. Сектантское брожение усилилось не только в старых пунктах, но коснулось и новых мест, где о штундизме¹⁵⁵ до сих пор не было и понятия. Так, в истекшем году, по имеющимся у нас сведениям, штунда проникла в Калужскую и Нижегородскую губернии. В истекшем году, между прочим, штунда получила значительное развитие в Привислянском крае, среди населения католического исповедания главным образом. В юго-западном, где пропаганда штундизма за последние годы совсем было притихла и брожение было ослаблено и успокоено, в последнее время в некоторых районах (Каневский) оно вновь вспыхнуло и выразилось в значительном количестве отпадений от православия. В Поволжских губерниях и на Северном Кавказе штундо-баптизм проявлял также усиленный прозелитизм и сделал значительные завоевания в молоканской¹⁵⁶ и хлыстовско-шалопутских сектах».¹⁵⁷

Проповедники штундизма, с Евангелием в руках, вдоль и поперек пересекают Украину, проповедуя свое учение.

«У нас появились,- сообщает корреспондент «Нов[ороссийского] тел[еграфа]»¹⁵⁸ из Херсона,- полуграмотные миссионеры, публично выступившие с поучениями против верования православных. Запасшись Библией, но мало в ней разумея, они силились доказывать заблуждения православных, рекомендуя им переменить свою веру. Для распространения своего учения избрали Рыбную площадь, рассчитывая, как видно, на Рыбном базаре найти доверчивых слушателей. И действительно, вокруг них стали собираться любопытные послушать «слово». В числе любопытных оказались и базарные полицейские десятские, которые пригласили проповедников в участок. Оказалось, что главный из этих проповедников - крестьянин Киевской губернии, Черниговского уезда, с. Боровиц, Мина Федченко, торгующий вразнос народной галантереею. Занимаясь торговлей, Федченко, как видно, духовной жаждою томился и, вращаясь, надо полагать, среди штундистов Киевской губернии, заимствовал их религиозные воззрения, а затем задумал распространять их в нашей губернии. Насколько успешно проповедничал Федченко, проходя Херсонскую губернию,- неизвестно. Но добравшись до г. Херсона и поселившись в предместьях его, «Мельницах», Федченко успел здесь совратить в штундизм жившего с ним под одной кровлей березнеговатского мещанина Филиппа Горицына и вместе с ним начал проповедывать учение штундистов на Рыбном базаре. Как Федченко, так и Горицын не признают себя штундистами и называют себя баптистами,¹⁵⁹ но о самом баптизме не имеют ни малейшего понятия. На обращенные к ним увещания оставить свое заблуждение они отвечают, что им сам господь внушил, как надо веровать, и потому они, кроме господа и его апостолов, никаких других учителей не признают. На вопрос же, каким образом они получают внушение от господа, они поясняют, что получают его не непосредственно от господа, но через священные книги».

Штундизм растет, развивается, вызывает все большие и большие опасения у православного духовенства, решившегося, наконец, созвать в Казани миссионерский съезд для изыскания приемов борьбы с сектантством. Как отнесся этот съезд к сектантству, лучше всего покажет речь чиновника особых поручений при г. обер-прокуроре св. Синода - В. М. Скворцова: «Дело миссии,- говорит он в заключение своей речи,- снять маску с нашего сектантства и правдиво доказать обществу и государственной власти, что нет и быть не может света во тьме заблуждений сектантства... Наш долг - предостеречь стражей отечества, что отделившееся от единства церкви, укоренившееся в свободомыслии сектантство нам представляет собою и в государственном отношении горючий материал, который при анархической искре, подобной духоборческой, способен с течением времени в любом месте разразиться страшным политическим пожарищем и заражать свежую атмосферу духовнополитического миросозерцания нашего православного населения и играть в руку врагов церкви и отечества. Долг миссии стойко и мужественно выяснить всем и каждому, «что семя свято стояние града», а не политико-экономические утопии, что только под сенью православно-национальных, истинно русских идеалов прочно развитие благосостояния и силы русского государства, а не в сепаратизме сектантства»¹⁶⁰ («Моск[овские] вед[омости]», № 241).

Вот меры, принятые миссионерским съездом для борьбы с сектантством: воспретить раскольникам открывать школы для обучения своих детей и закрыть все имеющиеся у них в настоящее время школы, объявить принадлежность к «особенно вредным» сектам «порочащим обстоятельством», чтобы дать этим право крестьянским обществам подвергать исключению из своей среды и ссылать в Сибирь тех из своих членов, которые будут замечены в принадлежности к вредной секте; признать издания лютеранских богослужебных книг на русском языке «опасными»,¹⁶¹ воспретить сектантам принимать в работники или в услужение лиц православного вероисповедания, не достигших совершеннолетия, а за совершеннолетними, поступающими в работники или в услужение к сектантам, учреждать надзор через приходских священников. Ввиду того, что штундис- ты, лишенные с 1894 года права собираться на моления, стали в последнее время посещать с этой целью лютеранские церкви, имеющиеся вблизи мест их оседлости, причем пасторы совершают для них богослужение на русском языке, съезд постановил просить через св. Синод правительство о запрещении отправления богослужений на русском языке в лютеранских церквах, находящихся в тех местностях, где живут штундисты. Наконец, ввиду того, что в действующем ныне уложении о наказаниях, в статье, воспрещающей проповедывание раскола и сектантских учений, говорится, что ответственности за это подлежат лишь лица, распространяющие упомянутые учения «публично», съезд постановил просить св. Синод обратиться в комиссию, занятую в настоящее время составлением нового уложения о наказаниях, с предложением исключить это слово «публично» из указанной выше статьи или заменить его каким-нибудь другим словом, так как оно дает судебным установлениям повод толковать эту статью в том смысле, что воспрещаются проповеди раскола и сектантских учений только на площадях и улицах. Таковы главнейшие постановления съезда, принятые единогласно всеми, принимавшими в нем участие, почти без прений. Как полезные для дела борьбы с расколом и сектантством, предлагались и обсуждались в съезде, между прочим, еще и такие меры: исходатайствование издания закона, на основании которого можно было бы отбирать от раскольников и сектантов их детей, причем для воспитания их в православной вере устроить в каждой епархии особые приюты» («Рус[ские] вед[омости]»,¹⁶² № 221).

Даже князь Мещерский¹⁶³ возмутился постановлениями съезда. «Ведь очевидно,- пишет он,- что на этом съезде созваны были самые лучшие представители церковной иерархии, самые усердные и самые просвещенные ревнители православия, и тогда говоришь себе: если в этом лучшем и отборном наличном составе миссионерского съезда он мог беспрепятственно и с легким сердцем целый день посвятить на обсуждение таких мер, как отбирание детей и конфискование имуществ раскольников и сектантов, то что же должно происходить во имя интересов православия и в деле борьбы его с расколом и ересью в тех многих темных уголках русской земли, где живут и действуют не лучшие и не отборные, а обыкновенные церковные люди?»

Опасения князя Мещерского не замедлили оправдаться. Вот что пишет корреспондент «Ниж[егородского] лист[ка]»¹⁶⁴ из с. Юрино, Васильск[ого] уезда:

«На днях членом Васильского уездного училищного совета было передано преподавателям местной земской школы устное приказание председателя училищного совета, чтобы все дети раскольников, не желающие выполнять обрядов церкви, были исключены из училища, каковое приказание и должно быть приведено в исполнение к великому прискорбию молокан, сетующих на то, что их хотят лишить элементарного образования и тем самым гонят их в болото невежества, разного рода суеверий и предрассудков».

На съезде было констатировано сходство между всеми новейшими сектами в том, что последователи их всячески стараются избегать бесед с православными пастырями или учителями. Приводимая корреспонденция, быть может, хотя отчасти объяснит такое поведение сектантов.

«Русск[ий] труд»¹⁶⁵ рассказывает об одном прискорбном инциденте, происшедшем 27 ноября в Петербурге, в Михайловском манеже, на собеседовании синодального миссионера о. Арсения.

«Собеседование,- говорит газета,- было посвящено английскому церковному писателю Фаррару,¹⁶⁶ уважаемому повсюду, сочинения которого, переведенные в большинстве нашим проф. духовной академии А. Лопухиным,¹⁶⁷ составляют украшение церковно-исторической литературы. О. миссионер, духовное образование коего далеко не достигает его ревности о вере, выступил в качестве грозного обличителя Фаррара. По мнению о. Арсения, Фаррар колеблет догматы, утверждая, что «Адамова голова» под крестом есть лишь легенда, вносит зловредную критику в писание, расшатывает веру и, наконец, кощунствует, озаглавливая свою книгу «Жизнь Иисуса Христа». Из уст о. миссионера исходили такие эпитеты: «безбожник», «невер», даже «осел, прости господи».

Смущенный всем услышанным и не замечая, какое впечатление произведено на толпу пламенным обличением о. Арсения, священник Б-ий решился возразить о. миссионеру в оправдание Фаррара, указывая, что обвинения не доказаны и несправедливы. Тогда о. миссионер обозвал своего оппонента пашковцем и просил его задержать. Возбужденная толпа имела достаточно воинственный вид и, если бы не вмешательство полковника М., защитившего о. Б-го и указавшего добровольцам-ревнителям, что это православный священник, исход мог бы быть самый нежелательный. Однако собеседование все-таки расстроилось.

Наши церковные сферы глубоко возмущены этим инцидентом, тем более, что на собеседовании было много интеллигентных лиц, пришедших послушать беседу о Фарраре и отнюдь не ожидавших подобного к нему отношения..

В данном случае больше всего прискорбно не отношение к Фаррару, так как каждый может иметь свои мнения, но отношение к священнику о. Б-му, которого миссионер о. Арсений рекомендовал «задержать», вместо того, чтобы с ним спорить. Такие аргументы, к сожалению, у нас довольно обычны».

История преследуемых идей всем известна.

Не в отношении ли духовенства к сектантству следует искать объяснения той страстности прозелитизма, на какую указывало «Миссионерское обозрение?»

VIII
«ВРЕМЕНА НЕ ТЕ»

Под таким заглавием в «Бирж[евых] вед[омостях]»¹⁶⁸ появилась интересная корреспонденция, в которой передается обычная, полная грусти, картина фабричной жизни. Заслуживают внимания финальные штрихи этой картины.

На стеклянном заводе миллионера Ивана Воронина испортилась машина; работы были приостановлены. Пользуясь удобным случаем, мастеровые начали кутить и безобразничать, а когда машина была исправлена, они не соглашались работать до тех пор, пока не будет получена ими поденная плата полностью за все нерабочие дни. Но так как владелец завода не соглашался, то они наотрез отказались работать, продолжая пьянствовать и шуметь.

- Нет, шалишь! Завод стоял не по нашей вине, а не хочешь платить - так тебя заставят судом!

Приказчик Воронина, Барыкин, начал уговаривать хозяина, чтобы он удовлетворил рабочих.

- А не то ведь завод будет стоять без дела и придется терпеть убытки,- говорил он.

- Погоди,- сказал Воронин,- я заставлю их работать... Да еще и прощения будут просить.

И донес уездному исправнику, что рабочие забастовали!

Пьяные мастеровые бушевали и шумели вокруг дома и завода, горланя песни, произнося угрозы.

- Мы, ребята, упрячем его еще в острог, а уж наши-то трудовые денежки получим!

Приказчик попробовал было урезонить их, чтобы они принялись за дело, и тоже пригрозил:

- Ребятушки, принимайтесь с богом за работу, а то как бы не было греха - ведь хозяин-то послал в город жалобу начальству.

Но это только подлило масла в огонь.

- Что-о-о? Нас усмирять? Да мы пьем на свои денежки! Дело наше правое!

- Верно, верно,- загалдели все.

- Подай расчет! А не то мы и сами знаем дорогу в город; мы просим не лишнего, а то, что заработано и следует по уговору... Подай деньги!.. Вали, ребята, в контору. Требуй!

И вся ватага мастеровых направилась в контору.

- Выламывай, ребята, дверь!

Некоторые из более благоразумных начали уговаривать толпу.

- Ребята, не дури! Брось! В ответе будем. Брось, говорят: худо будет нам всем,- право!

- Брось, брось! Что же, они нас долго ли так будут манежить-то понапрасну. Пущай отдадут деньги, тогда и бросим. Что же, дарить, что ли, скареду эдакому; у него шея-то потолще нашей - миллионов с двадцать, поди, а то и больше есть, а тут полтораста рублей отдать жалко.

- Так ты требуй законом, судом, а не эдак.

- По закону! Тут степь, до города-то сколько верст - ходи туда, скоро ли стребуешь?

- Ребята, не смей, потому - в ответе будем да и своего не добьемся. Подождем лучше начальства.

Толпа разом отхлынула. Мастеровые разбрелись, продолжая пьянствовать. Жены с детишками плакали.

- С горя пьем, потому обижают нас - деньги не отдают, заработанные, наши кровные деньги. Он всех вез сюда из-под Москвы-то, ведь уговаривал да улещал: задержки, мол, в плате никакой не будет, доставка туда и обратно на мой счет. А теперь, скупищая его душа, вона что поет: не заплачу,- говорит,- это прогульные дни, вы не работали. Дураки мы! Бить бы его, кащея бессмертного... Трясется над каждым грошом. Ложка деревянная сломается, так и то вычет! Кто, говорит, сломал?

Морит голодом или кормит какой-нибудь дохлятиной, которую у него же в лавочке покупаем.

- Так не нанимался бы!

- А ты зачем нанимался?

- Я не жалуюсь.

- Доволен, значит, что свинья меньше твоего дряни жрет! Ступай - благодари хозяина.

К вечеру к заводу подъехали три тройки с колокольчиками и бубенчиками. Урядник скакал за ними верхом.

Мастеровые выбежали из мазанок. Приказчик грозно прошел мимо толпы, говоря:

- Ну, вот погодите, голубчики родимые, теперь мы с вами расправимся.

- Бабушка-то надвое сказала.

- Дело наше правое.

- Главное, ребята, действуй! Ничего не утаивай, всю подноготную наружу вали... Справимся!

Подъехал исправник, жандармский следователь, доктор...

Рабочие обнажили головы. Начались расспросы; слышались объяснения по поводу неуплаты денег, хотя они, рабочие, ничем не виноваты, что машина испортилась и т. д.

- А еще, ваше благородие,- раздался голос,- сын его держит здесь при заводе мелочную лавочку, откуда мы берем все по двойной да по тройной цене - потому, деваться некуда, купить больше негде, тут степь. За селедку, что стоит в городе 3-5 копеек, с нас дерут 10 копеек, да и товар-то самый гнилой и лядащий. Извольте взглянуть и т. д.

Расспросивши рабочих, начальство отправилось в контору; вскоре из конторы выбежал трепещущий и бледный сын Ивана Воронина, Егор.

- Убирай гнилую муку,- шепнул он приказчику, который опрометью бросился в лавочку.

Пока начальство было в конторе, приказчик, при помощи своей жены, успел перетаскать всю муку к себе на квартиру.

Однако начальство не было просто и потребовало осмотра квартиры приказчика. Тут представилось отвратительное зрелище: в мешках муки ползали черви. Был немедленно составлен протокол, начальство удалилось на тех же тройках, на которых приехало. Колокольчики и бубенчики весело зазвенели. На заводе, между тем, поселился страшный призрак суда, законного возмездия и острога.

- И черт меня дернул соваться с доносом,- говорил Воронин,- выгнать бы по шее всех рабочих и нанять вместо них других - и конец делу. Так нет же, напросился... тюрьма!..

Воронин впал в мрачное настроение, заперся у себя в кабинете, думал, думал и покончил с собою выстрелом из револьвера...

Через месяц пришлось фигурировать в камере земского начальника сыну Воронина, Егору, вместе с приказчиком, за продажу и хранение в лавке испорченных и негодных продуктов - и оба были признаны виновными. Молодого человека, с миллионами и университетским образованием, Егора Иванов[ич]а Воронина, земский начальник приговорил к заключению в арестном доме на три месяца, а приказчика Барыкина, как действовавшего под давлением хозяина,- на два месяца.

Ужасный конец - что и говорить. Но поучительный конец.

Да, очевидно, времена действительно не те.

IX
ШКОЛЬНОЕ ДЕЛО

Почти одновременно в газетах появились сообщения о двух фактах, которые вновь и с большою убедительностью говорят за то, что воспитательная часть в наших учебных заведениях далеко не всегда поставлена удовлетворительно. Так, директор народных училищ Кубанской области в своем циркуляре, опубликованном в местных «Областных ведомостях»,¹⁶⁹ заявляет, что в последнее время к нему начали поступать «жалобы на грубое с детьми обращение учителей некоторых училищ». Непозволительные воспитательные приемы вызвали решительный протест со стороны директора народных училищ, который заявил, что «учителя, не знающие самых элементарных правил воспитания, не умеющие владеть собою и позволяющие себе грубое с детьми обращение, не только будут устранены от службы, но, смотря по вине, будут представлены к лишению их учительского звания, с воспрещением педагогической деятельности». К столь же строгой ответственности привлекаются и заведующие училищами, которые допустят в своих школах грубое обращение с детьми. Надо думать, что настоящее распоряжение окажет в известной мере благотворное влияние на постановку воспитательной части в училищах Кубанской области. Но было бы большой ошибкой ограничиться одной только этой мерой. Воспрещение грубого обращения учителей с детьми, как это, между прочим, видно из того же циркуляра, существовало и раньше в Кубанской области. Однако, как это мы видим на фактах, грубость педагогических приемов не была устранена из школ. Отсюда ясно, что одни циркулярные распоряжения не достигают цели. Директор народных училищ Кубанской области вполне справедливо говорит, что учителя, допускающие грубое обращение с детьми, «не знают самых элементарных правил воспитания». Но позволительно спросить, замечают по этому поводу «Русск[ие] вед[омости]»,¹⁷⁰ одни ли учителя виноваты в том, что они оказываются такими необразованными людьми? Не правильнее ли будет данное явление рассматривать как неизбежный результат тех условий, в которые поставлены у нас учителя, относительно приобретения знаний, как общих, так и специально педагогических?

Возьмем для примера хотя бы книжный состав учительских библиотек начальных народных училищ. Каталог, изданный для этих училищ в истекшем году по распоряжению министерства народного просвещения, допускает в учительские библиотеки по отделу педагогики, методики и училищеведения только сорок названий. Правда, в учительские библиотеки допущены также книги, вошедшие в каталог для бесплатных народных библиотек-читален, но это в интересующем нас отношении не имеет почти никакого значения. С ничтожным количеством книг можно бы еще примириться, если бы подбор их был сделан сколько-нибудь удовлетворительно. К сожалению, с этой стороны учительские библиотеки не выдерживают критики. Достаточно сказать, что в них отсутствуют такие авторы, как Пирогов,¹⁷¹ Ушинский,¹⁷² Стоюнин.¹⁷³ По необъяснимым причинам, этим писателям, которым наша педагогическая литература обязана лучшим своим достоянием, предпочтены большею частью бездарные компиляции мало кому известных авторов. Если мы припомним при этом, что начинать школьную работу учителям приходится очень нередко без всякой предварительной педагогической подготовки, а на устраиваемых для них педагогических курсах занятия главным образом сводятся к выработке технической ловкости в деле преподавания, то окажется, что отсутствие у учителей «самых элементарных правил воспитания» находит себе достаточное объяснение уже в тех ненормальных условиях, в которые поставлены у нас учителя относительно своего образования. Сюда, следовательно, и должно быть направлено внимание тех учреждений, которым приходится бороться с печальными, но в то же время неизбежными последствиями педагогической несостоятельности преподавательского персонала. В тех же целях искоренения из школ прискорбных случаев кулачной расправы необходимо также обеспечить правильное расследование каждого подобного случая. Директор народных училищ Кубанской области производство дознания по поступившим к нему жалобам на учителей поручил инспекторам народных училищ. Такой порядок нельзя признать правильным: инспекторы народных училищ являются ответственными лицами за все, что происходит во вверенных им школах, а потому в данном случае им придется производить дознание по делу, за которое часть ответственности падает на них самих. Какие результаты может дать дознание, производимое при подобных условиях, показывает известное дело тамбовских учителей с А. Н. Слетовой.¹⁷⁴ Наиболее правильным был бы такой порядок, когда дознание по подобным делам будет производиться инспектором учебного округа или другим лицом, уполномоченным от округа. Только при этом условии можно быть уверенным, что дознание раскроет истинное положение дела и тем даст возможность предпринять целесообразные меры к устранению из школьной практики возмутительной кулачной расправы, грубости и насилия.

