Куліш П.О.

ЦАР НАЛИВАЙ

ЦАР НАЛИВАЙ

Староруська історична драма

(1956)

ДІЙОВІ ОСОБИ

Оришевський,¹ екс-гетьман козацький королівський.

Хмелецький,² гетьман надвірного козацтва князя Острозького.

Наливайко, гетьман український, наказний гетьмана запорозького.

Лобода, гетьман запорозький.

Мамай, Колій, Палій, козацькі отамани-побратими.

Писар військовий.

Афонець, чернець-мандрика.

Лавник магістрацький.

Князь Василь, Костянтин - Василь Костянтинович Острозький.

Жовковський, польовий коронний гетьман.

Ignotus, орудник московської самозванщини.

Тарло, войовничий магнат.

Бурлій, каліка-козак, кобзар.

Пахолок великого гетьмана коронного Замойського.

Кустош єзуїтського кляштора.

Оборська, вдова, пані хутора Шершнів.

Касильда, її небога.

Туркеня, Параска, Мотря, козацькі кабашниці

Козацькі чури, шляхта з панського почту, вістовці.

Сцена - під містом Острогом, під замком Баром, під містечком Гостропіллям, під городом Білою Церквою, на Солониці за Сулою і в Варшаві.

ПРОЛОГ

Сумна пустине, земле українська!

Ти світу правди й без наук шукала,

Як просвіщеннєм горда церква римська

Над Польщею обманом панувала.

Як самозванного царя пестила

На лоні ордену з святим названнєм,-

Як хижим людям путь в Москву мостила,³

Несита підступним завоюваннєм.

Ти чула кривду серцем правосудним,

Та словом голосним сказать не вміла,

І, мов у сні важенно-непробуднім,

Терзаннє совісті й ума терпіла.

Вернувшися ж до руського єдинства,

В ім’я твого Владимира святого,-

На зневажаннє гордого латинства

Ти воскресила древнє руське слово.

Колись в устах у віщого Бояна

Воно до бою мов у дзвін дзвонило,

І на поганського Редедю-хана⁴

«За християни поборяти» вчило.

Нехай тепер нас учить поборяти

За правду, совість, староруську віру

І не давати лжею гору брати

Безгрішному святоші-лицеміру!

Нехай в слов’янській осяйній громаді

Гримить-рокоче судньою трубою,

Щоб ницаки в своїй лукавій раді

Не надились глумитись над тобою.

АКТ ПЕРВИЙ

СЦЕНА ПЕРВА

Світлиця в хуторному домку Хмелецького під містом Острогом.

На покутті - Оришевський, кінець столу - Хмелецький, попивають меди.

Оришевський

Шкода було його так легко важить,

Косинського того. Бо із маленьких

Початків часом і великі речі

Встають.

Хмелецький

Мій батьку! Се тебе лякає

Твій родич Більський, Правдич завіслянський.⁵

Оришевський

Ми, Правдичі, усі з давен давнезних

Подзвонюєм у предківську одвагу.

Ми - козаки ще з торків,⁶ берендіїв,⁷

З тих чорних клобуків⁸ варяго-руських.

Легкодухів між нами не буває:

Ні слово нас, ні діло не злякає!

Не нам, воювникам, про те журитись,

З ким дідичі вельможні будуть битись

І з ким поділяться вони скарбами

Чи луками розкішними й лугами.

Хмелецький

Сей лях, улізши у чужу солому,

Накоїв шелесту між нами, Руссю:

Із нашого молодняку хисткого

Та нам же і загнув круту карлючку.

Оришевський

Косинський заволікся на Вкраїну

Так само, як мій родич - у Польщизну:

Утік небіж мій від панів магнатів,

Безсудних узгрянишних потентатів,

І на Радомськім вислуженім полі⁹

Осадчим Більської зробився волі;

Утік до нас Косинський із Підлясся

Шукати вольності, простору, щастя,

І не знайшовши правди між панами,

Шукав її в степах між козаками.

Да пану пан постиг листи писати

З Острога й Дубна в Канів і Черкаси:

Ревнули панські під Пʼятком гармати,¹⁰

І заглушили правду тулумбаси.

Хмелецький

Хіба ж се правда, батьку, щоб служити

Гетьманові коронному за села,

А заслуживши села, прогуляти,

Сусідові за безцінь поспускати,

Гультяйством по всіх корчмах колотити

І на панів, мов на невірних, бити?