Необходимость этих мер является в настоящее время тем более настоятельной, что и в средней школе воспитательная часть оказывается также далеко не всегда поставленной нормально. Это видно, между прочим, из судебного дела, разбиравшегося недавно в Петроковском окружном суде. В качестве обвиняемого явился перед судом семнадцатилетний юноша, ученик пятого класса Ченстоховской гимназии, Ст. Дунин-Вонсонович, обвиняемый в оскорблении действием инспектора гимназии г. Редко. Предварительное следствие установило следующее. В течение своего кратковременного пребывания в Ченстоховской гимназии (около полугода) Вонсонович был 12 раз наказан за различные нарушения гимназических правил, как-то: за курение папирос в гимназии, за дерзкие ответы учителям, за неприличные разговоры в классе и т. п. Эти исправительные меры, однако, не имели успеха. Вонсонович продолжал курить, говорить дерзости старшим и т. п. За один из таких дерзких ответов инспектор назвал его «ослом». Это произошло в присутствии целого класса и, видимо, сильно оскорбило Вонсоновича. Вскоре за этим он ударил инспектора кушаком по голове. Закончилась эта прискорбная история тем, что Вонсонович был привлечен к суду за оскорбление действием инспектора при исполнении им служебных обязанностей и приговорен к двухмесячному тюремному заключению. Как бы ни смотреть на поведение Вонсоновича, во всяком случае, надо сказать, что в его печальной судьбе школа едва ли может умыть руки. Одно то, что семнадцатилетнего юношу в присутствии класса инспектор оскорбляет бранным словом, дает уже основание сомневаться в том, что в гимназии воспитательный режим был поставлен правильно. Эпизод, происшедший в Ченстоховской гимназии, достоин серьезного внимания не только потому, что характеризует уровень педагогической среды, но и потому, что наглядно показывает, какой опасностью угрожает и чести учебного заведения, и интересам учащихся нетактичный поступок воспитателя. Вопрос об оздоровлении педагогической среды, таким образом, представляется делом первостепенной важности. О нем громко заявляет как низшая, так и средняя школа

X

Несмотря на то, что XX век у нас, как говорится, на носу, несмотря на завоевания науки, осветившей мрачные области невежества и суеверия, средневековый чёрт все еще не считает себя побежденным и из мрака отдаленного прошлого, окруженный свитой леших, водяных, домовых, ведьм, знахарей et tutti quanti,¹⁷⁵ показывает многомиллионному «обществу верующих» свои рожки.

Вера в нечистую силу, колдовство, знахарство и т. п. так сильно развита среди крестьянского населения, а также среди псевдоинтеллигенции, отличающейся от крестьянской массы лишь ношением сюртука, что школе и настоящей интеллигенции много еще придется поработать, пока эта вера, по крайней мере, значительно ослабнет.

Корреспондент «Бессарабца» дает любопытную в бытовом отношении картинку, ярко рисующую наивную веру крестьянина в сверхъестественную силу «ворожбита»:

«На днях я встретил одного крестьянина здешнего села, преходившего из хаты в хату для сбора каких-то денег,- пишет корреспондент из с. Лезнево, Проскуровского уезда.- Так как мне было известно, что собиравший деньги крестьянин не состоит в какой-либо должности, то я полюбопытствовал узнать, какого рода этот сбор. Оказалось, что собирает он деньги по 10 копеек с хаты на «ворожбита». Как потом выяснилось, сборы эти практикуются не только в одном Лезневе. Наше крестьянство невыносимо страдает от воров, в особенности от конокрадов, и хватается за всякое средство, чтобы как-нибудь парализовать это зло. Этим обстоятельством и воспользовался крестьянин с. Борбух, Проскуровского уезда, Иван Червинский, объявивший, что он в каждом селе может указать воров. За приезд Червинский требует 10 рублей, угощение, подводу и непременно составление приговора общества, желающего воспользоваться его ясновидением. Первым пригласило к себе «знахаря» подгородное общество крестьян д. Гречаной, страдающее часто от поджогов и воров. Ч. назвал несколько лиц, действительно подозрительных. Немедленно оговоренные были закованы в железные путы, и начался допрос с пристрастием, результатом чего было сознание двух воров в кражах. Известие о таком благоприятном исходе ворожбы с быстротою молнии облетело всю окрестность, и началось поголовное составление приговоров. Воров охватила паника. И вот какой курьез произошел в с. Грузевице накануне приезда ворожбита. К крестьянину Г. К. вечером является сосед его В. И. со штофом водки и бух ему в ноги. «Прости, кум»,- начинает хныкать И. «В чем?» - спрашивает удивленный К. «Два роки назад я вкрав у вас старе колесо, нате вам два нових, но не позивайте мене до ворожбита...» Колеса были приняты, несколько «ок» (штофов) водки выпито, и могорыч возымел свое действие - соседи помирились. С приездом ворожбита повторилась обычная история оговора и истязания оговоренных. Отсюда Ч. направился в соседнее село Малошовцы, где разыгралась следующая сцена. Местный волостной судья Матвей Гринышек обратился к сидельцу местной казенной лавки, которого попросил как-нибудь избавить его от оговора знахаря. Под предлогом ворожбы сиделец зазвал к себе Ч., предложил ему 5 рублей и просил не оговаривать Матвея. Ч. согласился и посоветовал спрятать его в коморку, где хранятся пустые шкалики. Собрался сход. На вопрос, кто в селе воры, Ч. без запинки сказал: «Вор спрятался в коморку сидельца казенной лавки между пустыми шкаликами». Народ повалил в казенную лавку. Злополучного Матвея извлекли из коморки и потащили на сход. «Ну, благослови боже»,- закричал ворожбит и нанес Матвею два удара в лицо. Толпа набросилась на Матвея и избила его до полусмерти. Червинский на самом деле оказался большим знатоком воровских дел: он, напр., указал, что в доме того же Матвея скрыт товар, украденный в г. Проскурове у еврея Гофштейна, в чем Матвей и сознался. Из Лезнева два конокрада сбежали и уже две надели не показываются в село... Так вот какое средство у нас найдено от воров и конокрадов! Не мудрено - на 160 сел и 2 местечка (участок мирового посредника) у нас имеется всего 1 министерская школа в с. Бубновке. И это за 30 лет, в одном из богатейших и густо населенных участков».

Так обстоит в селах. Лучше ли в городах? Ответ на это дает «Волгарь»¹⁷⁶ в корреспонденции из г. Арзамаса:

«Неудивительно,- пишет корреспондент,- если где-нибудь вдали от городов, в глухих селениях, где не проник еще луч света, живут народные поверья, но если то же самое наблюдается в городах, то приходится только удивляться. Между тем арзамасцы недалеко ушли в своих воззрениях от медвежьих углов. Они разделяют народное поверье, что в рождественский сочельник сонмы нечистых духов, изгнанных из водных недр, уныло блуждают по суше, отыскивая место пристанища, потому арзамасцы испещряют косяки и двери своих домов мелом, чтобы предотвратить вторжение нежеланных гостей.

В день богоявления, во время водосвятия, на реке Теше происходит купанье. Арзамасцы уверены, что тот, кто маскировался или, по местному выражению, «рядился» на святках, согрешил и может смыть свой святочный грех только погружением в реке после водосвятия. Раздевшись донага и лишь завернувшись в верхнее платье, несмотря на ощутительный крещенский мороз, «грешники» дожидаются того момента, когда раздастся пение праздничного тропаря, и, лишь погрузят крест в водах р. Теши, они бросаются в проруби, погружаются в них несколько раз и, накинув кое-как одежду, бегут или едут на извозчике до ближайшего дома, где соответственно и справляют день своего очищения от грехов».

Можно привести десятки подобных сообщений, целый ряд смешных и грустных случаев, возникших на почве грубого суеверия.

Нечего, впрочем, удивляться темному, неграмотному крестьянину, если даже лица, на обязанности коих лежит «блюсти», «искоренять», «насаждать» и т. п., не чужды предрассудков и воззрений темной массы. «В одном из сел Нижегородского уезда,- читаем в «Ниж[егородском] лист[ке]»,¹⁷⁷ - недавно имел место следующий казус. Было устроено народное чтение. Читалась, между прочим, брошюра о славянах и их вере. После окончания чтения брошюры лицо, наблюдающее за народными чтениями, заявило лектору, что он напрасно отвергает существование леших, домовых и ведьм, что они существуют на самом деле и что его обязанность, как наблюдающего за чтениями, разубедить слушателей. Мы не знаем, состоялось ли второе чтение, посвященное доказательствам существования леших и домовых. Мы будем очень рады, если автор такой защиты пришлет к нам свою диссертацию о ведьмах. Мы охотно поместим ее на наших страницах».

Как много нам нужно еще работы, дружной работы, чтобы внести свет в темные области невежества и прогнать всякую «нечисть» туда, откуда она пришла!..

XI

Времена рабства прошли, крепостничество отошло в область преданий,- а между тем, рабы существуют и до сих пор.

Присмотритесь к жизни бездомного рабочего пролетариата, вечно живущего в атмосфере всяких «урезок», «вычетов», «недоплат», «штрафов», «тринадцатичасовых рабочих дней» и т. под. прелестей - и вам жутко станет за человека, за свободного гражданина страны, в которой рабство отошло в область преданий...

В последнее время закон старается взять под свою защиту эксплоатируемых фабричных и заводских рабочих, но что значат эти старания в сравнении с непомерно быстро растущим аппетитом капиталистов на счет крох рабочего класса?

Корреспондент «Сев[ерного] Кавк[аза]»¹⁷⁸ рассказывает обыкновенную, но грустную историю об отношениях железнодорожного начальства (в г. Новороссийске) к своим служащим и рабочим. Вот эта история:

«В декабре прошлого года в железнодорожных вагонных мастерских произошла самая обыкновенная история с дядей Макаровым. Он подавал на площадку, в рост человека от земли, куски чугуна, весом от одного до двух пудов каждый. Один кусок чугуна, второпях нехорошо положенный на площадку, сорвался и упал па ногу Макарова. Удар двухпудовым куском был так силен, что бедный Макаров и через месяц еще не ступал свободно на больную ногу. «Начальник» в этом «случае» увидел коварство Макарова и «циркулярно» объявил во всеуслышание, что Макаров «за непредусмотрительность при опасной работе штрафуется однодневным окладом жалованья в 65 коп.». Рабочие по этому поводу иронизировали, говоря: хорошо, что двухпудовый кусок чугуна по «шивороту» не задел Макарова, тогда непременно «начальник» оштрафовал бы двухдневным окладом жалованья.

В 1895 году служащие в качестве смазчиков, сортировщиков и подавальных при элеваторе подали докладную записку своему «начальнику», в коей просили дать им квартиру или квартирные деньги. Оснований для просьбы у них было три. Во-первых, что другие служащие при элеваторе пользовались железнодорожной квартирой, во-вторых, что их оклад жалованья состоял, и теперь состоит, из 23 руб. в месяц - такой суммы, которая не может удовлетворить насущные потребности. Правда, им выдавалась за напряженный двадцатичасовой, почти ежедневный, труд какая-то математическая дробь, выражающаяся рублях в 3-5 в месяц на каждого. Но зато этот труд загнал многих в гроб, как, например, Щербину, Галдина и пр., предварительно получивших чахотку. И наконец, в-третьих, квартиру им обещали. Проходит два с лишком года, а квартир им не дали. В конце прошлого года они вторично подали коллективную докладную записку, прося квартир или квартирных денег. Но вместо удовлетворения просьбы главный дипломированный «начальник» назначил для расследования этого дела двух своих «адъютантов». Под Новый год назначено было строгое и решительное следствие. Подписавших докладную записку призывали поодиночке. «Допрос» начинался с того, кто давал призванному лицу подписать эту докладную, а затем началось запугивание. «Как ты смел подписать? - кричит с пеною во рту адъютант, обращаясь к каждому призванному для следствия.- Ты знаешь, что за это тебя могут в тюрьму заточить, в Сибирь и каторжные работы отправить! Да ты знаешь, такой-сякой...» И пошел, и пошел все на эту тему. Некоторые из стоявших пред грозным «судилищем» как лист дрожали и готовы были плакать; другие молчали и про себя стонали и скрежетали зубами. Запугивание возымело на некоторые забитые натуры свое действие: они называли тех своих товарищей, кои предлагали подать и подписать докладную записку... На столе судилища лежали табель, деньги и готово написанные листы об отречении от квартир и всяких претензий за всю прошлую службу. Это немногое, что лежало на столе, должно было иметь решительное отношение к судьбе злополучных тружеников, пожелавших иметь железнодорожные квартиры. «Адъютанты» в конце концов каждому из них предлагали подписать отречение или сию же минуту получить расчет. Думать в данном случае и что-нибудь выбирать, конечно, некогда. Завтра годовой праздник, а в кармане ни копейки денег, и оставить свою семью на Новый год без какого бы то ни было хлеба совсем будет безрассудно. Другого исхода для 18 человек, подписавших докладную, не было, как подписать отречение и с проклятием выйти из «камеры адъютантов».

А вот и продолжение из этого же Новороссийска.

«В железнодорожных вагонных мастерских,- повествует корреспондент,- в ночь на 7-е ноября прошлого года, два человека рабочих несли рельсу длиною около десяти футов и весом пудов шести. Шедший впереди споткнулся и упал, вследствие чего рельса одним, передним, концом ударилась о землю, а другим, задним, о плечо рабочего, несшего рельсу, и пополам перебила его ключицу. Больного отправили в лазарет, и на основании того, что причиною перелома ключицы был виновником сам несчастный, ему «начальство» выдавало плату только за четверть рабочего дня. В мастерских существует «устав», по которому окалечившихся разделяют на две категории: на лиц, получивших увечье по собственной вине, и лиц, свернувших себе шею по вине несчастного случая. Первым, если они живы, платят только за половину рабочего дня, но если они лежат в жел[езно] дорожном лазарете, то платят за четверть рабочего дня, а другую четверть удерживают за пользование услугами лазарета... О второй категории, свернувших себе шею по несчастному случаю, и говорить нечего, так как, по всей вероятности, их совсем не бывает. Перебивший себе ключицу в железнодорожном лазарете долго не вылежал, «потому что там толку не особенно много, и притом нужно платить четвертью рабочего дня». Потерпевший теперь лечится дома, так как правая рука у него еще не действует, и получает пока плату за половину рабочего дня. Будет ли рабочий по-прежнему свободно действовать своею правою рукою - сомневаюсь. Но если останется на всю жизнь калекой, то обеспечит ли его управление чем-нибудь? В противном случае возбудит ли калека против управления гражданский иск? Вопросы конечно, остаются открытыми. Но при этом «случае» произошло нечто до того страшное, что умолчать о нем равносильно преступлению. Другому рабочему, споткнувшемуся с рельсой, но уцелевшему, «начальство» предложило подписать условие, по которому он обязуется, не то перед перебившим ключицу, не то перед «начальством», платить по пять коп. в день в продолжение всей своей жизни!.. Рабочий отказался подписать условие на всю жизнь, почему «начальство» приказало ему взять расчет. Дипломированное начальство слишком подозрительно и осмотрительно. Оно подумало, что шедший с рельсой впереди нарочно споткнулся, а потому должен быть ответствен... Но рабочий не счел себя виновным и отказался от дипломированной удочки - условия на всю жизнь. Тогда начальство нашло виновным самого пострадавшего, почему и выдает ему плату только за полдня. Хорошо еще, что так, а то могло быть, что и совсем не платит».

Знакомые виды, знакомые картины!

XII

Начнем с теней (их больше) и окончим светом - его меньше, а иногда и вовсе нет. Факты из старины часто напоминают современные дни, но от того, что передает «Русский архив» в мартовской книжке,¹⁷⁹ теперь бог милует.

В январе 1817 года на Высочайшее имя было подано прошение женою чиновника Вязниковского духовного правления Олимпиадою Тибелляровой, в котором просительница описывает бедствия, претерпенные ею... за обучение детей грамоте. Вот это любопытное прошение:

«Тогда, когда муж мой находился сего генваря 26-го дня при должности, пришед ко мне в дом Вязниковской градской полиции квартальный надзиратель Максим Сурков с учителем приуготовительного училища Михайлом Рязанцевым, начали буйственным образом допрашивать меня, не обучаю ли я грамоте детей. И как я в доме своем обучающихся, кроме сына онаго же правления копииста Якова Набрекова (мною обучаемого словесности) и моего родственника семилетнего Михаила, не имела, то в то же самое время помянутый квартальный с учителем Рязанцевым повелительным образом велели меня, яко человека, впадшего в какое-либо преступление, тащить бывшему при них десятскому наглым и бесчеловечным образом в полицию. Я сколько ни старалась, бывши в доме одна, оправдать себя в моей против законных прав невинности, особенно насчет беспорочной жизни моей, но они, приступая ко мне, не могущей иметь возможности отдалить их злонамеренный для меня поступок, схватили меня и начали бить несносными для человека побоями и, изодрав на мне платье, сделали меня почти обнаженной. Против сего несносного поступка их, я, вырвавшись, тотчас прибегши в правление, объявила мужу моему, приказнослужителям и бывшему там секретарю Луке Сокольскому, который, видя меня в сем злосчастном положении, нисколько не медля, за небытием в городе г-на городничего, пошел и объявил первенствующему правления присутствующему протоиерею Александру Никологорскому. Но между тем квартальный и Рязанцев забрали у меня в доме рублей на пятнадцать книг и в том числе святцы, в коих хранились мужа моего пятьдесят рублей ассигнациями деньги, унесли их к себе; малолетнего же помянутого родственника моего повели с собою и заключили его под стражу полиции, о чем объявляя, всеподданнейше прошу...» и т. д.

По делу Тибелляровой было произведено следствие, из которого выяснилось, что она обучала малолетних мальчиков и дочерей азбуке и часослову,¹⁸⁰ а также и заповедям господним, поелику родители сих малолетних детей ни под каким видом не соглашались вручать, а особенно дочерей своих, для обучения приуготовительного училища учителю Рязанцеву для того, дабы оне у Рязанцева, явно человека холостого, с обучающимися у него учениками, а притом еще и с возрастными, как в поведении, так и в самых нравах расстроены не были. У градских же обывателей детей мужского пола никого она, Тибеллярова, не обучает и подпискою никогда и никем в необучении детей обязываема не была; а притом и с упорством против законных прав и своего правительства ничего не чинила.

Несмотря на это, дело Тибелляровой в конце концов решилось не в ее пользу.

Владимирская консистория указом от 11-го ноября 1820 года предписала духовному правлению подтвердить Тибелляровой с подпискою, чтобы она впредь детей не обучала.

В пояснение этой истории нужно заметить, что полиция и училищное начальство в своих действиях основывались на вышедшем около того времени указе, воспрещавшем частным лицам заниматься преподавательской деятельностью в ущерб интересам патентованных педагогов. Пользуясь этим указом, патентованные педагоги, опираясь на содействие полиции, подняли поход против непатентованных, причем последние, конечно, не могли устоять в неравном споре, как не могла устоять и Тибеллярова.

От мрачной картины столь мрачного прошлого перейдем к светлым явлениям, с которыми связано и имя Н. В. Гоголя. Как известно, в Миргороде существует в память Гоголя училище, цель которого заключается в приготовлении хороших мастеров и рабочих. М. Н. Уска передает в «Н[овом] в[ремени]»¹⁸¹ интересные сведения об этом училище.

«Главные занятия училища следующие: живопись, ваяние, скульптура, гончарное искусство в особенности, резьба на дереве и т. п. Тем из учеников или учениц, которые не имеют аттестата об окончании курса по программе уездных училищ, преподают и общеобразовательные предметы по программе уездных училищ. Малоросс по своей натуре, конечно, ленив и апатичен, но вместе с этим способен и поэтичен. Сколько мы уже видели прекрасных и положительно художественных вещей, вышедших из рук простого мальчика или девушки. С какою любовью погонщик волов показывает свое первое произведение преподавателю, и с какою гордостью он любуется на свою удачно сделанную вещь.

Однажды мне пришлось видеть у простого казака гипсовую группу: волы, запряженные в плуг, отдыхают, а подле них важно развалился мальчишка-погонщик. «Откуда у вас эта вещица и не можете ли ее мне уступить?» - обратился я к казаку. «Бики, пане,- отвечал он,- ці не продажні та вони для мене дуже дорогі».- «А почему?» - «Та, бачите, це змайстрував мій хлопець. Він в школі у Гоголя».

Временами администрация училища устраивает выставку ученических работ и за лучшие из произведений выдает денежные награды. Этим она еще более поощряет учеников к безукоризненной работе. Прекрасное двухэтажное здание, в нише которого красуется отлично исполненный бюст Гоголя, служит самым лучшим украшением забытого, к стыду сказать, грязного и не особенно благоухающего города. Классы и мастерские светлые, высокие, с большим достатком воздуха и вообще со всеми правилами гигиены».

Автор выражает, однако, сожаление, что Миргород остался тем же грязным и патриархальным городишком, каким был во времена Гоголя.

«Та же грязь, те же лужи, в которых вы рискуете потонуть и не быть замеченным. От нечистот и отбросов, выливаемых без церемонии обывателями, нужно затыкать себе нос или носить особенную повязку, чтобы не задохнуться от этого благовония. Мелкий скот и свиньи целыми стадами ходят по улицам, наводя на некоторых, а в особенности на детей, даже страх. Конечно, они не съедают в судах более прошений, так как вход туда им строго воспрещен, но все же лучше, если бы полиция отвела бы им более подходящее место для их прогулок. Года два назад одно из этих вкусных животных откусило у 5-летней девочки ухо. Наряжено было следствие; составили протокол - искали всюду преступницу для привлечения к законной ответственности, но где же возможно было ее узнать между сотнями подруг?»

В заключение, автор высказывает совершенно справедливое предположение, что о существовании Гоголевского училища еще не многие знают у нас на Руси. Каждый принесший посильную лепту этому хорошему начинающему делу - тем воздаст должное имени покойного великого писателя и тем еще более увековечит его бессмертное имя. Не многим также известно, что у Гоголя есть еще в живых старушка-сестра, которая проживает в Полтавской губернии.

По сведениям «Днепр[овской] молвы»¹⁸² в этой школе состояло к первому янв[аря] 1898 года 105 чел[овек] учащихся (56 принято в 1897 году); из них в первом классе 46 мальчиков и 12 девочек; во втором классе 39 мальчиков и 8 девочек. Стипендиатов - 3 человека: 1 на средства Усманского уездного земства и 2 еврея на средства временного комитета ремесленного и земледельческого труда среди евреев в России; все же остальные на собственные средства. По сословиям ученики распределяются следующим образом: детей дворян - 12, духовн[ого] звания - 4, граждан 2, мещан - 16, казаков и крестьян - 52, евреев - 19. По образованию только 8 человек окончило уездное училище, все остальные окончили сельские и церковноприходские школы.

«ОРГАНИЗАЦИЯ ОБЩЕСТВЕННЫХ РАЗВЛЕЧЕНИЙ»

Под таким заглавием проф. Н. Ф. Сумцов поместил в январской книжке журнала «Образование» интересную статью,¹⁸³ в которой указывает на воспитательное значение рационально организованных развлечений и, намечая формы, в какие, по его мнению, могли бы вылиться такие увеселения, указывая на опыт Западной Европы в этом направлении, призывает общество к дружной работе на поприще улучшения общественных нравов, к внесению в жизнь, богатую заботами и горестями, возможно большей суммы радостных, светлых элементов.

Симпатизируя задачам, намеченным проф. Сумцовым, мы не можем не согласиться с ним, что с каждым годом в обществе все более и более обнаруживается сознание пользы рациональной организации увеселений, что выражается главным образом в устройстве чтений с туманными картинами, любительских спектаклей и домашних концертов. Отдельные случаи устройства сценических представлений на фабриках и в деревнях показали большое расположение народа к подобного рода развлечениям. Но все начинания и попытки еще так слабы, случайны и разрознены, особенно по сравнению с тем, что и как делается по этой части в Западной Европе. Там, на далеком Западе, даже представители высшего духовенства подали голос за общественные развлечения. В Англии недавно бедфордский епископ в прекрасной речи говорил: «Каждый человек, будь он духовное лицо или светское, который по силе возможности вносит оживление в общественную жизнь, делает доброе дело, потому что он ослабляет этим дурные инстинкты. На земле достаточно греха и горя для того, чтобы испортить сердце каждого христианина. Поистине почтенная деятельность тех, кто старается облегчить трудный путь своих товарищей по жизни или развеселить их сердце, когда оно страдает или томится.

Насколько позволяет мне судить мой опыт,- продолжает этот достойный представитель английской церкви,- я могу сказать, что никогда не находил, чтобы нравственность и религию можно было поддержать суровым стеснением естественных стремлений нашей природы к отдыху и развлечению. Если и есть люди, склонные увлекаться опасными и вредными удовольствиями, то дело разума и доброты открыть им более невинные источники развлечений. Можно расходиться в мнениях относительно некоторых развлечений, можно спорить о их пользе и вреде, но никто не может сомневаться в необходимости развлечений вообще и каждый в особенности должен стараться доставлять их тем бедным людям, на долю которых выпало так мало светлых дней и жизнь которых так скучна и монотонна». Во Франции среди многих голосов в пользу народных развлечений в особенности выдается голос талантливого философа и поэта Гюйо.¹⁸⁴ Он исходит из того положения, что человек получает чувство удовольствия, когда приходит к сознанию, что жизнь его одновременно личная и собирательная. Мое «я» для современной психологии - одна иллюзия: обособленных личностей нет; мое удовольствие не существует без удовольствия других. С другой, также весьма интересной, стороны трактует этот вопрос хорошо известный публицист Макс Нордау¹⁸⁵ в публичной лекции об общественных задачах искусства, недавно прочитанной в Турине по приглашению Ломброзо.¹⁸⁶ Указав на то, что в старое время художник работал лишь для церкви и дворца, а в новое работает преимущественно для общества и народа, Нордау говорит, что целью искусства должно быть возвышение народа в его собственных глазах; лишь придерживающееся реальной почвы идеальное искусство может дать современному человечеству то, в чем оно более всего нуждается - средство достигнуть полноты жизни. Другими словами, в основу организации народных и общественных развлечений должно быть положено искусство.

Таковы задачи и стремления западноевропейских мыслителей, а как далеко пошло практическое осуществление их - видно из грандиозных народных домов, устраиваемых в Англии, из того, что для рабочего сословия открыты художественные, общественные и частные музеи, устроены парки и сады, устраиваются концерты с входной платой от 3 коп.

Сравнивая Западную Европу, где климат мягче, небо синее и природа живописнее, где горы, моря, богатая растительность и загроможденные произведениями искусства города обусловливают большую дозу радости обывателю, сравнивая все это с Россией, с ее суровым климатом, огромными однообразными пространствами, бедностью пейзажа, монотонностью и бесцветностью тяжелой трудовой жизни, проф. Сумцов продолжает: «И если на Западе общество стремится увеличить сумму доступных удовольствий, развить и осложнить чувство радости, сделать его доступным для людей всех сословий, возрастов и состояний, то тем более приходится позаботиться о том русскому обществу, столь скучающему и столь нуждающемуся в правильной организации общественных развлечений. Такого рода организация представляется тем более настоятельной, даже необходимой, что при ней одновременно достигаются цели просвещения и морали. Хорошо организованное удовольствие укрепляет физически, умственно и нравственно. В таком укреплении духа нуждаются города и села. Большинство наших городов представляют те же села, лишь с добавкой каменных строений и железных крыш».

Знаменитый украинский философ Сковорода¹⁸⁷ основательно утверждал, что «жизнь не то значит, что только есть и пить, но быть веселым и куражным... Веселие сердца есть то живот человеку»... В настоящее время, при огрубении и упадке народной поэзии, веселие, за исключением отдельных религиозно-нравственных проблесков, исходит лишь из питейного дома. Великая, сложная, трудная и в то же время весьма благодарная и плодотворная задача внести в низшие слои общества и в народ нравственно чистые и облагораживающие сердце «веселие и кураж» путем постепенного приобщения народа к живым культурным интересам образованного общества. Одновременно должны возрастать интересы самого культурного общества, в частности должны расширяться и улучшаться существующие формы развлечений.

Общественные нравы и обычаи улучшаются под воздействием хорошо организованного интеллигентного труда, и настоятельно необходимо наметить главные формы, главные задачи для деятельности в этом направлении. В больших университетских городах накоплено уже много благоприятных элементов для организации развлечений в виде существующих уже общественных учреждений, в виде значительного запаса интеллигентных сил. Что такие силы есть - можно подтвердить несколькими проявлениями их в жизни, напр., г. Харькова. В коронационные дни для железнодорожных служащих были устроены хорошие гулянья, по разнообразной обдуманной программе, и все это было устроено на почве доброжелательства и усердия немногих лиц железнодорожного ведомства. Летом 1896 года явилась возможность провезти учащихся бесплатно на Нижегородскую выставку, и среди педагогического персонала нашлись энергические и доброжелательные руководители. Весьма успешно работает комиссия по устройству народных чтений с туманными картинами. Недавно возникли общество хорового пения, музыкальный кружок; все это разбросано и многое случайно. Нет такого общества, которое объединяло бы разнородные попытки организации общественных и народных развлечений, старалось закрепить и развить далее добрые начинания частных лиц, которое сплотило бы разрозненные общественные элементы и направило их к общей деятельности по части широкой организации развлечений. Прежде всего нужно наметить основные задачи, план. Человек тогда чувствует под собой твердую почву, когда он действует по определенному плану. То же приложимо ко всякому просветительному обществу. В самих уставах и программах нужно установить нечто такое - широкое и увлекательное,- чему нельзя не симпатизировать с первых шагов, с первого момента вступления в общество. Так, главными задачами обществ организации народных развлечений можно признавать народные театры, общедоступные концерты, хорошо обставленные панорамы, чтения с туманными картинами, библиотеки и читальни, путешествия и пр. т. п. В частности, должны быть организованы развлечения для детей - игры, загородные прогулки, развлечения для учащихся в среднеучебных заведениях, преимущественно в виде литературных вечеров зимой и образовательных экскурсий летом. О многом нужно еще разузнать в странах более поживших в культурном отношении, узнать путем собирания сведений, отчетов, частной переписки, путем командировки наиболее заинтересованных лиц, причем расходы по командировкам вполне или частью могли бы покрывать городские общественные управления, как изредка и бывало уже кое-где. Вообще требуется по возможности более широкая постановка вопроса, широкая организация, по крайней мере такая, какая в последние годы возникла в Москве, в частности, в приложении к организации домашнего чтения. Господствующая точка зрения на самообразование несколько односторонняя. Можно подумать, что только и света, что в окне, что книги да лекции, лекции да книги, но и помимо книг велики запасы культуры и цивилизации, велик, разнообразен и поучителен божий мир. Самообразование нужно черпать не в одних библиотеках и аудиториях, но и в созерцании природы, в знакомстве с памятниками искусства, в разумной организации общественных развлечений, в живой общественной деятельности.

Среди возможных возражений скорее всего можно встретиться с мнением, что участие рабочих, при их экономической и социальной зависимости, представляется проблематичным. Прежде всего нужно иметь в виду, что рабочие нуждаются более, чем какой-либо другой класс общества в организации развлечений с целью ослабления пагубного для них и для всего общества пристрастия к водке. Затем, множество развлечений может быть такого рода, где невозможно, да и безбожно проводить какие-либо сословные разграничения. Наконец, главное, в последнее время и правительство, и лучшие люди общества принимают меры к подъему технического и ремесленного образования. На последнем торгово-промышленном съезде в Нижнем Новгороде прочитан был целый ряд ценных докладов по вопросам о подъеме образования фабрич[ных] и завод[ских] рабоч[их]. Характерен уже и тот факт, что рабочим был разрешен бесплатный проезд на Нижегородскую выставку: правительство в этой мере сравняло их с гимназистами и студентами. Здесь обнаружилось свежее и здоровое влияние европейской цивилизации, и смотреть после всего этого на русского фабричного, как на парию, по меньшей мере нелепо.

Народные театры у нас в зародыше. На Нижегородской выставке было представлено несколько любопытных данных по этому поводу в виде моделей сцен, данных о расходах по постановке представлений, общих наблюдений устроителей и т. п.

На основании этих данных недавно издан сборник «Народный театр». Здесь есть статьи общего свойства, трактующие вопрос о народном театре с принципиальной точки зрения, и статьи по отдельным вопросам практической постановки дела. В сборнике указаны отчасти и пьесы, пригодные для нового театра.

По дальнейшей разработке многочисленных вопросов по устройству общедоступных спектаклей придется города отделить от сел, ввиду того, что городское население в значительной степени разнится от сельского и потому еще, что при устройстве народных театров в городах можно рассчитывать на содействие со стороны городских управлений, тем более, что и законом (Город. полож. 1892 ст. 2 п. п. IX и X) думам предоставлено попечение об устройстве общественных театров.

Ввиду того, что устройство народного театра требует крупных затрат и, главное, ввиду еще большей трудности содержания хорошей труппы, нельзя не пожелать, чтобы до открытия народных театров облегчено было пользование уже существующими в виде соглашения с дирекциями относительно понижения цен на места в известные дни или для известной части населения. В провинциальных городах оперные и театральные удовольствия большей частью оплачиваются так дорого, что ими может пользоваться лишь небольшая обеспеченная часть населения.

В Южной России к народному театру близко подходит театр малорусский по составу пьес и отчасти по более дешевой плате за места. При доброжелательном посредничестве и здесь можно кое-что улучшить, напр., при выборе пьес устранить слишком грубые - «убийственные» пьесы: «Помста»,¹⁸⁸ «Кляте серце»¹⁸⁹ и др. т. п. с чисто внешними и грубыми драматическими эффектами. Что касается до устройства театра в селах, то в этом отношении поучительный опыт дан Н. Ф. Бунаковым в одном селе Воронежской губ.: зрительный зал представляет собой комнату в 10 аршин длины и 9 ширины. Места расположены рядами, причем мест по 1 коп.- 66, по 5 коп.- 10, по 10 коп.- 20 и по 20 коп.- 20. Цены, очевидно, общедоступные. Исполнителями служат бывшие ученики и ученицы, окончившие курс местного училища. Они делят между собою каждый сбор пропорционально, причем на участника приходится в зиму от 1 до 5 руб. Обстановка, костюмы, освещение даются попечителем школы и основателем театра бесплатно. Были поставлены «Недоросль»,¹⁹⁰ «Жизнь за царя»,¹⁹¹ «Не так живи, как хочется» и др. пьесы.

Театр всегда был полон.

Особенного внимания заслуживает по своей широте инициатива Пермского губернского попечительства о народной трезвости. Попечительство предположило устроить в больших селах помещения для театра вместимостью до 1000 чел. Некоторые заводовладельцы сочувственно отнеслись к этому доброму начинанию и ассигновали значительные средства.

Ошибочно думать, что с устройством помещения для народного театра кончаются главные о нем заботы. Важно не только наладить дело, обеспечить его возникновение, но и направить его, укрепить и регулировать, что требует постоянной заботливости и целого ряда дополнительных мер по организации дела. Нужно выработать репертуар из лучших пьес общего высокого достоинства, причем одного репертуара для всей России не может быть. В Южной России, напр., значительное место может быть отведено малорусскому театру. Затем нужно заботиться об удовлетворительном составе труппы: нужно систематически противодействовать попыткам к понижению уровня народной сцены, устранять шутовство, гаерство, шарж, все, что тянет на сторону наиболее грубых вкусов. Вообще, устройство и надлежащая постановка народного театра требует большого внимания и многих усилий.

Гораздо легче устройство общедоступных концертов, тем более, что тут можно пользоваться кое-какими существующими пособиями, напр., церковными хорами, странствующими музыкантами, любителями пения с хорошим голосом.

В селах возможна даже опера, как это доказано недавно таким характерным случаем: самарское попечительство о народной трезвости выдало г-же Серовой субсидию в 450 руб. для постановки оперных спектаклей в с. Языкове, Бугурусланского уезда. Были поставлены сцены из оперы «Князь Игорь».¹⁹² Спектакль прошел с успехом, при 300 зрителях. Хор из крестьян пел тепло и с увлечением. Трудные роли Игоря и Ярославны исполняли, впрочем, интеллигентные лица. В Малороссии по селам бывают домашние концерты: в церковные праздники или на именины «батюшки» или «матушки» поют церковные хоры; солистами бывает кто-нибудь из гостей священников или дьяконов. Вообще, среди сельского духовенства держится местами любовь к музыке, как остаток лучших старых традиций.

В городах, при известной организации дела и доброжелательной инициативе, нетрудно устраивать общедоступные оперные представления с привлечением лучших сил, в существующих уже оперных театрах. В Харькове в 1896 г. были сделаны попытки этого рода - утренние дешевые спектакли с платой за места от 15 коп. Нужно стремиться к тому, чтобы бедным хотя бы изредка были доступны художественно-эстетические удовольствия богатых. В Англии, в Австрии (Вена) в этом отношении сделано уже многое в виде устройства концертов с входной платой от 3 коп.