Оришевський

Сю правду з’ясував ще славний Байда,

Посердившись із Василем Острозьким.

Носивсь він вихрем помсти до Царграду,

З Царграду до Москви, з Москви під Ясси

І завіщав байдянам поти бити

На ті Острозькі беззаконні мури,

Покіль вся цегла, мармури й граніти

Розсиплються в жидівські кучугури.

Наш правдич Більський надпись золотую

Зробив потомкам на своїм портреті:

Що проти простої живої правди

Шкода шукати розуму й поради.

Хмелецький

Хороше motto¹¹ хронікарське, батьку;

Да я живої правди не вбачаю

В Косинському і в низовцях завзятих,

Що піднялись п’яниці помагати...

Коли за правду битись, то й стояти.

Покіль здолів би зброєю владати.

Або ж, як Байда, жизню згордувати

І Прометеєм¹² на гаку сконати!

А він, мов Андибер той Байді, в ноги

Старому князеві й обом княжатам

По тричі падав і благав, і клявся,

І перед благородним миротворцем,

Небожем Байди, слізьми обливався;

А потім ринувсь по-п’яну на нього,

Повів голоту на гарматні шанці,

Та й ліг під келепом князьким, як Ганжа

Колись простягся на кривавім Старці.

Оришевський

Який він, що він,- се мені байдуже!

Одно я знаю: панству не годилось

Так легко важити тієї сили.

Що нею ж і само в потугу вбилось.

Ся кучерява, синку мій, чуприна

За короля Батури¹³ побіліла.

Я десять літ, як десять день, труждався,

Під його славним стягом подвизався

І волею його, як ріг, крутою,

З гультяйством бивсь, мов з хижою ордою.

Ми з князем Василем і з кримським ханом

Прогнали сіромах за Дон великий¹⁴

І пригасили їх завзяттє люте,

Їх помсту огняну і дух їх дикий.

Хмелецький

Оця ж то дика помста й сліпить очі

Отаманам козацтва низового,

І кида їх од полудня к півночі,

Від серця теплого до ледяного.

Вже цар, шлючи гостинці за Пороги,

Писав себе Черкаським, Запорозьким...

На що нам більшої перестороги,

Щоб не кректать під зарядом Московським?..

Тоді ж Косинський безумні трактати

Чинив із ханом, нашим катом вічним,

Щоб Русь - панів за Віслу позганяти,

Зробивши Львів кошем його граничним.

Оришевський

Ся помста, синку, мов стріла із лука

Тугого, думку Байдину пускала

Із царства в царство, із землі у землю,

Де сила правді поміч обіцяла...

І в мене правдою тією ж серце,

Наслідньою по славних предках, б’ється;

Та ми путя не бачим перед себе,

І наша доля з нас часом сміється...

І з мене доля гірко насміялась,

Як запрягла була в ярмо служебне.

Щоб осліп кров козацька проливалась

За діло - не скажу тобі - хвалебне...

Не я, з моїм придомком знакомитим,

Засліпленим очам козацьким яму

Копав би, помагаючи неситим,

І положив на себе вічну пляму.

Ні, любий Стецю, молоде орлятко!

Як ти Острозьким служиш не для плати,

Так і Батурі Правдич Оришевський

За таляри не став би догоджати...

Я свідком був, як низове лицарство

Один за ’дним у Львові погибало;

Як стародавнє руське княже право

Підкову та Зборовського скарало;¹⁵

Як Шах з Арковським по броварнях крились¹⁶

Від «довгого меча» Стецька Батури

І здобиччю турецькою ділились

З старостами, мов темні гайдабури...

Все бачив; може, й сам з людьми заплакав,

Як той Серп’яга з слугами прощався,

Піднявши кубка на зневагу ката,

І правдою своєю вихвалявся...

А реченця свого добув я чесно,

Їв королівський хліб, та й не давився...

Тепер меча мого віддам на службу

Тому, хто в славу й честь лицарську вбився.

Хмелецький

Та й я - сказати правду - сам не знаю.

Чия лиха, чия спасенна слава:

Бо в кожного хвалителів доволі,

В кого широка та міцна держава...

Я реченець мій вибув на сирому

Корінні з чотирма плугатарями,

Що кичкували зруб мені й ходили

За дворським плугом тільки з батогами.