В газетах нет-нет и промелькнет известие об открытии чайной в виде противовеса кабаку. Так, недавно открылась такая чайная в Херсоне и при ней библиотека. В Харькове благотворительное общество предполагает устроить народный зал. По праздникам здесь будет играть музыка, в будни зал этот будет представлять собой обыкновенную чайную. Стены его будут увешаны олеографиями исторического и религиозного содержания, преимущественно копиями с картин великих мастеров; на столах в соседней комнате будут лежать иллюстрированные журналы и книги, разрешенные и доступные для чтения. Предполагается со временем по вечерам показывать туманные картины. Удачный опыт сделан в виде чайной при первой читальне.

«Как мало нужно,- говорит далее г. Сумцов,- чтобы устроить в селе чайную, и как полезно может быть такое скромное учреждение, можно видеть на следующем примере: в одном селе Лохвицкого уезда, Полтавской губ., доброжелательная помещица дала для чайной квартиру, столы, скамьи, освещение, отопление и на первое время прислугу; затраты на устройство и обзаведение чайной вылились в такие цифры: патент 2 руб. 20 коп., куб для кипячения воды 6 руб. 60 коп., самовар 5 руб., чайник 90 коп., 2 дюжины чашек 3 руб. 50 коп., часы 3 руб., картины 2 руб. 70 коп., термометр 1 руб. 25 коп. В течение первого года на покупку чая и бубликов истрачено 168 руб. 4 коп., жалованье женщине-хозяйке 25 руб., всего 193 руб. 4 коп. Доход же чайной за то же время выразился в сумме 281 руб. 73 коп. Итак, доход вернул оборотный капитал, покрыл основные затраты и дал чистой выручки 23 руб. 54 коп. Условия продажи чая такие: за одну коп. дается кусок сахару и сколько угодно чаю, на 2 коп.- 2 куска сахару и сколько угодно чаю, на 3 коп.- 4 куска сахару. Кроме того, продаются бублики по базарной цене. При чайной открыта библиотека и устраиваются, с разрешения местных властей, чтения. Кто-нибудь из грамотных крестьян громко читает, остальные слушают. Из того, что чайная в небольшом и небогатом селе на продаже чая в первый год получила доход, легко видеть, что это далеко не такое благотворительное учреждение, которое нуждалось бы в постоянной поддержке. Это маленькое дело приютило возле себя еще и библиотечку, и коллекцию улучшенных образцов гончарных изделий.

Народные чтения с туманными картинами ведутся во многих городах: Одессе, Харькове, Курске, Елизаветграде¹⁹³ и др., но, по внешним причинам, в деревню они почти совсем не проникли. В 1896 г. в Харькове чтения шли в 3 пунктах: в здании реального училища, в московской школе и в ночлежном доме. Чтения в ночлежном доме шли первый год, и наплыв простой публики был так велик, что пришлось даже отказывать в выдаче билетов, вследствие крайней переполненности аудитории. Кроме того, комиссией народных чтений организованы чтения в селе Деркачах, в 13 верстах от Харькова, и в харьковских казармах для солдат Пензенского полка. В последнее время комиссия предоставляла свои картины для чтений, устроенных в женском отделении харьковского тюремного замка, и посылала их в Богодухов, села: Барвенково, Уды и в некоторые другие места, где чтения только возникали. Комиссия в минувшем году сделала интересный опыт приготовления картин для фонаря собственными средствами и изготовила удешевленный фонарь. Стекла для фонарей выписаны были из Лондона, а остальные части (металлические и деревянные) изготовлены на месте. При таком способе изготовления стоимость фонаря упала до 70 руб.».

Указывая, как можно обставить чтения с волшебным фонарем, в смысле выбора и распределения материала, проф. Сумцов останавливается на устройстве литературных вечеров.

«Легче всего, кажется,- читаем дальше,- было бы устраивать общественные и семейные литературные вечера, так как для такого устройства нужно располагать лишь несколькими хорошими чтецами, а между тем, из всех общественных развлечений литературные вечера составляют наибольшую редкость. Это странное и печальное явление объясняется многими причинами. Прежде всего легко выделяются разные внешние опасения и ограничения. Здесь является подчас много цензоров-добровольцев. Известны случаи воспрещения чтений «Зимнего вечера» Пушкина и «Ревизора» Гоголя. В первом стихотворении найдены были предосудительными слова «выпьем, добрая подружка!», а в «Ревизоре» под охрану был взят городничий. Но еще большим препятствием служит отсутствие программ и пособий. Что выбрать для чтения на один вечер, часа на три? Вопрос затруднительный, если принять во внимание известный размер статьи, законченность, приличие стиля. Одно слишком длинно, другое кратко, третье мрачное, пессимистическое, четвертое с фривольными местами. Многое хорошее достать трудно, особенно в провинциальной глуши. Все или почти все неудобства и препятствия можно устранить путем создания ряда программ и передвижных библиотек, причем в программах должны быть отмечены лучшие статьи, место напечатания их, время, потребное для прочтения, и указать известный порядок, в интересах самообразования, вроде того, какой указан в «Пособии для устройства чтений», изданном в 1896 г. в Харькове. При хорошем чтении общеизвестные литературные произведения получают новую привлекательность. Литературные вечера разовьют любовь к живому слову, чувство добра и красоты. Хорошие рассказчики и чтецы не редкость; они встречаются во всех слоях образованного общества, но ими мало пользуются и немногие решаются выступать перед публикой...»

«Кто знаком со странствующими по провинциальным городам панорамами, тот, наверно, составил очень дурное о них мнение. Какой только грубой работы не преподносят захолустные панорамщики. На грязных и выцветших балаганных полотнах изображены большею частью разные мучения и казни - пытки испанской инквизиции, индийская казнь преступников, избиение христиан турками в Дамаске, кораблекрушения. Везде мучения и смерть. И за такую мерзость взимается с доверчивой провинциальной публики копеек по 30 за вход. А между тем, в хороших руках панорама может быть полезным образовательным средством, даже самая маленькая и, так сказать, специальная. Чтобы не ходить далеко за примером, укажем на панораму нобелевских заводов в Баку, с которой, наверное, многие ознакомились на последней Нижегородской выставке. Нобелевский павильон был двухэтажный; внизу находились образцы бакинской почвы, нефти, орудия производства и т. п., наверху - панорама. Посетитель входил в темную комнату, и здесь он видел в оптическом отдалении одну ярко освещенную картину Каспийского моря в ясный солнечный день, с пароходом, направляющимся в Баку. Поднявшись по узенькой лестнице вверх на круглую площадку, посетитель находил превосходную панораму всех нобелевских сооружений и в перспективе г. Баку, с массой реальных подробностей. Здесь приставленное к панораме лицо давало объяснения, где добывается нефть, куда она перегоняется для очистки и т. д., все в высшей степени ясно и наглядно. Такая панорама почти равносильна путешествию в Баку. Подобного рода панорамы весьма желательны, ввиду несомненного образовательного их значения.

К числу весьма интересных и поучительных общественных развлечений принадлежат иногородние экскурсии или путешествия».

Проф. Сумцов останавливается на экскурсиях группами, ввиду их сравнительной дешевизны и удобств.

«Есть особого рода путешествия,- пишет он дальше,- весьма обычные в Западной Европе и, к сожалению, совсем неизвестные у нас - путешествия местные, в пределах ближайшего родного края. Как ни просты, по существу, местные экскурсии, на скорое осуществление их в России трудно рассчитывать при общих, довольно еще суровых условиях нашего быта, при сравнительной бедности и однообразии нашей природы и, главное, при существующей общественной обособленности, розни и апатии. Из всех форм общественных развлечений местные экскурсии - музыкальные и литературные - могли бы принести большую пользу в деле сближения интеллигенции и в деле живого и наглядного изучения родного края. В соседней с Россией Галиции, в восточной ее, малорусской, части, местные увеселительные экскурсии легко устраиваются большей частью учащеюся молодежью. Составляется кружок лиц из музыкантов, певцов и чтецов, разучат несколько пьес, составят несколько программ и в свободное от занятий летнее время артистический кружок объезжает ряд местечек и сел. Молодых людей дружелюбно встречают и ласково провожают, особенно молодое женское общество. Как ни как, а в деревенскую глушь вносится много милого оживления, доброго чувства и искреннего веселья. У молодых людей постепенно накапливается значительный запас сведений о родном крае, много добрых знакомых, и если кому-либо из учащейся молодежи придется попасть сюда на службу, он будет чувствовать себя как бы дома, среди земляков.

Из галицких афишек 1884 г. видно, что Львовский комитет вандровников от 15 августа по 8 сентября устроил ряд литературно-музыкальных вечеров в 6 местечках, именно: 15 авг[уста] в Дрогобыче, 18 - в Корчине, 22 - в Калуше, 24 - в Станиславове,¹⁹⁴ 26 - в Коломые и 8 сент[ября] - в Выжнице. Заранее были разосланы программы. Каждый концерт состоял из 8 №№: первым номером шло какое-нибудь популярное научное чтение, напр., в Дрогобыче «Про знесення панщини», в Корчине - «Галицькій русини в 1848 році». Далее декламация, напр., в Калуше прочитаны были: «Дума о побеге Самуила Кошки» и глава из «Гайдамак» Шевченка о титаре. Далее шли хоровые песни. В заключение - танцы. Где являлось возможным, приглашаем был военный оркестр музыки. Вход платный, в одних местах в пользу участников, в других - в пользу местных благотворительных и просветительных учреждений. Нет надобности доказывать, как много содействует развитию здравых общественных убеждений и привязанностей такое общение молодежи с обществом и народом, такое проникновение в деревенскую глушь, независимо от книжных теорий».

Проф. Сумцов уверен, что организациею подобного рода общественных развлечений можно достигнуть многого - общего подъема умственных и нравственных сил, развить чувство дружелюбия и общественной солидарности, поднять оценку значения искусства, корпоративной деятельности общества, вообще жизни.

«Наши дети имеют мало развлечений; у детей интеллигентных родителей много времени и сил уходит на учение, у детей простых классов - на работу. И семейная, и школьная педагогии охотно жертвуют настоящим для будущего. А между тем, в жизни все одинаково важно, и всякий возраст имеет свою самостоятельную ценность. Никто и ничто не вознаградит детей за потерянные радости. Общество организации развлечений могло бы кое-что сделать, по крайней мере, для детей сравнительно бедных семей из рабочего класса и мелкого чиновничества. Оно бы могло весной и летом предоставлять детям то, что особенно им нужно для укрепления духа и тела - загородные прогулки, чистый полевой воздух, шум зеленого леса, купание в текущих реках на золотистом песке, море волнующихся хлебов, душистый запах цветущей гречихи, общую картину трудового сельского быта, общее знакомство с родным краем. Нашлось бы немало добрых людей из среды землевладельцев, которые разобрали бы на лето ослабевшую и захиревшую молодежь к себе в имения и хутора на поправку на месяц, на два, по одному, по два или по три человека, пристроив их к какому-нибудь легкому, здоровому и поучительному сельскохозяйственному делу. Здесь много полезного можно сделать без малейших затрат, лишь путем доброжелательных соглашений.

Организация общественных развлечений может найти и другие, весьма разнообразные выражения, в зависимости от культурного роста общества, от запаса материальных и нравственно-общественных сил. Возможно ввести в круг общественных развлечений общедоступные бесплатные библиотеки и читальни. Умственное просветление и самообразование приносят много чистой духовной радости. Возможно устроить семейные танцевальные вечера в местностях с значительным фабричным населением или клубы для фабричных девушек, какие в большом ходу в Западной Европе, или воскресные классы рисования, или бесплатные уроки хорового пения, многое другое в том же роде, в зависимости от местных условий и средств, по указаниям компетентных лиц, согласно с потребностями среды, при одном непременном условии, чтобы всякое общественное развлечение давало веселье, здоровое, свежее, укрепляющее физически и нравственно, по возможности более высокое в умственном отношении.

Нельзя не пожелать, чтобы во всех городах и в наиболее крупных торгово-промышленных селах, на первое время, по крайней мере, в больших университетских городах, возникли общества организации развлечений. В настоящее время, после всего вышесказанного, не трудно наметить приблизительно, в общих чертах, главные пункты устава проектируемых обществ. Каждое такое общество главной целью в 1§ должно поставить общее положение - заботу об организации развлечений, полезных в умственном и нравственном отношениях. Вторым параграфом можно наметить более частные задачи: устройство народного театра, выработка репертуара, устройство общедоступных концертов, чтений с туманными картинами, панорам, библиотек и читален, детских игр, организация путешествий и экскурсий - последнее, может быть, с специальными подразделениями на комиссию изучения родного края, на отдел пешеходов, для которых далекие прогулки могут служить своего рода спортом. Третьим параграфом можно поставить изучение существующих общественных развлечений, собрание сведений о постановке этого дела за границей, критика местных общественных и народных развлечений, указание на бесцеремонные попытки эксплоатировать обывателя на почве грубой балаганщины. Тут пропасть живого, интересного, плодотворного дела, и когда возникнут подобного рода общества, простой голос благоразумия и общая польза заставят их войти во взаимные сношения и одолжения. Весьма возможно, понадобятся специальные печатные органы, напр., «Ежегодники», где могут быть сгруппированы и освещены, с морально-общественной точки зрения, все попытки и достигнутые успехи по организации развлечений, выдающиеся статьи периодической печати, корреспонденции и пр. т. п. Нет надобности доказывать, что, при умелом и усердном ведении дела, собирание и группировка надлежащих сведений, указаний и адресов были бы весьма полезны и во многих отношениях интересны и поучительны. Тем более, что в настоящее время совсем нет библиографии литературы об общественных развлечениях, и масса интересных статей погибает в ворохах газетной бумаги.

Скажут, что общества организации развлечений будут бедны и слабы, при слабости всей нашей внутренней жизни. Действительно, проектируемые общества могут быть и бедны, и слабы... но не всегда и не везде. Средства накопляются с годами. Личный состав и опытность формируются постепенно. Серьезная творческая деятельность всегда и везде обусловливалась счастливыми обстоятельствами притока энергичных личностей. Но нужно создать почву для деятельности, нужны мотивы. Во всякой общественной организации есть нечто напоминающее и обязывающее. Недавно в египетском саркофаге найдены были колосья пшеницы. Положены они были задолго до рождества Христова. И - о чудо скрытой жизни! Когда их положили во влажную почву - они проросли. Просветительные мысли и гуманные чувства отличаются не меньшей живучестью. К тому же и современная нам русская жизнь - не египетский саркофаг. Свет, солнце, живительная влага проникают тысячью видимых и невидимых путей. Они идут к нам от ближайших хороших исторических традиций, из многочисленных уже запасов художественной литературы, из лучшей части современной прогрессивной печати, из лучших воздействий семьи и школы. Нет и быть не может такой темной силы, которая вырвала бы у нас возможность мелиоризма и уничтожила стремление к полной радостной жизни. Будем же жить и жить, а так как для жизни нужно веселие сердца, нужна радость, то будем всячески стремиться к радости и веселию, введем радость в число необходимых задач и стремлений и общими силами облегчим доступы к ней».

Пожелаем и мы с своей стороны, чтобы подобные общества организовались и привились во всех уголках нашего края, на благо и утеху обывателей, серенькая жизнь которых так нуждается в разумных облагораживающих развлечениях.

«ГАЛИЦЬКИЙ ЛІТЕРАТУРНО-НАУКОВИЙ ВІСНИК»

Рік 1898, у Львові, ул. Академічна, ч. 8.

Перед нами две первые книжки - за январь и февраль - нового украинского журнала, издаваемого в Галиции, в г. Львове.

Безукоризненный с внешней стороны, отпечатанный на прекрасной бумаге, в формате русских толстых журналов «Вісник» обещает быть интересным и разнообразным по содержанию.

В каждой книжке имеется два отдела: литературный и научный. В литературном отделе, кроме переводной беллетристики, встречаем произведения таких писателей, как Иван Франко, О. Маковей,¹⁹⁵ Д. Мордовец,¹⁹⁶ Леся Украинка и др.

В первой книжке «Вісника» обращают на себя внимание психологический этюд О. Маковея «Самота»,¹⁹⁷ а также интересный фрагмент О. Кобылянской¹⁹⁸ «Valse melancolique»... Во второй книжке помещено начало большой исторической повести Д. Мордовца «Дві долі». Стихотворения И. Франко, Павла Граба,¹⁹⁹ Леси Украинки и переводы лучших современных европейских писателей (между прочим - перевод известной драмы Гауптмана²⁰⁰ «Ткачи») дополняют довольно разнообразный литературный отдел «Вісника».

Научная часть «Вісника», по нашему мнению, гораздо интереснее и полнее литературной. Здесь, кроме постоянных отделов, как «З життя і письменства», «З російської України», «З чужих літератур», «Бібліографія»,- отделов, которые, кстати сказать, ведутся очень живо и интересно Франко, Маковеем и Spectator’ом,²⁰¹ - попадаются ценные статьи по вопросам науки и искусства. Такие статьи, как «Обшир і людність України російської» О. Конисского,²⁰² «З інтернаціональних конгресів минулого літа», «Із секретів поетичної творчості» др. И. Франко - с удовольствием прочтутся всяким интеллигентным читателем. В особенности ценна последняя статья др. Франко, в которой он, со свойственной ему глубиной мысли и блестящей эрудицией, рассматривает роль сознания в процессе поэтического творчества.

Не лишним считаем отметить, что галицкие писатели в последнее время значительно украинизовались и по языку почти не отличаются от лучших современных украинских писателей.

«Літературно-науковий вісник», как орган совершенно чуждый политике и посвященный исключительно науке и литературе, допускается цензурой к выписке в России.

Невысокая подписная плата (8 рублей с пересылкой в Россию) делает этот ежемесячный журнал общедоступным.

К ПОЛЕМИКЕ О САМОСТОЯТЕЛЬНОСТИ МАЛОРОССИЙСКОГО ЯЗЫКА

Недавно на страницах «Волыни» появились отголоски полемики²⁰³ «С.-Петербургских ведомостей» с газетою «Биржевые ведомости» о самостоятельности и правах украинского литературного языка.

В настоящее время напечатано в «С.-Петербургских ведомостях» письмо в редакцию за подписью «Малороссиянин»,²⁰⁴ проливающее свет на спорный вопрос.

Приводим это письмо целиком:

«Недавно «Биржевые ведомости»,- пишет г. Малороссиянин,- в двух статьях (№ 10 - «От говора к языку» и № 31 - «Хорольский протест») коснулись старого вопроса о праве малороссийского языка и литературы занимать свое самостоятельное место в ряду других европейских и, в частности, славянских литератур. Первая из этих статей, с резко отрицательным отношением к галицийской письменности, вызвала известную читателям «С.-Петербургских ведомостей» отповедь г. Мордовцева,²⁰⁵ который привел ряд веских доводов в защиту права на самостоятельное развитие малороссийского языка в широком смысле слова, включая сюда и галицкое наречие. Хотя во второй своей статье «Бирж[евые] ведом[ости]» настаивают на том, что, относясь отрицательно к этому праву, они имеют в виду исключительно галицийскую литературу, пользующуюся будто бы искусственно сфабрикованным из разных элементов жаргоном, но едва ли может быть сомнение в том, что газета лишь чисто формальным образом различает галицийское литературное движение от собственно малороссийского, относясь и к последнему с одинаковым предубеждением. Так, советуя галичанам постепенно переходить в школе и письменности к русскому литературному языку, «Бирж[евые] ведом[ости]» опасаются оппозиции со стороны тех галичан, которые «увлекаются малороссийским литературным сепаратизмом». Таким образом, культивирование обширной и богатой сокровищницы народной малороссийской речи в глазах газеты представляется чем-то легкомысленным и подлежащим осуждению. Далее, отвечая на филологические и исторические соображения, приведенные г. Мордовцевым в доказательство права малороссов считать свой язык - языком, а не говором или наречием, «Биржевые ведомости» так поучают, на этот раз уже, очевидно, не галицийских русинов: «развитие говора в язык зависит не только от филологических данных, но и от культурных, социальных и политических условий»; «народам надлежит быть тем, чем они могут, чем они должны быть в силу условий времени и исторической их обстановки»; «таков уж роковой ход истории», говорит газета, упоминая, в качестве решающего довода, что «и Гоголь предпочел общерусский океан своему родному морю».

Вот по поводу этого «рокового хода истории» нам и хотелось сказать несколько слов «Биржев[ым] ведомостям», в дополнение к тем историческим урокам, которые газета может извлечь из поучительной статьи г. Мордовцева. Совершенно верно,- развитие говора в язык, а языка народного в орудие литературы и науки зависит от многих условий; но первое из них, это - свобода пользования родною речью. В этой свободе малорусскому народу в России отказано, а его галицийская ветвь, в силу своей политической обособленности от корня народного организма, питается в известной степени чужими соками, влияние которых отразилось и на характере созданной в Галиции письменности. Только по отношению к этой последней стороне и можно говорить о «роковом ходе истории», что же касается нашей, дорубежной Малороссии, то в истории ее литературы роль рокового элемента выполняли преимущественно ограничительные постановления. Вот почему трудно говорить о том, чем «могут быть» находящиеся в подобных условиях народы; а чем они «должны быть»,- на этот счет можно иметь, конечно, разнообразные мнения, но наиболее справедливым из них будет то, которое не станет требовать от народов быть не тем, что они есть. По нашему же мнению, всякому народу, а в том числе и малороссам, «надлежит», между прочим, возможно шире и полнее развивать свою духовную сущность и, параллельно своему культурному росту, постепенно совершенствовать орудие своей мысли - язык, в котором, как в зеркале, отражается и история, и мировоззрение, и характер данного народа... Выставленный «Бирж[евыми] ведомостями», в качестве наиболее выразительной иллюстрации «рокового хода истории», пример Гоголя ничего, в сущности, не иллюстрирует. Мы можем, со своей стороны, указать на писательницу М. А. Маркович (Марко Вовчок), которая, несмотря на свое великорусское происхождение, предпочла родному «океану» чужое, но более ей симпатичное, «море», и дала ряд прекрасных образцов литературной малорусской речи. И в том, и в другом случае характер литературной деятельности обоих писателей сложился, очевидно, не столько под влиянием «рокового хода истории», сколько в зависимости от личных симпатий, обстановки воспитания и позднейших условий их личной жизни. Но роль Гоголя в русской литературе является веским ответом на всякие намеки об опасностях «малороссийского литературного сепаратизма», высказываемые сторонниками тех, совершенно исключительных, условий, в которых ныне находится малороссийское слово. Свежестью и силою своих первых произведений Гоголь обязан не одному своему таланту, но также и богатству новых слов, оборотов, понятий и образов, которые он обильно черпал из мало знакомой до того русским читателям жизни Малороссии. По нашему глубокому убеждению, всякий дальнейший шаг к развитию малороссийского литературного языка будет приобретением и для общерусской литературы; совместное существование обеих родственных литератур нам представляется могучим условием культурного роста двух, взаимно дополняющих друг друга, народностей. По-видимому, с нами должны бы согласиться и «Бирж[евые] ведомости», в первой статье которых по адресу галицийских политиков высказано, между прочим, совершенно справедливое замечание, что «различие языков не всегда является помехой к тяготению, а тождество не всегда вызывает слияние».

Несколько времени тому назад в «С.-Петербургских ведом[остях]» был поднят вопрос о постановке памятника Шевченко. Не мы, конечно, будем возражать против прекрасной идеи почтить достойным образом память поэта, значение которого далеко перешло границы его родины, но мы бы хотели сказать, что в настоящий момент еще лучшим воздаянием памяти Шевченка было бы устранение внешних препятствий хоть к некоторому развитию прославленного им малороссийского слова.

Нельзя не согласиться в данном вопросе с «С.-Петербургскими ведомостями», всегда по-рыцарски поднимающими голос в защиту слабейших и угнетенных…

ВИСТАВА ЧЕРНІГІВСЬКОЇ «ПРОСВІТИ»

Чернігівське т[оварист]во «Просвіта» 17 лютого одкрило в своєму помешканні виставу картин, скульптури і кераміки. Вистава хоч невелика (коло 120 №№), але дуже інтересна (більшу виставу українських художників, уже зорганізовану, «Просвіті» довелось одкласти через брак відповідного помешкання на весну, коли легше буде виставити її).

В теперішній виставі приймають участь художники: І. Д. Бутник, С. Д. Бутник,²⁰⁶ М. І. Жук,²⁰⁷ А. М. Огієвський-Охоцький, І. Г. Рашевський,²⁰⁸ П. Д. Циганко.

Найбільш цікавим експонентом являється, безперечно, молодий талановитий художник д. Жук, що скінчив Краківську академію під керівництвом відомого польського художника Виспянського,²⁰⁹ недавно помершого. По своїй манері і розумінню штуки д. Жук належить до новішої європейської школи. Він визначається такими цінними прикметами, як індивідуалізм, тонке розуміння колориту, прекрасний рисунок і артистичний смак. Його портрети І. Ж[ук], М. М. К[оцюбин]ського, Біляшевського і др., а також декораційні картони (квіти) могли б закрасити всяку навіть більшу виставу.

Д[обродій] Циганко дав найбільше (№№ 36-101). Це переважно пейзажі, більші і менші, олійними фарбами, хоч подекуди стрічається акварель і пастель. В пейзажах д. Циганка багато повітря, є розуміння природи, живі фарби. Деякі етюди вражають своєю інтимністю, теплотою. Кращими нам здаються «Сірий день», «З вікна», «Смерком», «Десна у повідь», «Під сонцем», «Затишний куточок на Стрижні», етюд № 98, «Портрет З.», «Вітка акації», портрет «Українка», «Портрет Л.» і картина «Дніпро». Гарні теж деякі етюди.

Д[обродій] Рашевський виставив свою скульптуру, гіпси і бронзу. Найкращі з них - «Іуда на Голгофі» (№ 34) - великий гіпс. Серед скульптури помічається прекрасний гіпс відомого російського скульптора Гінцбурга²¹⁰ - «Педель».

І. Д. Бутник дав тільки 2 етюди, С. Д. Бутник - три речі: «Бабуся», «Легенда» і етюд. Сама видатна з них - перша.

Д[обродій] Огієвський-Охоцький виставив свої керамічні вироби, що приємно вражають гармонічністю тонів.

Вистава декорована живими квітками і робить взагалі дуже гарне вражіння.

______________

ПРИМІТКИ

До другого тому творів М. М. Коцюбинського в двох томах увійшли повісті та оповідання, написані у 1907-1912 рр., а також статті й нариси письменника.

Принцип розташування творів жанрово-хронологічний. Тексти друкуються за останніми прижиттєвими виданнями. Автографи зберігаються в Чернігівському державному літературно-меморіальному музеї М. Коцюбинського. У примітках при посиланні на фонди цього музею зазначається лише інвентарний номер. Окремі автографи знаходяться у відділі рукописів Інституту літератури імені Т. Г. Шевченка АН УРСР (далі - ІЛ). Посилання на його фонди подаються повністю.

Майже всі автографи датовані - найчастіше зазначається час закінчення і місце написання твору. Датування автографів дається авторське (за ст. ст.). Так само зберігається авторська дата при посиланні на листи М. Коцюбинського, датовані здебільшого старим стилем.

Переклади іноземних текстів даються в підрядкових виносках з ремаркою «Ред.» і позначені зірочками. Імена, назви видань та організацій, що коментуються, в тексті позначаються суцільною цифровою нумерацією в межах твору.

У кінці книги подаються пояснення малозрозумілих сучасному читачеві слів і виразів.

СТАТТІ ТА НАРИСИ

ШЕВЧЕНКОВА МОГИЛА

Вперше надруковано в журн. «Дзвінок», 1891, № 5, с. 40-42, за підписом «М. Коцюбинський». На с. 40 вміщено малюнок світлиці для відвідувачів могили Т. Шевченка з підписом: «М. Коцюб. 90 р.».

Зберігся чорновий автограф (р-14), датований: 23 вересня 1890 р., Вінниця.

В основу статті покладені враження письменника від подорожі в Канів у вересні 1890 р., під час якої він відвідав могилу великого українського поета Т. Г. Шевченка. Про свої плани побувати на могилі Шевченка М. Коцюбинський писав І. Франкові у вересні 1890 р.: «Нині їду я до Києва... З Києва заїду на могилу Шевченкову...» (т. 5, с. 14).

Подається за першодруком. Пояснення до окремих слів, додані редакцією журналу, до уваги не беруться, оскільки не належать М. Коцюбинському.

НЮРЕНБЕРЗЬКЕ ЯЙЦЕ

Вперше надруковано в журн. «Дзвінок», 1891, № 15, с. 121-123, за підписом: «Переказав М. Коцюбинський».

Зберігся чорновий автограф (р-19), датований: 6 січня 1891 р., Вінниця.

Подається за першодруком.

ЯКІВ КУХАРЕНКО

Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1892, № 8, с. 158-159, за підписом «З. Козуб».

Зберігся чорновий автограф (р-24). В кінці рукопису підпис «М. К-ський».

Надіславши статтю до журналу «Зоря», Коцюбинський в листі до редактора «Зорі» Василя Лукича від 1 листопада 1891 р. зазначав: «Мушу поділитись з Вами дуже прикрою для мене пригодою. Листи Кухаренка пропали з моєї хати разом з іншими цінними паперами. Зоставсь лиш один лист, котрий сховав я нарізно від других, як менш цікавий. Довго не писав я до Вас, сподіваючись знайти згубу, але стратив надію і посилаю Вам лиш один лист Кухаренка, писаний до п. З. Недоборовського за 4 місяці перед [с]мертею Кухаренка» (т. 5, с. 21). Цей лист Кухаренка та його фото надруковані у тому ж номері журналу, що й стаття.

Подається за першодруком.

ВИРОБИ СЕЛЯНОК З ПОДІЛЛЯ НА ВИСТАВІ В ЧІКАГО

Вперше надруковано в газ. «Буковина», 1892, 27 листопада, № 48, с. 3-4, за підписом «М. Коцюб.». Того ж року передруковано в газ. «Діло», 2 грудня, № 272, під назвою «Про український промисел домашній на виставі в Чікаго».

Зберігся чорновий автограф (р-23), датований: 3 листопада 1892 р., с. Джурджулешти.

Подається за першодруком.

ИВАН ФРАНКО

Биографическая заметка

Вперше надруковано у вид.: Коцюбинський М. Твори, [X.], ДВУ, 1929, т. 5, с. 278-288.

Збереглися чорновий автограф (р-78) та уривок (р-77), що являє собою український варіант початку цієї біографічної статті. Автограф недатований. Виходячи із змісту статті, можна припустити, що вона писалася 1900 р. Зокрема в ній згадується, що І. Франкові «в настоящее время всего 44 года», «большинство произведений Йвана Франко... вышедших в свет за 27 лет его литературной деятельности», «указатель его произведений, изданный 2 года тому назад», тобто 1898 р., до 25-ліття літературної діяльності І. Франка, та ін. Очевидно, український варіант цієї статті М. Коцюбинський почав писати наприкінці 1898 р. в зв’язку з цією датою.

Подається за автографом.

ЗГАДКИ ПРО РОМАНА СЕМБРАТОВИЧА

Вперше надруковано в журн. «Нова громада», 1906, № 3, с. 61-67 Збереглися: чорновий автограф (р-70), датований: 21. 1 906. Чернігів, чистовий автограф, з якого набиралася стаття (Центральна наукова бібліотека ім. В. І. Вернадського АН УРСР, відділ рукописів, 1-7403).

Подається за першодруком.

ФІЛЯНСЬКИЙ. ЛІРИКА

(Т. I. 1906 р. CLX стор., ц. 1 карб. 50 к.)

Вперше надруковано в журн. «Літературно-науковий вісник» 1907, т. 37, кн. 1, с. 179-181.

Подається за першодруком.

ІВАН ФРАНКО

Вперше надруковано окремим виданням: Коцюбинський М. Іван Франко. Реферат, читаний в чернігівській «Просвіті» р. 1908. К., видавниче товариство «Криниця», 1917.

Зберігся чорновий автограф (р-76). В автографі відсутні с. 17-19.

Реферат був прочитаний в кінці 1907 р. на одному з засідань чернігівського відділення товариства «Просвіта», яке в 1907-1908 рр. очолював М. Коцюбинський. Письменник намагався використати «Просвіту» для поширення прогресивних думок. З цією метою організовувалися лекції, зокрема був прочитаний реферат Коцюбинського про життя і творчість І. Франка. Революційно-демократичне спрямування реферату так занепокоїло місцеву владу, що було заборонено читання лекцій взагалі. Згодом, у серпні 1908 р. відбувся 14-й археологічний з’їзд, присвячений тисячоліттю Чернігова. Про свої сумні враження від з’їзду Коцюбинський писав В. Гнатюкові 6 грудня 1908 р.: «...добре, що Ви не були свідком усього того свинства, усього того брудного патріотичного шумовиння, яке замість науки викинув з себе той наполовину хуліганський з’їзд. Попросту було гидко, противно і для людини, хоч трохи етично розвиненої, нестерпуче. Про участь «славнозвісних учених» українців наших не буду писати, бо, певно, з газет вияснили собі їхню непоказну ролю. Я прилюдно і в очі назвав учинки тих добродіїв некультурністю, чим викликав на себе великий гнів і громи... Губернатор беззаконно викинув мене, мою жінку, Шрага і ще кількох з «Просвіти»... справи товариства підупали цілком...» (т. 6, с. 107).

Подається за першодруком.

СТАТТІ З ГАЗЕТИ «ВОЛЫНЬ»

Восени 1897 р. М. Коцюбинський виїхав з Чернігова до Житомира, де проживав до кінця лютого 1898 р., працюючи в місцевій газеті «Волынь» спочатку завідуючим конторою, а потім редактором рубрик «Хроника» та «Свет и тени русской жизни». Як зазначав він у листі до дружини від 12 листопада 1897 р., газета була вкрай занедбана, «кругом довги, в касі нічого нема, ані служащим, ані співробітникам по кілька місяців не плачено, Коген (видавець газети.- В. З.) як поїхав до Києва - так і носа не показує, ані грошей не присилає, друкарня одмовляється випускати номери без грошей, в конторі хаос, о[д] якого голова болить у мене...» (т. 5, с. 131).

Особливо обурював письменника напрям газети. Її редактор Е. Ф. Козловський, який підписувався псевдонімом «Фідлер», боячись викликати репресії з боку цензури і влади, уникав сміливого слова, намагався приглушити ідейне звучання статей Коцюбинського, скорочував, переробляв їх відповідно до своїх поглядів. У листі до дружини від 10 грудня 1897 р. Коцюбинський писав з цього приводу: «...сьогодні мав гостру розмову з Фідлером, мало зовсім не посварилися. Я, вибравши вільну годину, взявся за «Свет и тени» і дав для завтрашнього № статтю. Отож редактор не згоджується з моїми поглядами на справу - і нам довелось дуже сперечатися та лаятися. Хоч я й одстояв половину статті, та цікавіша половина пропала, бо Фідлер вичеркнув її, опираючись на свої права одвічального редактора...» (т. 5, с. 142).

У наступному листі до дружини Коцюбинський з болем і гіркотою повідомляє: «Посилаю тобі число «Волині», де є моя замітка («Св[ет] и тени»). Вона обрізана. Сьогодні мав цілу баталію з редактором. Для завтрашнього № я знов дав статтю, вдатно написану, з добрим світлом. Отож це дуже не сподобалось редакторові... і він вичеркнув ціле переднє слово до замітки - і написав своє. На його думку, стаття написана нецензурно. Я тоді розсердився і сказав, що не хочу підписуватися під переробленою статтею і взагалі при таких умовах не хочу писати. Я хочу мати одну цензуру, коли вже без неї не обійдешся, а не дві» (т. 5, с. 144).

Проте доводилося працювати і далі, рахуючись з обставинами. Письменник у своїх замітках оперував виписками з тогочасної російської преси, подаючи їх таким чином, що висновки напрошувалися самі собою, не потребуючи коментарів. У зв’язку з цим у листі до дружини від 15 грудня 1897 р. він писав: «З тими «Св[ет] и тен[и]» чиста біда. Доводиться бути дуже обережним, не виявляти себе, хоч так часом кортить освітити як слід факти. Зверни, голубко моя, увагу на завтрішню мою замітку про комликів та якутів. Самі факти такі цікаві, що й освічувати не треба. Фідлер, наляканий, певно, моєю одмовою писати цей одділ газети, прийняв статтю, хоч дуже крутив носом» (т. 5, с. 147).

Виснажлива, нервова праця Коцюбинського у газеті «Волынь» досить швидко дала позитивні наслідки. Завдяки статтям і заміткам Коцюбинського газета почала користуватися значно більшим успіхом у читачів; про це свідчить його лист до В. Коцюбинської від 7 лютого 1898 р.: «Тепер у нас «Волынь» так розкуповується, що, невважаючи на те, що щодня збільшую лічбу друкованих аркушів, часом не стає № для продажі» (т. 5, с. 198).

Працюючи у надзвичайно важких умовах, у безперервній боротьбі за свої ідеї з редактором газети, Коцюбинський радів, що досконало знатиме газетну справу, яку вважав могутньою зброєю в суспільній боротьбі. Газету «Волинь» він намагався використати для висловлювання своїх передових поглядів. «Це стає ясним при порівнянні відділу «Свет и тени русской жизии» при М. Коцюбинському і перед ним, коли цей відділ вів Фідлер, людина малоосвічена, морально нечиста. Принциповість, політична загостреність і підпорядкованість одній меті - викриттю самодержавства уряду - характеризують замітки М. Коцюбинського» (Калениченко Н. Л. Великий сонцепоклонник, с. 67).

М. Коцюбинський мав намір написати повість «на тлі газетному» і повідомляв про це дружину в листі від 5 грудня 1897 р.: «Я потрошки збираю матеріали для повісті на тлі газетному. Трудна тільки буде ця робота; чим більше думаєш над планом повісті, тим ширші горизонти відкриваються. Показується, що наша газета - дуже мала фабрика, щоб її брати за прототип. Вона навіть не типічна і скоріш смердить стоячим багном. А проте я не трачу надії покористуватись і тим, що є під руками. Це така тема, що ніхто й не чув, щоб вона ким оброблялася. Свіжа і оригінальна... У мене вже й фабула складається» (т. 5, с. 137). Проте свій задум письменник не здійснив.

Деякі статті М. Коцюбинський друкував у газеті без підпису. Їх авторство доведено у кн.: Ілюченко І. П. М. Коцюбинський у Житомирі. Сторінки з життя Коцюбинського. Житомир, 1928. Джерела кореспонденцій, заміток і статей, використаних М. Коцюбинським, встановила та прокоментувала Н. М. Бажан (див. т. 4, с. 351-362). Усі статті, надруковані в газеті «Волынь», подаються за першодруком.