Тепер в Перемишель¹⁷ вертатись думав:

Там, чувши про моє козакуваннє,

Дають мені лани готові й луки,

Аби справляв гранишне чатуваннє.

Да князь (нехай живе на Божім світі,

Покіль застеле бородою й ноги!)

Усотерив мені «вволоки орні»,

Підняв угору хутір мій убогий.

Оришевський

Щасти щасливому козацька доля!..

Нас послано на світ регульовати

Вагу, що нею важать силу й правду

Ненаситні владицтвом потентати...

Хто скаже, чий вінець блищить не кров’ю,

А добрими рубинами й перлами?

Хто дише честю й правдою святою

Між хижими царями й дукачами?..

З’ясує се якийся вік далекий,

Що викличе на землю Боже царство

І волю Божу,- вік, що зрозуміє

І ницу думку, і праве лицарство.

Хмелецький

Мій батьку рідний! Я й про Наливайка,-

Гарячу голову та вихрювату,-

Готов так думати, як про Підкову,

Що здавсь на забавку сіпаці-кату.

Да в нього тільки й честі, що руїна,

У нього слава - тільки шарпанина...

З досади й зависті, що князь до мене,

Скупий добродій, щедрим показався,

Зібрав круг себе зборище мерзенне

І з лютими косинцями з’єднався.

Недавно товк їх, наче просо в ступі,

Топив під П’яткою в снігу по вуші:

Тепер із ними бенкетує вкупі,

Тепер вони у нього «щирі душі».

Оришевський

І справді іншими косинці стали

Серед п’яного, мов та ніч, гультяйства.

Хоч гладко п’ють, як з лука б’ють, мовляли,

Да вже не квапляться до святокрадства.

Ваш Севериня Криштофу не рівня:

Се світлий ранок після тьми ночної.

Порожня в нього і кишеня й скриня:

Шукає тільки слави, честі, волі.

Хмелецький

Чи так, чи ні, а гроші сипле справді

Направо і наліво, як полову,

І не доймає віри панській правді,

І ширить правду між козацтвом нову.

Яку? Сього я й досі не зміркую...

Одно вбачаю в Северині добре:

Що має думку не зовсім лихую

І серце в грудях левове, хоробре.

Од Володимира, мовляв, Святого,

Опріч його козак не народився

Такий, щоб хмелю не вживав п’яного

І зроду оковитою не впився.

Царем його прозвали Наливаєм:

Бо тільки й знає кубки наливати

Своїм тверезим і палким звичаєм,

Щоб війську духа вгору підіймати.

Оришевський

Цар Наливай - се пишно!.. Я не бачив

Орла твого, рарога степового...

Почувши, що Батуру отруїли¹⁸

Ті, що крутої волі не злюбили,

Я стрепенувсь, мов зо сну, да й полинув

До тих, що ми на Дін позаганяли.

За мною шугонуло й товариство,

Котре скарбові люде обкрадали.

Хмелецький

І втікачі вас прийняли без чвари,

Без помсти за скупе реєстрування?

Що оружніщих ви зреєстрували,

А гультяїв-голоту занедбали?..

Оришевський

Я вийняв з піхви знану їм шаблюку

Та й положив посеред кола в раді:

«Коли я ситим королівським хлібом

Живився більш, ніж їм сказати смію;

Коли я більш козацтву вдіяв шкоди,

Аніж придбати здобичі здолію:

Дак сим мечем, панове браттє, зараз

Перетнете мені фальшиву шию».

І рада зрушилась хоробрим серцем,

І загукала: «Згода, брате, згода!»

Оце ж то ми й Очаків зруйнували¹⁹

І з берегом морським Козлів зрівняли.²⁰

Хмелецький

Так само й Наливай, той цар п’яницький,

Зробив у Січі... Кинувсь він у Джурджев,

Білогородське славне торговище;²¹

Все спліндрував; добутки, коні, гроші,-

Мов кочергою жар із печі вигріб.

Тоді послав у Січ свою шаблюку

І коней сот п’ятнадцять у гостинець:

«Я справджусь, панове, перед вами,

Що за Острозького з Косинським бився.²²

Коли ж не вважите - дак ваша воля,

Щоб я снопом на землю повалився».

Оришевський

Де ж він тепер, тверезий цар п’яницький?

Я це просидів з місяць у Пропойську,²³

Дак не чував гаразд про Наливая

І про його ватагу запорозьку.

Хмелецький

Спитай, де блискавка, стріла зубчаста,

Що в хмарах сизих сяє-погасає,-

Що, мов гадюка круто вихиляста,

То день, то ніч по небу простилає...

Метнувся на Тягинь, Бендери давні,²⁴

Що змуровали наші предки славні.

Пожаром обсмалив замкові мури,-

Кругом постали сиві кучугури.

Еол²⁵ йому допомагав крилатий

Турецькі села полом’єм змітати.

Затяжці голі нав’язали в лика

Татарським робом бесурмен без ліка.

Під кіньми да стадами, що нагнали.

Дністрові береги й луги стогнали.

Аж гульк! Волох став перед ними в лаву,

Загородив тімахам переправу...

Не всі по сей бік річки опинились:

Криваво за велику здобич бились,

І втратив цар наш війська половину,²⁶

Вернувся голодно на Україну.

Тут мусив гольтяпак порозпускати,

А сам притулку у братів шукати.

Оришевський

І князь байдуже, що непевна іскра

В самім Острозі тліє притаївшись?

Хмелецький

Князь - мушу пошептом тобі сказати -

Сидить мовчком, на Біблію схилившись.

Оришевський

Як? Він мовчком? Він, що й сам Батура

Ясновельможним паном мусив звати,

А Жигимонт Пещений²⁷ не зосміливсь

За Гальшку Ілліну на суд позвати?!

Хмелецький

Тут, батьку, річ така. Сі Наливайки

Князьким народом поза князем правлять.

Один, кушнір-цехмістер, у Застав’ї

Орудує міщанами й купцями;

А другий, піп Дем’ян,²⁸ по-грецьки вчений,

Під сього хиляться попи з ченцями

І братства - Львівське, Віленське, Мстиславське;²⁹

Бо він найстарший в Русі протопопа,

Князький порадник, духовник, печатник.

За приводом його князька печатня

Печата всяку всячину в Острозі.³⁰

Бо, бач, зробили з князя католика

І аріанця разом, і уніта:

Дак страшно, щоб з-під нього не влизнула

На Русі річ міщанська посполита.

А третій, що царем п'яниць озвався,

Сей над обох узнаки князю дався:

Бо хижаків до здобичі скликає

І на всю шляхту вовком позирає...

Косинського собі князь легковажив

І круто попрощавсь із ним в Острозі,

Та й довелось побачити п'яницю

Гетьманом запорозьким ув обозі.

Сього тверезого гологоводу

Опасується вже роздратувати:

Бо ворожбити почали пожежі,

Страшні бої й руїну віщувати.

Якась восточна баба проклинала

Все католицьке й наше можновладство

І, кленучи вельможних, віщувала,

Що пропаде від голодранців панство.

Оришевський

Бодай сьому й не правда: бо голота

Своїх попів хаптурниками лає,

А духом їх на можновладство дише

І всіх панів у лядство повертає.

Та на завзяттє голодранців пʼяних

Шкода в лиху годину покладатись;

Ти бачиш, цар зістався без підданих

І мусив, кажеш, у братів ховатись.

Хмелецький

Ге, батьку! Тут було таке хованнє,

Як на могилах верхових у полі

Чатовники ховають галагана,

Ждучи добродія до себе, хана.

Тверезий Наливай про те родився,

Щоб там земля горіла, де він ступить,

Щоб світ увесь поперед ним трусився,

Як брови над гарматами насупить;

Про нього чути вельми дивні речі,

Криваво-дикі разом і величні.

Се страховинна казка для малечі,

Не співані ще співи гомеричні.³¹

(Чути глухе тупотання.)

Оришевський

Га! Кінський копот... Се горинська чата.

Біжать навзаводи. Щось є непевне.

Хмелецький

Байдуже... Хоч моя і скраю хата,

Да ворог не доступиться до мене.

Після Косинського ми стали хитрі:

Чатуємо на всі чотири вітри;

По всіх могилах верховинних в полі

Горять сторожові огні-фігури.

Не боїмось ні панської swawoli,

Ні кримця, ні волоха-гайдабури.

Оришевський

(прислухавшись)

А як по копоту вважаєш, сину!