СВЕТ И ТЕНИ РУССКОЙ ЖИЗНИ

I

Вперше надруковано в газ. «Волынь», 1897, 11 грудня, № 229, за підписом «М. К.».

II

Вперше надруковано в газ. «Волынь», 1897, 12 грудня, № 230, без підпису.

III

Вперше надруковано в газ. «Волынь», 1897, 17 грудня, № 234, за підписом «М. К.».

IV

Вперше надруковано в газ. «Волынь», 1897, 21 грудня, № 238, за підписом «М. К.».

V

Вперше надруковано в газ. «Волынь», 1897, 24 грудня, № 240, без підпису.

VI

Вперше надруковано в газ. «Волынь», 1898, 4 січня, № 3, за підписом «М. К.».

VII

Вперше надруковано в газ. «Волинь», 1898, 10 січня, № 7, за підписом «М. К.».

VIII
«ВРЕМЕНА НЕ ТЕ»

Вперше надруковано в газ. «Волынь», 1898, 20 січня, № 15, без підпису.

IX
«ШКОЛЬНОЕ ДЕЛО»

Вперше надруковано в газ. «Волынь», 1898, 22 січня, № 17, без підпису.

X

Вперше надруковано в газ. «Волынь», 1898, 27 січня, № 21, без підпису.

XI

Вперше надруковано в газ. «Волынь», 1898, 10 лютого, № 32, без підпису.

XII

Вперше надруковано в газ. «Волынь», 1898, 5 березня, № 51, без підпису.

«ОРГАНИЗАЦИЯ ОБЩЕСТВЕННЬІХ РАЗВЛЕЧЕНИЙ»

Вперше надруковано в газ. «Волынь», 1898, 28-30 січня, № 22-24, за підписом «М. К.».

«ГАЛИЦЬКИЙ ЛІТЕРАТУРНО-НАУКОВИЙ ВІСНИК»

Вперше надруковано в газ. «Волынь», 1898,14 лютого, № 36, за підписом «М. К.».

К ПОЛЕМИКЕ О САМОСТОЯТЕЛЬНОСТИ МАЛОРОССИЙСКОГО ЯЗЬІКА

Вперше надруковано в газ. «Волынь», 1898, 22 лютого, № 42, без підпису.

ВИСТАВА ЧЕРНІГІВСЬКОЇ «ПРОСВІТИ»

Вперше надруковано в газ. «Рада», 1908, 22 лютого, за підписом «Чернігівський Просвітянин». У редакційному примірнику газети, що зберігається у відділі рукописів ЦНБ АН УРСР, кимсь із працівників «Ради» вказано прізвище автора: «М. Коцюбинський». На думку Ф. П. Погребенника, на користь авторства М. Коцюбинського говорить і його діяльність у чернігівській «Просвіті» (див. т. 4, с. 365).

Подається за першодруком.

______________

Коцюбинський М. М.

СТАТТІ ТА НАРИСИ

036

Друкований текст для вичитування взято з:

Михайло Коцюбинський. Твори в 2-х томах.

Том 2. Повісті та оповідання (1907-1912).

Київ, «Наукова думка», 1988.

Серія «Бібліотека української літератури»

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

© Вичитування, форматування і оформлення тексту: OpenBооk, 2023

© Електронна бібліотека

класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2023

¹ - Канів - колись повітове місто Київської губернії (тепер місто обласного підпорядкування Черкаської області). 22 травня 1861 р. у Каневі на Чернечій (пізніша назва - Тарасовій) горі поховано Т. Г. Шевченка. За рішенням Уряду УРСР з 1925 р. територія Тарасової гори стала державним заповідником, на якій створено Канівський державний музей-заповідник «Могила Т. Г. Шевченка». Поблизу Канева знаходиться городище Княжа гора, про яке згадує М. Коцюбинський у нарисі про Шевченкову могилу.

² - Почивъ 25 лютого р. б. 1861.- Тут допущена помилка. Треба: 26 лютого.

³ - рядки з вірша Т. Шевченка «Не молилася за мене», написаного в першій половині 1850 р. в Оренбурзі.

⁴ - рядки з вірша Т. Шевченка «Заповіт» («Як умру, то поховайте»), написаного 25 грудня 1845 р. в Переяславі.

⁵ - Шевченко Варфоломій Григорович (1821-1892) - родич Т. Шевченка. Брат Тараса Григоровича Йосип був одружений з сестрою В. Шевченка. З В. Шевченком поет познайомився 1843 р. у Кирилівці, у 1859 р. відвідав його в Корсуні і тоді ж доручив йому справу з купівлею землі під садибу на березі Дніпра, між Каневом і с. Пекарі. Проте мрія Шевченка оселитися на Україні не здійснилася. Поміщик Парчевський, порадившись з київським генерал-губернатором Васильчиковим, відтягував справу. Останній у серпні 1859 р. в листі до начальника III відділу про затримання Шевченка і небажаність його перебування на Україні писав: «...если бы Шевченко пожелал поселиться в здешнем крае, то я полагал бы отклонить его намерение. Водворение его здесь я не почитаю удобным» (Тарас Шевченко. Документи і матеріали, К., 1963, с. 93). Після смерті Великого Кобзаря його прах було перевезено на Україну і поховано 10 травня (22 травня за н. ст.) в Каневі на Чернечій горі. В. Шевченко постійно клопотався про впорядкування могили поета, побудову пам’ятника, тераси навколо могили і сходів до неї, а також хати для сторожа. Про те, як виглядала могила Шевченка у 1890 р., й пише Коцюбинський у своєму нарисі.

⁶ - «Думи мої, думи, лихо мені з вами!» - рядки з однойменного вірша Т. Шевченка, написаного орієнтовно в 1839 р. у Петербурзі.

⁷ - точніше: «Любітеся, брати мої // Украйну любіте» - рядки з вірша Т. Шевченка «В казематі», написаного 1847 р. в Орській кріпості.

⁸ - Гарун ар Рашід (Харун ар-Рашід; 763 або 766-809) - арабський халіф з династії Аббасидів. Сприяв розвиткові землеробства, ремесла, торгівлі й культури в Багдадському халіфаті. Його образ ідеалізований в казках «Тисяча і одна ніч». Насправді відзначався жорстокістю і підступністю.

⁹ - Карл Великий (742-814) - король (з 768 р.), імператор (з 800 р.) Франкської держави. Внаслідок численних війн створив величезну імперію, до якої входили території теперішньої Франції, Німеччини, Італії, Швейцарії, Бельгії, Голландії, Австрії та Північно-Східної Іспанії.

¹⁰ - Нюренберг - Нюрнберг, місто у ФРН, у землі Баварія. Відоме численними архітектурними пам’ятками середніх віків.

¹¹ - Гельє Петро - Геле Петр (Гелль, Генлейн; 1480-1542) - нюрнберзький ремісник, який перший сконструював кишеньковий шпіндельний годинник, застосувавши замість важка стальну спіральну пружину.

¹² - Кухаренко Яків Герасимович (1800-1862) - український письменник, етнограф. Був наказним отаманом Чорноморського козацького війська. Відомий як автор п’єси «Чорноморський побит на Кубані» (1836). Перероблена М. Старицьким, вона під назвою «Чорноморці» (музика Лисенка), з успіхом йшла на сцені українських театрів.

¹³ - Костомаров Микола Іванович (1817-1885) - український і російський історик, етнограф, письменник.

¹⁴ - У червні 1775 р. царські війська за наказом Катерини II зруйнували Запорізьку Січ як вогнище антикріпосницької боротьби. Основна маса козаків була закріпачена. Кошового отамана П. Калнишевського і деяких старшин заарештовано і заслано. Частина козаків утекла в прикубанські степи та пониззя Дунаю.

¹⁵ - Твір був надрукований в журналі «Основа», 1861, кн. 11-12, с. 6-41. Куліш Пантелеймон Олександрович (1819-1897) - український буржуазний письменник, історик, фольклорист, етнограф, перекладач. Брав участь у виданні журналу «Основа».

¹⁶ - Старицький Михайло Петрович (1840-1904) - український письменник, театральний і культурно-громадський діяч. Відіграв велику роль у створенні національного українського театру.

¹⁷ - Лисенко Микола Віталійович (1842-1912) - український композитор, основоположник української класичної музики.

¹⁸ - «Вороний кінь». - Твір був надрукований у журналі «Основа», 1861, № 10, с. 21-25.

¹⁹ - «Пластуни». - Твір був надрукований у журналі «Основа», 1862, № 2, с. 61-65.

²⁰ - «Вівці і чабани в Чорноморії». - Твір був надрукований у журналі «Основа», 1862, № 5, с. 29-39.

²¹ - Катеринодар - тепер м. Краснодар, центр Краснодарського краю.

²² - ...зносини з петербурзькою «Громадою»... - В Петербурзі у 60-х роках жили Т. Шевченко, М. Костомаров, В. Білозерський, Л. Жемчужников та ін., які утворили так звану «малоросійську громаду». На своїх зібраннях вони обмінювалися новинами, влаштовували диспути тощо.

²³ - «Буковина» - українська газета, видавалася в Чернівцях (1885-1910), пізніше - у Відні. Редагували газету Ю. Федькович, О. Маковей та ін. З кінця XIX ст. газета стала речником реакційної австрофільської політики.

²⁴ - Ліньова Євгенія Едуардівна (1854-1919) - російська фольклористка, пропагандистка й дослідниця народних пісень, співачка, хоровий диригент. У 1890-1896 рр. разом із своїм чоловіком, учасником революційного руху, перебувала в еміграції в Англії та Америці, де організовувала російські хори. Після повернення до Росії брала участь у роботі етнографічного відділу Товариства любителів природознавства, антропології і етнографії, у 1897-1910 рр. здійснила ряд фольклорних експедицій, вперше застосувавши фонограф для запису народних пісень. 1906 р. з участю Ліньової була організована Московська народна консерваторія, в якій вона викладала до кінця життя. У першодруку переплутані ініціали Ліньової: Є. П. замість Є. Е.

²⁵ - Мається на увазі автобіографічний лист І. Франка до М. Драгоманова від 26 квітня 1890 р., надрукований у збірці «В поті чола» (Львів, 1890). Цитати з цього листа перекладені М. Коцюбинським.

²⁶ - І. Франко вчився в німецькій чотирикласній школі при Дрогобицькому монастирі, яку утримував уніатський чернечий орден отців василіан.

²⁷ - Шекспір Уїльям (1564-1616) - англійський поет і драматург.

²⁸ - Шіллер Йоганн Крістоф Фрідріх (1759-1805) - німецький драматург, поет, теоретик мистецтва, історик. Представник європейського Просвітительства; багатьма сторонами ранньої творчості близький до романтизму.

²⁹ - Клопшток Фрідріх Готліб (1724-1803) - німецький письменник, представник літератури епохи Просвітительства, один з основоположників громадянської поезії.

³⁰ - Красіцький Ігнацій (1735-1801) - польський письменник, діяч культури польського Просвітительства.

³¹ - Гете Йоганн Вольфганг (1749-1832) - німецький поет і мислитель.

³² - Сю Ежен (1804-1857) - французький письменник. У своїх творах («Паризькі таємниці», «Агасфер, або Вічний Жид» та ін.) показав соціальні суперечності, але зображав їх як моральні.

³³ - Коцебу Август Фрідріх Фердінанд (1761-1819) - німецький письменник, драматург, один із основоположників жанру сімейно-побутової міщанської комедії і мелодрами; адвокат. У 1781-1783 рр. перебував на россійській службі чиновником.

³⁴ - Міцкевич Адам Бернард (1798-1855) - польський поет і діяч національно-визвольного руху. Його творчість мала великий вплив на розвиток слов’янських літератур.

³⁵ - Гомер - легендарний давньогрецький поет. Час життя визначають по-різному - від XII до VII ст. до н. е. З його ім’ям пов’язують створення епічних поем «Іліада» й «Одіссея».

³⁶ - Софокл (бл. 496-406 до н. е.) - давньогрецький драматург. Написав приблизно 120-140 творів. Кращі з відомих семи трагедій - «Антігона», «Цар Едіп».

³⁷ - Таціт Публій Корнелій (бл. 58 - бл. 117) - історик і політичний діяч Стародавнього Риму.

³⁸ - Марко Вовчок (справжнє прізвище, ім’я та по батькові - Вілінська Марія Олександрівна; 1833-1907) - українська письменниця революційно-демократичного напряму.

³⁹ - Панас Мирний (літературний псевдонім Рудченка Панаса Яковича; 1849-1920) - український письменник революційно-демократичного напряму.

⁴⁰ - Гуцков Карл (1811-1878) - німецький письменник, один з керівників літературної течії «Молода Німеччина». Найзначніша з його драм «Урієль Акоста» (1807).

⁴¹ - «Краледворський рукопис» - збірка чеських поезій, підроблених під стародавні пам’ятки чеськими філологами В. Ганкою та Й. Ліндою. Виданий 1819 р. Назва походить від міста Краловий Дворець, де нібито було знайдено збірку.

⁴² - «Академический кружок» - львівський гурток студентської молоді, що видавав у 1874-1877 рр. журнал «Друг». Очолювана І. Франком демократична група «Академического кружка» і редакція «Друга», куди входили І. Белей, М. Павлик та ін., вели боротьбу проти «москвофілів» і «народовців».

⁴³ - Гофман Ернст Теодор Амадей (1776-1822) - німецький письменник-романтик, композитор, музичний критик, диригент, художник.

⁴⁴ - Драгоманов Михайло Петрович (1841-1895) - український публіцист, історик, літературознавець, фольклорист, економіст, філософ, громадський діяч буржуазно-демократичного, потім - ліберально-буржуазного напряму.

⁴⁵ - Золя Еміль (1840-1902) - французький письменник. Ранні твори позначені романтизмом. Пізніше став прихильником принципів натуралізму. В кращих реалістичних творах 20-томної серії «Ругон-Маккари» критикував капіталістичне суспільство.

⁴⁶ - Флобер Гюстав (1821-1880) - французький письменник. У романах «Мадам Боварі», «Виховання почуттів» показав інтелектуальне і моральне звиродніння буржуазії, цинізм політичних діячів. Після Паризької Комуни 1871 р., до якої він поставився негативно, в його творчості посилилися риси скептицизму і песимізму.

⁴⁷ - Шпільгаген Фрідріх (1829-1911) - німецький письменник, автор реалістичних романів «Міцною лавою» (1866), «Між молотом і ковадлом» (1869).

⁴⁸ - Толстой Лев Миколайович (1828-1910) - російський письменник. Як геніальний художник слова справив великий вплив на подальший розвиток російської і світової літератур. Бував на Україні, писав про українців («Рубання лісу», «Севастополь у серпні 1855 року»). Високо цінив творчість Т. Шевченка, Г. Сковороди, Марка Вовчка.

⁴⁹ - Тургенєв Іван Сергійович (1818-1883) - російський письменник; майстер психологічного аналізу, визначний стиліст. Твори відзначаються глибоким ліризмом, мальовничими картинами природи. Писав про Шевченка, зустрічі з ним; перекладав твори Марка Вовчка.

⁵⁰ - «Просвіта» - культурно-громадська організація на Україні. Заснована 1868 р. у Львові «народовцями» з метою поширення освіти серед народу. Спочатку діяльність «Просвіт» мала ліберально-буржуазний культурницький напрям. З кінця XIX ст. до «Просвіт» проникли буржуазно-націоналістичні елементи і більшість з них стала осередком пропаганди буржуазного націоналізму. «Просвіти» припинили існування на початку 20-х років.

⁵¹ - «Бесіда» - «Руська бесіда», культурно-просвітницьке товариство дрібнобуржуазної інтелігенції у Галичині. Засноване у Львові в 1861 р. З 1864 по 1923 р. у віданні «Руської бесіди» перебував український галицький театр.

⁵² - Павлик Михайло Іванович (1853-1915) - український письменник, громадський діяч революційно-демократичного напряму.

⁵³ - «Громадський друг» - перший український літературно-політичний журнал революційно-демократичного напряму. Видавали його у Львові 1878 р. М. Павлик та І. Франко. Після конфіскації двох номерів австрійською цензурою журнал було замінено неперіодичними збірниками «Дзвін» і «Молот», яких вийшло два.

⁵⁴ - Гейне Генріх (1797-1856) - німецький поет, революційний демократ.

⁵⁵ - Байрон Джордж Ноел Гордон (1788-1824) - англійський поет, представник революційного романтизму; учасник національно-визвольного руху в Італії і Греції.

⁵⁶ - Шеллі Персі Біші (1792-1822) - англійський поет, представник революційного романтизму.

⁵⁷ - ...чтобы оттуда направиться к своему приятелю, сидевшему с ним в тюрьме - тобто до Кирила Геника в село Нижній Березів.

⁵⁸ - цитата з вірша І. Франка «Semper idem» (зб. «З вершин і низин», Львів, 1893).

⁵⁹ - Йдеться про працю І. Франка «Що таке соціалізм», написану польською мовою. Вийшла 1878 р. у Львові без підпису.

⁶⁰ - «Світ» - щомісячний літературно-науковий і політичний журнал революційно-демократичного напряму. Виходив у Львові в 1881-1882 рр. за редакцією І. Белея. Фактичним редактором був І. Франко.

⁶¹ - «Літературно-наукова бібліотека» - серія книг і брошур революційно-демократичного напряму, яку видавав І. Франко в 1889-1898 рр. у Львові. В серії публікувались нові художні твори, дослідження, пропагувалися прогресивні ідеї, викривалася ідеологія буржуазного націоналізму, відстоювався реалізм літератури.

⁶² - «Народ» - двотижневий громадсько-політичний журнал прогресивного напряму, орган радикальної партії в Галичині. Виходив у 1890-1895 рр. у Львові (з 1890 р.) та Коломиї (з 1892 р.) за редакцією М. Павлика та І. Франка.

⁶³ - «Житє і слово» - щомісячний літературно-науковий і громадсько-політичний журнал прогресивного напряму. Виходив у Львові в 1894-1897 рр.

⁶⁴ - Хоружинська Ольга Федорівна (1864-1941) - дружина І. Франка, родом з села Борки на Харківщині.

⁶⁵ - «Kurjer Lwowski» - польська щоденна громадсько-політична газета ліберально-буржуазного напряму, що виходила в 1883-1926 рр. у Львові. І. Франко співробітничав у газеті протягом 1887-1897 рр.

⁶⁶ - Йдеться про статтю І. Франка «Поет зради», написану німецькою мовою і надруковану 1897 р. у віденському часописі «Die Zeit» (вип. 11, № 36).

⁶⁷ - Влітку 1889 р. І. Франко був заарештований разом з Сергієм Дегеном, Богданом Кістяківським та Аполлінарієм Моршанським, які приїхали з Києва до Галичини для налагодження зв’язків з прогресивною галицькою інтелігенцією. Вони були звинувачені «в злочинстві заколоту публічного супокою». Звільнені з-під арешту через два з лишком місяці за недостатністю «підстав до їх дальшого судового переслідування» (див. Іван Франко. Документи і матеріали. 1856-1965. К., 1966, с. 140).