Чи гаківниці, чи важкі панцери?

Хмелецький

Щось вагітне... Зажди одну хвилину,

То я скажу, чи відчиняти двері.

(Прислухається.)

Під гаківницями гопцюють коні;

Да тут нема ні втьоків, ні погоні,

Ні нападу.

Оришевський

Чутке ж і в тебе вухо!

Не скрадеться до тебе татарюга.

З козакування в пана вийдеш сухо,

Як добрий віл з петрівочного плуга.

Ярмо важенне!

Хмелецький

Не легке й охоче,

Дарма, що голови там не клопоче

Ні замківщина, ні щоденна чата,

Ні залягання на гординця-свата:

Бо нужда, голод...

СЦЕНА ДРУГА

Там же таки.

Голос під вікном.

Пугу! Пугу! Пугу!

Хмелецький

Так, низовці! Ховайте срібні кубки!

Чури виносять геть срібло.

Хто там пугикає?

Голос

Козацтво з Лугу,

Приятелі городовців сердечні!

Хмелецький

В цій хаті ваші голови безпечні!

Голос

А ми смирніші й тихші від голубки,

Що, притаївшись, голопуцьків гріє.

Хмелецький

Їх смирноту ми добре, батьку, знаєм:

Вона все «тихим вітром з Низу віє»,

Та й розідме пожар в лиху годину.

Не раз бурлаки низовим звичаєм

Оддячили вже пану за гостину.

Вбігає чура.

Що, Грицю?

Чура

Гості, милостивий пане!

Із Низу гості. Чи пускати в хату?

Таке провадять, що аж волос в’яне,

Стоптали кіньми над Горинню чату

І потоптом ідуть по всій Волині,

Так як ходив Косинський по Вкраїні.

Хмелецький

Проси гостей. Се жарти запорозькі.

Чура

На їх чолі немов Грицько Зборовський,

Що й на Замойського³² згори дивився,

І з королем гарматним боєм бився.

Вбігає другий чура.

Другий

Ой паночку! Біда! Вже гаківницю

Наводять запорожці на світлицю.

Хмелецький

Жартують, хлоню.

Вбігає третій чура.

Третій

Пане, що робити?

Цар Наливай з Волощини вернувся,

Потуги, слави, здобичі здобувся,

І хоче ворогом на тебе бити.

Хмелецький

Побачим... Відчиняйте навстіж двері,

Просіте і готуйтесь до вечері.

Чури виходять.

Оришевський

Ну, синку, з тебе буде щось.

Я бачу Лицарську запорозьку в тебе вдачу.

Недармо змалку там загартувався,

Де твій отець од світу заховався.

Недармо пив єси Дніпрову воду,

В Великім Лузі полюбив свободу.

Недармо в Вітемберзі³³ ти гречизну

Жував та смакував латинь класичну.

Недармо й у Вільгельма Мовчазного³⁴

Учивсь ладу-порядку бойового.

Тебе пани Замойські не псували,

Як за слугу при паничі держали,

Не так-то струсонеш тебе словами:

Ти знаєш, де стоїш; ти під собою

Надьожний чуєш грунт і з ворогами

Розправишся мечем і головою...

Дак от він, цар п’янюг. Я чув про нього,

Що він іще малим спалив оселю

У Калиновського,³⁵ та й дряпнув драла.

Даремно на землі і під землею

Надвірня шляхта палія шукала.

Зник, як мара...

СЦЕНА ТРЕТЯ

Там же таки.

Увіходить Наливайко, насунувши на брови шлика.

Наливайко

Тепер він об’явився.

Спитай в мого козацтва, що зробилось

В Гусятині³⁶ з високого будинка,

З жидівської митниці, школи, ринка,

З тих гордих вітряків, машин крилатих,

З тих давніх гумен, на скирти багатих?

Нехай пан Калиновський пам’ятає,

Як батьку ребра києм окладати;

А в мене батько був один: на поміч

Йому ксьондза моя не звала мати.

Коли б заздалегідь не втік вельможний,

Повідбивав би я йому печінки.

Не заступив би єзуїт побожний.

Що внадився до молодої жінки.

(Підсунувши вгору шлика кивом.)

Чолом, вельможний пане Оришевський!

Від мене й від усіх, що занедбали

Цехи кравецький, ткацький, шевський

Та на Низу до козаків пристали! -

Чолом, вельможний пане господарю!