⁶⁸ - Українська радикальна партія - Русько-українська радикальна партія, прогресивна селянська партія, створена 1890 р. у Східній Галичині з ініціативи І. Франка та М. Павлика. Мала свої друковані органи - журнали «Народ», «Хлібороб» та газету «Громадський голос». У перші роки після заснування радикальна партія очолила ряд селянських виступів, обстоювала єдність дій трудящих різних національностей, боролась проти українського буржуазного націоналізму. Згодом у ній визначились два протилежні крила - ліве, прогресивне, на чолі з І. Франком та М. Павликом, і праве, очолюване С. Даниловичем, яке стояло на ліберально-буржуазних позиціях. У 1898 р. І. Франко порвав з радикальною партією. На початку XX ст., після остаточного розколу, Русько-українська радикальна партія переродилась у буржуазно-націоналістичну.

⁶⁹ - Наукове товариство імені Шевченка - наукове товариство, яке виникло в 1892 р. внаслідок реорганізації Літературного товариства ім. Т. Г. Шевченка, заснованого в 1873 р. Видавало «Записки Наукового товариства імені Шевченка», «Літературно-науковий вісник», «Етнографічний збірник» та ін. В окремі періоди діяльність деяких секцій, де брали участь передові діячі української культури І. Франко, В. Гнатюк, М. Павлик та ін., мала прогресивний характер. Проте на більшості видань НТШ позначились буржуазно-націоналістичні концепції М. Грушевського, який у 1897-1913 рр. був головою НТШ.

⁷⁰ - «Літературно-науковий вісник» - щомісячний журнал, заснований 1898 р. Науковим товариством імені Шевченка. У період, коли до його редакції входив І. Франко (1898-1906), журнал мав демократичне спрямування.

⁷¹ - Повість «Захар Беркут» І. Франко написав 1 жовтня-15 листопада 1882 р. на конкурс, оголошений журналом «Зоря» 27 вересня 1882 р. У травні 1883 р. у журналі «Зоря» вміщено повідомлення, що повість «Захар Беркут» І. Франка одержала першу премію. Вперше надрукована в «Зорі», 1883, № 7-15. У цьому ж році повість вийшла окремим виданням.

⁷² - Драма І. Франка «Украдене щастя» одержала третю премію на конкурсі 1892 р., організованім виділом крайовим у Львові, про що було повідомлено І. Франка листом Крайової президії у Львові від 15 лютого 1893 р. (див. Іван Франко. Документи і матеріали, с. 163).

⁷³ - Гоголь Микола Васильович (1809-1852) - російський письменник. Основоположник критичного реалізму в російській літературі.

⁷⁴ - Вишенський Іван (бл. 1545-50 - після 1620) - український письменник-полеміст. У своїх творах виступав проти польсько-католицької реакції та уніатства. Викривав польських і українських феодалів-кріпосників, проповідував ідеї рівності людей. Його творчість мала великий вплив на розвиток сатири в українській літературі.

⁷⁵ - Йдеться про вид.: Павлик М. Спис творів Івана Франка за перше 25-ліття його літературної діяльності. Львів, 1898.

⁷⁶ - Сембратович Роман Сильвестрович (1876-1905) - український публіцист і критик демократичного напряму, видавець і популяризатор української літератури в країнах з німецькою мовою. Особисто був знайомий і листувався з М. Коцюбинським. 1898 р. як делегат студентів-українців Австро-Угорщини приїздив на київський з’їзд українських студентів і відвідав Чернігів, де й познайомився з Коцюбинським.

⁷⁷ - Передо мною лежить фотографія...- Оригінал фотографії зберігається в архіві Коцюбинського. Опубліковано в книзі: Куп’янський Й. Я Літопис життя і творчості Михайла Коцюбинського. К., 1965.

⁷⁸ - «X-Strahlen» - український щомісячний журнал ліберально-буржуазного напряму. Виходив 1901 р. у Відні німецькою мовою. Його видавцем і редактором був Р. Сембратович. Не маючи належних коштів, доброї автури, чітко виробленої програми, цей журнал швидко припинив своє існування.

⁷⁹ - Яворський Василь (Вікентій; 1860-1920) - український ліберально-буржуазний громадський діяч, юрист; один з видавців журналу «Rutenische Revue».

⁸⁰ - Кос Андрій (1864-1918) - український ліберально-буржуазний громадський діяч, юрист.

⁸¹ - «Rutenische Revue» - український громадсько-культурний і літературний журнал ліберально-демократичного напряму. Виходив протягом 1903-1906 рр. у Відні німецькою мовою. У 1906 р. перейменований на «Ukrainische Rundschau». Редактором й одним з видавців журналу був Р. Сембратович.

⁸² - Північний вокзал (нім.).- Ред.

⁸³ - Кушнір Володимир (1881-?) - український буржуазно-націоналістичний діяч, журналіст, засновник і редактор журналу «Ukrainische Rundschau» та інших періодичних видань українською і німецькою мовами.

⁸⁴ - Гаразд (англ.).- Ред.

⁸⁵ - Указ 1876 р.- Емський акт 1876 р.- розпорядження царського уряду, підписане Олександром II у м. Емсі (Німеччина), про заборону ввозити на Україну з-за кордону українські книжки, друкувати оригінальні твори українською мовою та українські переклади з інших мов, влаштовувати театральні вистави українською мовою.

⁸⁶ - У нас є гадка видати анкету окремим виданням в перекладі на українську мову, щоб зробити її більше доступною для українців - У чорновому й чистовому автографах М. Коцюбинський дав до цього речення примітку: «Ся незвичайно цікава анкета вийшла недавно під заголов[ком]: «Українська справа в європейськім освітленню»,- впорядкував і видав Василь Яворський, посол до австрійського парламенту, Відень, 1905 р.». Примітку зняла редакція журналу «Нова громада».

⁸⁷ - Сімплонський тунель - залізничний тунель довжиною 19,7 км через Сімплон, гірський перевал в Альпах на півдні Швейцарії, прокладений у 1898-1905 рр.

⁸⁸ - Шенбрунн - колишній імператорський палац поблизу Відня, побудований за проектом Фішера фон Ерлаха.

⁸⁹ - Солодке безділля (італ.).- Ред.

⁹⁰ - Характеристика І. Мазепи в «Примітках» до даного видання подана спотворено. Ми видаляємо її з електронної версії книги. (Прим. «Відкрита книга»).

⁹¹ - Б’єрнстьєрне Б’єрнсон - Бйорнсон Бйорнстьєрне Мартиніус (1832-1910) - норвезький письменник. Боровся за національну незалежність Норвегії. З глибокою симпатією ставився до українського народу.

⁹² - Бравнінг - Браунінг Роберт (1812-1889), англійський поет, громадський діяч.

⁹³ - Герц Фрідріх Отто (1878-?) - австрійський економіст, соціал-демократ.

⁹⁴ - «Das Zarentum im Kampfe mit der Zivilization» - праця Р. Сембратовича, вийшла у світ 1905 р.

⁹⁵ - Філянський Микола Григорович (1873-1938) - український поет. Збірки віршів «Лірика» (1906), «Calendarium» (1911) позначені занепадницькими мотивами, містикою. Пізніше М. Філянський переборов декадентські впливи і виступив з книжкою «Цілую землю» (1928), пройнятою філософією життєствердження. Він автор статей з питань мистецтвознавства, збірки нарисів «Дніпрельстан».

⁹⁶ - Екклезіаст - одна з книг Старого завіту - частини Біблії. Автором Екклезіаста вважається цар Соломон.

⁹⁷ - Ярижний правопис - правопис, запропонований у 1876 р. для українських видань, за яким буква ы (єри) вживалася на позначення звука и, а буква и - звука і.

⁹⁸ - Стороженко Олекса Петрович (1805-1874) - український письменник, автор «Оповідань з селянського побуту малоросіян», «Українських оповідань» з двох томах. Відтворював переважно етнографічні прикмети селянського побуту, розробляв казкові, анекдотичні й легендарні мотиви.

⁹⁹ - Руданський Степан Васильович (1834-1873) - український поет-демократ. Автор співомовок (1857-1858; вид. 1880) - сатиричних віршів про панів, купців, урядовців, духівництво; балад, ліричних творів, поем.

¹⁰⁰ - «Москвофіли» - представники реакційної монархічно-клерикальної суспільної течії в Галичині, яка сформувалась як суспільний рух на початку 60-х років XIX ст. Ця течія ідейно зросла на російському панславізмі. Ідеологи «москвофільства» (Д. Зубрицький, Б. Дідицький, І. Наумович та ін.), відбиваючи інтереси поміщицько-клерикальних сил, орієнтувались на російський царизм, вбачаючи в ньому силу, що стримає розвиток революційного руху в Європі.

¹⁰¹ - «Народовці» - суспільна течія, що виникла в Галичині в 60-х роках і відбивала інтереси буржуазії та духівництва. З кінця 70-х років ця течія перетворилася в буржуазно-націоналістичну. Ідеологи «народознавства» (Володимир та Олександр Барвінські, С. Качала, Ю. Романчук та ін.) активно боролися проти поширення соціалістичних ідей в Галичині. Вони протистояли революційно-демократичній течії, яку представляли І. Франко, М. Павлик, О. Терлецький, С. Подолинський.

¹⁰² - Йдеться про працю: Драгоманов М. Австро-руські спомини (1867-1877 рр.). Львів, 1890.

¹⁰³ - «Одні вважали літературу,- пише Франко у своїх споминах...» - Йдеться про працю І. Франка «З останніх десятиліть XIX в.» («Літературно-науковий вісник», 1901, т. 15, кн. 8, с. 54).

¹⁰⁴ - Його критичні статті «кидали нове світло на нашу минувшину... будили совість» - цитата з статті І. Франка «З останніх десятиліть XIX в.» («Літературно-науковий вісник», 1901, т. 15, кн. 7, с. 13, 15).

¹⁰⁵ - Під вплив Драгоманова, як я вже сказав, попав і Франко… Але повороту для Франка вже не було.- До цього абзаца в архіві Коцюбинського (р-74) зберігся такий запис: «Вже пізніше, під впливом Куліша і української школи «козаколюбства», в літературі галицькій розвивається щось подібне до російського «квасного патріотизму». Козаки, гайдамаки, «славна минувшина», «народні святощі» - от чим займається красне письменство. В тодішніх галицьких журналах та газетах містилось всяке сміття, бліді бездарні повісті, тоді як переклад «Мертвих душ» Гоголя не міг знайти там собі місця, і його мусили видати окремою книжкою».

¹⁰⁶ - «Безтолковий процес… котрий упав на мене…» - цитата з автобіографічного листа І. Франка до М. Драгоманова від 26 квітня 1890 р., надрукованого у збірці «В поті чола» (Львів, 1890).

¹⁰⁷ - «Вольное слово» - газета ліберального напряму, що виходила у Женеві в 1881-1883 рр. за участю, а з січня 1883 р. за редакцією М. Драгоманова. В газеті брали участь І. Франко, М. Павлик, М. Зібер та ін.

¹⁰⁸ - Ягич Ватрослав (Гнат Вікентійович; 1838-1923) - хорватський філолог. Досліджував і видавав пам’ятки давньослов’янської писемності, займався також питаннями української мови, літератури та фольклору.

¹⁰⁹ - вірш І. Франка «Сідоглавому» (зб. «Мій Ізмарагд», Львів, 1898).

¹¹⁰ - уривок з вірша І. Франка «На Підгір’ю села невеселі...» (зб. «Мій Ізмарагд», Львів, 1898).

¹¹¹ - Цей рядок відсутній у першодруку. Очевидно, він випав при наборі.

¹¹² - Данте Алігієрі (1265-1321) - італійський поет-гуманіст. Найвидатніший твір Данте «Божественна комедія» є першим глибоким проявом реалізму в італійській літературі. Твір відіграв велику роль у завершенні процесу формування італійської літературної мови.

¹¹³ - «Я не люблю тебе, ненавиджу, беркуте!» - початок четвертого розділу вірша І. Франка «Беркут» (зб. «З вершин і низин», Львів, 1893).

¹¹⁴ - ...«лиш боротись - значить жить!» - рядок з вірша І. Франка «Vivere memento» («Весно, що за чудо ти») (зб. «З вершин і низин», Львів, 1893).

¹¹⁵ - кінцеві рядки п’ятої строфи вірша І. Франка «Моя любов» (зб. «З вершин і низин», Львів, 1893).

¹¹⁶ - уривок з незакінченої поеми І. Франка «Нове життя» (зб. «З вершин і низин», Львів, 1893).

¹¹⁷ - третя строфа вірша І. Франка «Не люди наші вороги» (зб. «З вершин і низин», Львів, 1893).

¹¹⁸ - вірш І. Франка «Земле, моя всеплодющая мати» (зб. «З вершин і низин», Львів, 1893).

¹¹⁹ - початок вірша І. Франка «Не покидай мене, пекучий болю» (зб. «З вершин і низин», Львів, 1893).

¹²⁰ - вірш І. Франка «Чого являєшся мені...» (зб. «Зів’яле листя», Львів, 1896).

¹²¹ - «К числу зимних развлечений... любуются, как страдает бедное животное».- Ця кореспонденція взята з газети «Нижегородский листок» від 2 грудня 1897 р. (№ 332), де вона була надрукована без підпису під рубрикою «Последние известия. Из внутренней жизни. От наших корреспондентов».

¹²² - «Харьковские губернские ведомости» - газета, яка виходила в 1838-1916 рр. М. Коцюбинський наводить кореспонденцію, надруковану в «Харьковских губернских ведомостях» від 23 листопада 1897 р. (№ 201).

¹²³ - О часи, о звичаї! (лат.).- Ред.

¹²⁴ - ...на московском съезде сценических деятелей.- Йдеться про I Всеросійський з’їзд сценічних діячів, який відбувся у Москві в 1897 р. Від української театральної громадськості на з’їзді виступив М. Старицький. Як зазначав І. Франко, «сей реферат прийнятий був на з’їзді гучними оплесками, а його зміст, опублікований у газетах, широко по Росії розніс відомість про те, яка сумна практика криється за блискучими кулісами укр[аїнського] театру» (Франко І. Зібр. творів. У 50-ти т. К., 1982, т. 33, с. 273).

¹²⁵ - «Не спросясь броду не суйся в воду» сцени в двох картинах М. І. Ніколаєва.

¹²⁶ - «Саратовский дневник» - щоденна газета, яка виходила в Саратові в 1877-1907 рр. Коцюбинський навів кореспонденцію з газети «Саратовский дневник» від 25 листопада 1897 р. (№ 254), надруковану в розділі «Областная хроника».

¹²⁷ - «Приазовский край» - щоденна політична, економічна й літературна газета прогресивного напряму, яка виходила в Ростові-на-Дону в 1891-1918 рр. Коцюбинський використав статтю Гранітова, надруковану в цій газеті від 18 листопада 1897 р. (№ 304) під рубрикою «Пестрые заметки».

¹²⁸ - Плевако Федір Никифорович (1842-1909) - російський ліберально-буржуазний юрист, адвокат, судовий оратор. Брав участь у ряді великих політичних і кримінальних процесів, зокрема на Україні - в справі про зловживання в Харківському товаристві взаємного кредиту. В 1907 р. Плевако був обраний від контрреволюційної партії октябристів депутатом III Державної думи.

¹²⁹ - «Волжско-Донской листок» - газета, що видавалася в Царицині у 1885-1907 рр. і призначалася для комерсантів, промисловців, фінансових діячів. Коцюбинський процитував звернення газети до читачів у № 1983 від 28 листопада 1897 р. в зв’язку з її закриттям.

¹³⁰ - Царицин - колишня (до 1925 р.) назва м. Волгограда.

¹³¹ - «Сибирь» - російська ліберально-буржуазна газета, що виходила в Іркутську в 1873-1887 рр. В ній брали участь публіцисти і вчені А. П. Щапов, Г. М. Потанін та ін. У 1887 р. із-за утисків цензури та фінансових труднощів газета припинила існування. М. Коцюбинський використав передову статтю «О медицинских нуждах Якутской области» та замітку «Из Якутска», надруковані в газеті «Сибирь» від 18 жовтня 1897 р. (№ 123).

¹³² - «Образование» - щомісячний журнал ліберально-буржуазного напряму. Виходив у Петербурзі в 1892-1909 рр. спочатку як педагогічний, а потім літературний, науково-популярний та громадсько-політичний. У 1905-1907 рр. журнал був близький до легального марксизму; з 1905 р. в ньому брали участь марксисти В. Воровський, А. Луначарський, В. Бонч-Бруєвич. У лютневому номері журналу за 1906 р. були надруковані V-IX розділи праці В. І. Леніна «Аграрне питання і «критики» Маркса».

У роки реакції, намагаючись бути «безпартійним демократичним органом», журнал почав виступати проти Леніна, дав негативну оцінку роману Максима Горького «Мати», підтримував літераторів декадентського толку, що призвело до відмови критиків-більшовиків від співробітництва в журналі.

М. Коцюбинський цитує статтю «Из Якутска. Якуты и просвещение», надруковану в № 12 журналу «Образование» за 1897 р. у розділі «Письма из провинции» під криптонімом «И. К.».

¹³³ - «Царицинский вестник» - щоденна політична, економічна і літературна газета. Виходила в Царицині в 1897-1917 рр. замість «Волжско-Донского листка», закритого 28 листопада 1897 р. М. Коцюбинський використав заяву програмного характеру, надруковану в першому номері цієї газети від 30 листопада 1897 р.

¹³⁴ - «Самарская газета» - щоденна газета ліберально-буржуазного напряму, що виходила в Самарі в 1884-1912 рр. У 1885-1897 рр. в газеті співробітничав Максим Горький. М. Коцюбинський цитує статтю «Обрезанные газеты», надруковану в «Самарской газете» від 6 грудня 1897 р. (№ 262).

¹³⁵ - Сцілла і Харібда - у грецькій міфології страховиська, що нібито жили в протоці між Італією та Сіцілією і нищили мореплавців. У переносному значенні вислів «бути між Сціллою і Харібдою» означає - потрапити в небезпеку, що загрожує з двох або з усіх сторін.

¹³⁶ - «Сибирская торгово-промышленная газета» - громадська і комерційна газета, що виходила в Тюмені в 1897-1917 рр.

¹³⁷ - «Степной край» - громадсько-політична і літературна газета, яка виходила в Омську в 1893-1905 рр. (на початку 1893 р.- під назвою «Степной листок»). З середини 1895 р. в газеті брали участь політичні засланці. «Степной край» відігравав певну роль в об’єднанні соціал-демократичних груп та організації страйку златоустовських робітників. Наприкінці 1897 р. склад редакції змінився і газета перетворилася на помірковано-ліберальне видання.

¹³⁸ - «Волгарь» - щоденна громадсько-політична і літературна газета ліберального напряму, що виходила в Нижньому Новгороді в 1890-1918 рр. М. Коцюбинський цитує передову статтю «Пресса и ее гонители», надруковану в газеті «Волгарь» від 7 грудня 1897 р. (№ 336).

¹³⁹ - «Сын отечества» - щоденна політична і науково-літературна газета, що виходила в Петербурзі в 1862-1901 рр. Це перша в Росії дешева газета для масового читача. М. Коцюбинський цитує замітку «Конотопский уезд. «Мелочи» захолустной жизни», надруковану в цій газеті від 15 грудня 1897 р. (№ 341) в рубриці «Внутренние известия. Письма из провинции».

¹⁴⁰ - «Енисей» - громадсько-політична і літературна газета ліберально-буржуазного напряму, що виходила в Красноярську в 1894-1914 рр.