Вітає батькова тебе могила,

Що козаки насипали в тім краю,

Де трупом полягла гординська сила.

Ще не забули Дніпрові пороги,

Як Байдин учень марнував багатство.

Пиху з розкошами топтав під ноги,

Запомогав зубожене козацтво.

Оришевський

(стиха)

Що за краса! Що за урода пишна!

Що за постава горда і велишна! -

(Голосно.)

Чолом!

Хмелецький

Чолом! Вітаннє за вітаннє...

Наливайко

І срібних кубків з-перед нас хованнє.

Пауза.

Оришевський

(стиха)

Він справді дивиться царем великим.

Надлюдська сила в нього в слові дикім!

Вона й мене, старого, підмиває,

Під зичний поклик душу нахиляє.

Наливайко

Ховавсь од нас і господар волоський,

Як ми до нього в гості завітали,

Щоб заплатить ущерть по-запорозьки

За те, що на Дністрі торік втеряли.

Шкода від нас за мури заступати,

На козаків гармати риштувати:

Не встояли ні підзамчанські хати,

Ні господарські тверджені палати.

Три дні ми в зрадника погостювали,

Всі горілки й меди повипивали,

Червінцями сакви понасипали,

Парчею, шовком коні повкривали...

Тепер, чи воля панська, чи неволя.

Нам, козакам, про те не міркувати,

З голодним черевом посеред поля,

Мов сіромасі вовку, не лягати.

Ми вам Дніпра й Дністра достерегаєм,

Усяку нужду на Низу приймаєм:

То в захисті ви хлібом нас годуйте

І козаком по-лядськи не гордуйте...

Ти кубки поховав,- ми й коряками

Твої меди готові попивати:

Льохи позамикав,- ми келепами

Зуміємо замки повідмикати...

Чи чуєш? Се бряжчать ключі козацькі.

Чути відбиваннє замків.

Хмелецький

(давши рукою гасло)

Чи бачиш? Се блищать мечі лицарські.

Знявшись угору, ракета освітила надвір’є і розсипалась позавіконню.

Наливайко

Шкода огнем тріскучим нас лякати:

Жабки ми вміємо й самі пускати.

Твій панотець впокоривсь перед нами

І жив, як брат, з братами козаками.

Впокорся й ти, покинь сього князюку,

Що грає папі й єзуїтству в руку.

Воюймо вкупі, докінчаймо діло.

Що розпочав Косинський надто сміло.

Хмелецький

Мій панотець не знав своїй лицарській

Побожності ні міри, ні границі:

Йому курінь у комишах козацький

Був догіднішим над усі столиці.

Здобувшись на наругу між панами,

Шукав одрадості між козаками,

Мене ж оддав Острозькому на службу,

На працюваннє, на велику нужду.

«Нехай,- рече,- з малого починає,

І почім лиха ківш між людьми знає».

Отецький заповіт сповнив я чесно,-

Умію лихо добре цінувати:

Великого добродія безчесно

На похилі к могилі покидати!

Наливайко

Добродія!.. Його добро таківське.

Щоб з чоловіка видавить олію

Та й кинути в помийницю макуху...

Хмелецький

Дивуюсь, як достало в тебе духу

На потентата вергати хулою

В його дому, перед його слугою!

Наливайко

Дивуєшся! Дак становись до бою:

Я правди серцем докажу й рукою.

Хмелецький

Ще рано битись, царю Наливаю:

Ще козаки твої не повпивались...

За сценою співають:

«Ой, вре море, вре:

Сип, шинкарко, ще!

Єсть у мене рідний батько

Викупить мене».

Я правди більше розумом шукаю:

Бо серцем ви з дороги позбивались.

Наливайко

Ти, необачний, збився з пантелику!

Для правди дано серце чоловіку.

Воно ж то й Байді, мов ліхтар, світило,

І Лянцкоронському з його лицарством,

І хлопству вбогому, що не мирило

З зажерливим, лукавим, хижим панством.

Сього ж бо ліхтаря і чортма в князюки.

Що ти йому аж надто вірно служиш:

Мерзенний скнара нагріває руки,

А ти над старощами скнари тужиш…

За новим гаслом Хмелецького друга ракета освітила дворище позавіконню.

Ой, молоденький орлику! Лякаєш,

Мов шуляка, рарога степового.