¹⁴¹ - У відповідності (франц.).- Ред.

¹⁴² - Абрамов Я. В. (псевдонім - Федосіївець; 1858-?) - російський публіцист і літературний критик, діяч народної освіти, співробітник газет «Неделя», «Сын отечества» та інших органів преси. На початку 80-х років виступав - в «Отечественных записках» в дусі революційно-демократичних традицій цього журналу, згодом перейшов на позиції буржуазного лібералізму. В газеті «Бессарабец» часто друкував замітки про стан російської преси.

¹⁴³ - «Бессарабец» - щоденна політична, економічна і літературна газета, яка виходила в Кишиневі в 1897-1906 рр. Заснована ватажком бессарабських чорносотенців П. Крушеваном. З 1905 р.- орган монархічної чорносотенської організації. М. Коцюбинський цитує уривок статті Я. Абрамова «Провинциальная печать», надрукованої в газеті «Бессарабец» від 19 грудня 1897 р. (№ 248).

¹⁴⁴ - «Одесские новости» - щоденна політична, літературна і комерційна газета, яка виходила в Одесі в 1884-1917 рр. 1897 р. в ній була опублікована серія нарисів Максима Горького про Всеросійську промислову і художню виставку. В 1912 р. В. Воровський використовував цю газету в інтересах партії більшовиків. М. Коцюбинський цитує нарис Даліна «Обыкновенная история», надрукований в газеті «Одесские новости» від 19 грудня 1897 р. (№ 4176).

¹⁴⁵ - «Вестник» - літературно-громадська газета Приазовського краю «Таганрогский вестник». Виходила в Таганрозі в 1882-1917 рр. як буржуазний орган без чіткої програми, позначений духом поміркованого лібералізму.

¹⁴⁶ - «Вестник Европы» - російський літературний і громадський журнал, заснований М. М. Карамзіним. Виходив у Москві в 1802-1830 рр. Останні п’ятнадцять років свого існування мав консервативний напрям. М. Коцюбинський цитує «Внутреннее обозрение» з грудневої книжки журналу «Вестник Европы» за 1897 р.

¹⁴⁷ - Кусторубов М. Г. - мешканець м. Немирова Подільської губернії, який брав участь у редагуванні губернської газети. Його статтю «Земство и юго-западный край», надруковану в газеті «Московские ведомости» від 4-6 листопада 1897 р. (№ 304-306), цитує автор огляду «Вестника Европы».

¹⁴⁸ - «Московские ведомости» - щоденна російська газета, що виходила в Москві в 1756-1917 рр. До 50-х років XIX ст. була офіційним органом Московського університету. Після 1863 р., коли її редактором став Катков, набула реакційного спрямування.

¹⁴⁹ - Ярослав Мудрий (978-1054) - державний діяч Київської Русі, великий князь київський. За Ярослава Мудрого відбувався дальший розвиток феодальних відносин, складено збірник норм давньоруського права «Руська правда», розвивалась культура (зросла писемність, давньоруською мовою перекладено чимало книг), збудовано Софійський собор, Золоті ворота тощо.

В примітках помилково або умисно замість «Київської Русі» подається «Давньої Русі». (Прим. «Відкрита книга»).

¹⁵⁰ - «Русское богатство» - російський щомісячний журнал, що виходив у Петербурзі в 1876-1918 рр. У 90-ті роки орган ліберальних народників, очолюваних М. К. Михайловським. М. Коцюбинський цитує статтю публіциста та економіста С. М. Южакова «Русско-польские отношения», надруковану в № 9 журналу «Русское богатство» за 1897 р.

¹⁵¹ - Жмудины - давньолитовське плем’я, яке жило в пониззі річок Німану і Мінії. Входило до складу Великого князівства Литовського. В XIII - на початку XV ст. Жмудь захопив Тевтонський орден. Після його поразки в 1410 р. Жмудь ввійшла до складу Великого князівства Литовського.

¹⁵² - ...остановлено виленскою администрацией...- тобто адміністрацією м. Вільно (тепер - Вільнюс).

¹⁵³ - Беручи до уваги відмінності (франц.).- Ред.

¹⁵⁴ - «Миссионерское обозрение» - щомісячний російський журнал, що виходив у Петербурзі в 1896-1916 рр. М. Коцюбинський цитує статтю «Миссионерство, секты и раскол», надруковану в цьому журналі за січень 1897 р. і підписану криптонімом «Е. Я».

¹⁵⁵ - Штундизм - різновидність християнської релігійної секти баптистів. Секта виникла в другій половині XIX ст. на Україні і Півдні Росії. На формування штунди мали вплив німецькі колоністи-баптисти. Наприкінці XIX ст. секти штундистів та баптистів злилися.

¹⁵⁶ - Молоканська секта - християнсько-релігійна секта, яка виникла в другій половині XVIII ст. в Росії. Свою віру молокани оголошують «чистим молоком словесним» (звідси й назва), не визнають ікон, святих, священиків, обрядів. Джерелом віровчення вважають Біблію.

¹⁵⁷ - Хлистовсько-шалопутська секта (хлисти, «божі люди») - секта так званих духовних християн, яка виникла в Росії наприкінці XVII ст. Основою віровчення хлистів є догмат про перевтілення, за яким бог нібито може втілитися в будь-якого віруючого, що стає після цього «живим богом». Головний обряд хлистів - так зване радіння - молитовні збори з самокатуванням, стрибанням до запоморочення.

¹⁵⁸ - «Новороссийский телеграф» - щоденна політична, економічна і літературна газета ліберального напряму, що виходила в Одесі в 1869-1903 рр. М. Коцюбинський цитує кореспонденцію, надруковану в «Новороссийском телеграфе» від 13 грудня 1897 р. (№ 7331).

¹⁵⁹ - Баптисти - послідовники однієї з найбільших сект у християнстві. Баптисти вимагають хрещення віруючих у свідомому віці, відкидають деякі догмати, обряди, проповідують вільне тлумачення «святого письма». Секта виникла на початку XVII ст. в Голландії, поширилась в Англії, Північній Америці, Німеччині; в 60-х роках XIX ст. проникла в Росію, зокрема на Україну.

¹⁶⁰ - «Дело миссии... не в сепаратизме сектантства» - М. Коцюбинський цитує промову В. М. Скворцова «О церковно-общественном и государственном значений миссионерства» на місіонерському з’їзді в Казані, надруковану в «Московских ведомостях» від 2 вересня 1897 р. (№ 241).

¹⁶¹ - Признать издання лютеранских богослужебних книг на русском языке «опасными»...- Йдеться про лютеранство, один з напрямів християнського протестантського віросповідання. Лютеранство виникло в першій половині XVI ст. в Німеччині під час Реформації на основі вчення Мартіна Лютера. Лютеранське віровчення та обрядність створені в дусі буржуазних вимог «дешевої церкви» - скасування складної церковної ієрархії, обернення церковної власності на державну. Лютеранство не визнає верховної влади папи.

¹⁶² - «Русские ведомости» - російська газета ліберально-буржуазного напряму, що видавалась у Москві в 1863-1918 рр. З 70-х років стала однією з найвпливовіших російських газет. У 80-90-х роках у ній друкувалися демократичні письменники. З 1905 р.- орган правого крила контрреволюційних кадетів. М. Коцюбинський цитує звіт про роботу всеросійського з’їзду місіонерів, надрукований у «Русских ведомостях» від 12 серпня 1897 р. (№ 221) під рубрикою «Внутренние известия. От нашего корреспон- дента».

¹⁶³ - Князь Мещерський - Мещерський Володимир Петрович (1839-1914) - російський письменник і публіцист, ідеолог дворянської реакції, крайній монархіст. Був ворогом революції і всіх ліберальних реформ. Видавав і редагував реакційну газету «Гражданин», в 1903 р. заснував чорносотенні журнали «Добро» і «Дружеские речи». М. Коцюбинський цитує відгук Мещерського про роботу з’їзду всеросійських місіонерів «Свежо предание, да верится с трудом», надрукований в газеті «Гражданин» від 6 вересня 1897 р. (№ 71).

¹⁶⁴ - «Нижегородский листок» - російська щоденна громадсько-політична, літературна і біржова газета. Виходила в Нижньому Новгороді в 1895-1918 рр., мала яскраво виражений демократичний напрям. У газеті співробітничали прогресивні письменники та журналісти, постійно як фельєтоніст виступав Максим Горький. М. Коцюбинський цитує кореспонденцію, надруковану в «Нижегородском листке» від 27 грудня 1897 р. (№ 355) під рубрикою «Последние известия из внутренней жизни. От наших корреспондентов».

¹⁶⁵ - «Русский труд» - російська політико-економічна та літературна газета, виходила в Петербурзі в 1897-1899 рр. М. Коцюбинський цитує кореспонденцію, надруковану в цій газеті від 13 грудня 1897 р. (№ 50) під рубрикою «Церковные вопросы».

¹⁶⁶ - Фаррар Фредерік Уїльям (1831-1903) - англійський богослов, місіонер, автор праць з питань богослов’я.

¹⁶⁷ - Лопухін Олександр Павлович (1852-?) - богослов, автор праць з питань релігії. З 1892 р. редагував «Церковный вестник» та «Христианское чтение».

¹⁶⁸ - «Биржевые ведомости» - ілюстрована громадсько-політична комерційна газета, виходила у Петербурзі в 1801-1917 рр. (з перервами). Крім біржових інформацій, друкувала сенсаційні матеріали, розраховані на міщан та чиновників. Назва газети стала прозивною для позначення безпринципності й продажності буржуазної преси.

М. Коцюбинський навів нарис «Времена не те», надрукований в «Биржевых ведомостях» від 18 січня 1898 р. (№ 15) під псевдонімом «Независимый».

¹⁶⁹ - ...опубликованном в местных «Областных ведомостях»...- тобто в газеті «Кубанские ведомости», яка виходила в Катеринодарі (тепер - Краснодар) в 1871-1914 рр.

¹⁷⁰ - ...замечают по этому поводу «Русск[ие] вед[омости]»...- Стаття «IX. Школьное дело» становить передрук статті «По поводу грубого обращения с детьми в школах. (Заметка педагога)», надрукованої в «Русских ведомостях» від 14 січня 1898 р. (№ 14) під криптонімом «С. Р. В».

¹⁷¹ - Пирогов Микола Іванович (1810-1881) - російський хірург, анатом, основоположник воєнно-польової хірургії, член-кореспондент Петербурзької АН (з 1847 р.). Відомий також як педагог і діяч народної освіти. З 1856 р. жив і працював переважно на Україні.

¹⁷² - Ушинський Костянтин Дмитрович (1824-1871) - вітчизняний педагог, основоположник педагогічної науки і народної школи в Росії.

¹⁷³ - Стоюнін Володимир Якович (1826-1888) - російський педагог, що вніс багато цінного в методику викладання літератури.

¹⁷⁴ - …известное дело тамбовских учителей с А. Н. Слетовой.- Мається на увазі судова справа тамбовських учителів із завідувачкою тамбовської чоловічої недільної школи А. М. Сльотовою, яка надіслала доповідну записку про справи у своїй школі Х. Д. Алчевській. Христина Данилівна Алчевська (1841-1920), українська прогресивна діячка народної освіти на Україні, за дорученням міністра освіти Делянова збирала матеріали про недільні школи для Нижегородської виставки. Записка Сльотової, в якій говорилося й про те, що деякі вчителі народних шкіл м. Тамбова вдаються до фізичного покарання учнів, була експонована на виставці і привернула до себе увагу громадськості, зокрема газети «Тамбовские губернские ведомости». Тамбовські вчителі порушили судову справу проти Сльотової, звинувачуючи її в наклепі. Проте на суді з’ясувалося, що в народних школах м. Тамбова дійсно застосовувалися фізичні покарання учнів, і вчительку Сльотову було виправдано.

¹⁷⁵ - І всяких інших (італ.).- Ред.

¹⁷⁶ - Ответ на это даст «Волгарь»…- М. Коцюбинський цитує кореспонденцію, надруковану в газеті «Волгарь» від 8 січня 1898 р. (№ 8) під рубрикою «С Волги, Оки, Камы».

¹⁷⁷ - ...читаем в «Нижегородском листке»…- М. Коцюбинський цитує кореспонденцію, надруковану в «Нижегородском листке» від 10 січня 1898 р. (№ 9). Автором замітки «Из жизни в губернии. Картинки и недомолвки» був Н. Нижегородський - постійний кореспондент газети.

¹⁷⁸ - «Северный Кавказ» - газета, виходила в Ставрополі-Кавказькому в 1885-1906 рр. У 80-90-х роках основну увагу приділяла місцевим потребам. Окремі критичні зауваження про сваволю чиновників, про недоліки суспільно-політичного ладу не виходили за межі «благонаміреності». М. Коцюбинський використав кореспонденцію «Дела и делишки», надруковану в газеті «Северный Кавказ» від 30 січня 1898 р. (№ 13) під псевдонімом «Атом».

¹⁷⁹ - «Русский архив» - щомісячний історичний журнал, що виходив у Москві в 1863-1917 рр. М. Коцюбинський використав огляд документів соборного архіву, надрукований у березневому номері цього журналу за 1898 р.

¹⁸⁰ - Часослов - у християнських школах богослужебна книга, що містить тексти релігійних пісень та молитов для щоденних церковних відправ.

¹⁸¹ - «Новое время» - російська щоденна політична і літературна газета, яка виходила в Петербурзі в 1868-1917 рр. З кінця 70-х років набула реакційного спрямування. М. Коцюбинський цитує кореспонденцію М. Н. Уска «Гоголевская школа в Миргороде», надруковану в «Новом времени» від 7 лютого 1898 р. (№ 7884).

¹⁸² - «Днепровская молва» - щотижнева громадсько-літературна газета, виходила в Катеринославі в 1898-1902 рр.

М. Коцюбинський наводить статистичні дані про Миргородське училище ім. М. В. Гоголя з повідомлення, надрукованого в «Днепровской молве» від 15 лютого 1898 р. (№ 6) під рубрикою «Кустарничество (экономические факты)».

¹⁸³ - Под таким заглавием проф. Н. Ф. Сумцов поместил в январской книжке журнала «Образование» интересную статью...- Микола Федорович Сумцов (1854-1922) - український фольклорист, етнограф і літературознавець, академік АН УРСР (з 1919 р.). Стаття Сумцова «Организация общественных развлечений» була надрукована в січневій книжці журналу «Образование» за 1898 р. У зв’язку з цією статтею М. Коцюбинський писав дружині 27 січня 1898 р.: «Вчора я цілий вечір сидів над прилаженням статті проф. Сумцова «Организация обществ[енных] развлечен[ий]» для «Волыни». Треба було дещо дописати, переробити, скоротити, а позаяк стаття чимала, то роботи було так багато, що аж рука заболіла» (т. 5, с. 185).

¹⁸⁴ - Гюйо Жан Марі (1854-1888) - французький буржуазний філософ-позитивіст, прихильник так званої «філософії життя».

¹⁸⁵ - Нордау Макс (1849-1923) - псевдонім німецького буржуазного письменника Макса Зідфельда.

¹⁸⁶ - Ломброзо Чезаре (1835-1909) - італійський психіатр і криміналіст, засновник антропологічного напряму в буржуазному кримінальному праві.

¹⁸⁷ - Сковорода Григорій Савич (1722-1794) - український просвітитель-гуманіст, філософ і поет.

¹⁸⁸ - «Помста, або Загублена доля» - драма Олексія Львовича Суходольського (1863-1936) - українського актора й режисера.

¹⁸⁹ - «Кляте серце, або Гірка доля» - драма маловідомого драматурга, антрепренера, артиста В. І. Захаренка.

¹⁹⁰ - «Недоросль» - комедія Дениса Івановича Фонвізіна (1744 або 1745-1792) - російського письменника.

¹⁹¹ - «Жизнь за царя» - історична драма Миколи Олексійовича Полевого (1796-1846) - російського письменника й історика.

¹⁹² - «Князь Игорь» - опера Олександра Порфирійовича Бородіна (1833-1887) - російського композитора й ученого-хіміка.

¹⁹³ - Єлисаветград - назва (до 1934 р.) м. Кіровограда.

¹⁹⁴ - Станіслав - назва (до 1962 р.) м. Івано-Франківська.

¹⁹⁵ - Маковей Осип Степанович (1867-1925) - український письменник, критик і громадсько-культурний діяч демократичного напряму.

¹⁹⁶ - Мордовець (Мордовцев) Данило Лукич (1830-1905) - український і російський письменник, історик ліберально-буржуазного напряму.

¹⁹⁷ - Очерк этот под заглавием «Одиночество» был помещен в русском переводе в № 10 «Волыни» н. г.

¹⁹⁸ - Кобилянська Ольга Юліанівна (1863-1942) - українська письменниця демократичного напряму, борець за емансипацію жінок.

¹⁹⁹ - Павло Граб - псевдонім Павла Арсеновича Грабовського (1864-1902), українського поета, революціонера-демократа.

²⁰⁰ - Гауптман Гергарт (1862-1946) - німецький драматург.

²⁰¹ - Spectator - так звичайно підписувалися оглядові статті в «Літературно-науковому віснику», написані різними особами, зокрема О. Маковеєм та І. Франком.

²⁰² - Кониський Олександр Якович (1836-1900) - український письменник, публіцист і громадський діяч ліберально-буржуазного напряму.

²⁰³ - Недавно на страницах «Волыни» появились о тголоски полемики...- Мається на увазі стаття М. Коцюбинського «Русский язык в Галиции», надрукована в газеті «Волынь» від 6 та 7 січня 1898 р. (№ 29, 30).

²⁰⁴ - ...письмо в редакцию за подписью «Малороссиянин»...- М. Коцюбинський наводить лист українського письменника і громадського діяча П. Я. Стебницького (1862-1923), надрукований в газеті «Санкт-Петербургские ведомости» від 19 лютого 1898 р. (№ 48) за підписом «Малороссиянин».

²⁰⁵ - ...вызвала известную читателям «С.-Петербургских ведомостей» отповедь г. Мордовцева.- Йдеться про статтю Д. Л. Мордовцева «От лингвистов «Биржевых ведомостей» к лингвистам-авторитетам», надруковану в «Санкт-Петербургских ведомостях» від 31 січня 1898 р. (№ 30).

²⁰⁶ - Бутник Степан Данилович (1873-1953) - маляр-самоучка.

²⁰⁷ - Жук Михайло Іванович (1883-1964) - український радянський художник і поет. Працював у галузі живопису, графіки й художньої кераміки. Створив портрети українських діячів культури й мистецтва, зокрема М. Коцюбинського (1907 і 1909 р.).

²⁰⁸ - Рашевський Іван Григорович (1849-1921) - український живописець і скульптор.

²⁰⁹ - Виспянський Станіслав (1869-1907) - польський письменник, театральний діяч і художник, відомий як портретист, пейзажист, ілюстратор.

²¹⁰ - Гінцбург Ілля Якович (1859-1939) - російський скульптор, автор портретних статуеток «В. В. Верещагін за роботою» (1892), «Л. М. Толстой» (1903), пам’ятників М. В. Гоголю в Сорочинцях (1911), Г. В. Плеханову в Ленінграді (1925), Г. Айвазовському в Феодосії (1930), М. М. Коцюбинському в Чернігові (1939).