Шкода твоєї праці! Ти не знаєш,

Кого й про що від нас обороняєш.

За сценою співають:

«Ой, у царя Наливая

Воронії коні;

Ходім, брате, в гайдамаки:

Чуємо червоні.

Ой, ми чуємо червоні

В Василя старого;

Не лишимо скупердяці

Ані золотого!»

Отець твій позбував свої маєтки,

Оглянувшись на вбожество козацьке:

Він робом Байдиним, не словом, ділом

На панство серце підіймав юнацьке.

А ти завзявся муром нерушимим

Проти голоти вбогої стояти

І від її непохибного суду

Людських нашийників обороняти!

Хмелецький

Ой, тату, тату! Чи на те ж ти зрікся

Свого достатку, панського титулу

І в комиші Дніпрові заволікся,

Щоб догодити дикому огулу?

О Байдо, сонце староруське правди!

Хіба ж на те бажав єси сконати,

Щоб у кривавій правоті голоти

Ім’я твоє служило до роботи?

Так сонця чистий світ, зійшовши з неба,

Приносить кожному свою відраду:

І доброму, і злюці служить рівно.

Чи роблять люде правду, чи неправду.

Там під людьми костри палають

За зпсоване латинством християнство,

А тут п’яниці приключки шукають

В ім’я подвижників пошарпать панство.

Оришевський

І знайдуть, синку: бо премудре панство

(Найпремудрішим був між ним Батура)

Так робить, щоб за безумне тиранство

Повчив його кривавий гайдабура.

Хмелецький

Тиранство, батьку?

Оришевський

Хто ж, як не тирани

Дали Терлецькому³⁷ й Потію право

Свободну Русь під ноги підослати

Наміснику Христовому лукаво,

По-сатанинськи? Хто?

Хмелецький

Не князь Острозький.

Оришевський

А хто ж?

Хмелецький

Король та рада єзуїтська.

Оришевський

Оце ж то є вони, тирани польські!

Їх курія на світ родила Римська.

Вони, не хто, нам злигодні готують,-

Попівську помсту хлопськими руками.

Се низові рароги серцем чують.

І зачинають посварки з панами.

Полом’яне я духом бачу море

Кругом Острога і Дубна, і Заслава,

Панам премудрим віковічне горе,

А ворогам їх... Ох! Кривава слава.

Хмелецький

Да чим же, батьку, князь тут провинився?

Оришевський

Тим, що Батурі й хану прислужився...

Шкода було козацтво дратувати,

З Дніпра на Дін Великий проганяти,

А потім з єзуїтами дружити

І руську віру мляво боронити...

Тепер він хто? Чи син того гетьмана,

Що первий вславив козака в походах,

Чи підпомошник римського тирана,

Чи єзуїтства руський воєвода?

Покажуть світу се грядущі роки,-

Крові людської, сліз людських потоки.

Усе він і ніщо: оце ж то й горе!

Отим полом’яне я й бачу море!

Наливайко

Спаси тебе, Господь, вельможний пане,

За слово правди простої, живої!..

Се я прибіг тебе до Бару³⁸ звати

Від старшини і черні військової.

Такий там узлик, батьку, зав’язався,

Що без тебе його не розв’язати;

А мусимо нове щось починати

І розпочате до ладу кінчати...

Зайнявши Бар, ми панство налякали,

Що й каштеляни в Польщу повтікали.

Ми в Барі місто лядське, й черемиське,

І руське під свої коші забрали;

До Винниці³⁹ й Немирова⁴⁰ сягнули,

Під себе шляхту і міщан нагнули;

Муніцію свою цехи міщанські.

Кушнірські й шевські нам повіддавали

І прикладати присуд наш козацький

Над королівський всі поприсягали.

А як військовий узлик нам розв’яжеш,

То й дальший шлях до честі й слави вкажеш.

Косинщину нам треба поновити,

Острозького під себе нахилити,

Панів сенаторів за чуба взяти

І Кракову порядок інший дати...

Король на нас нечистим духом дише,

Універсали єзуїтські пише:

Ми навчимо й його свого уставу,

Звоюємо і Краків, і Варшаву.

Нехай на нього панство не брикає,

Нехай же й він з панами не буяє,

Нехай той «довгий міч» сягає всюди,

Де кривда правду заїдати буде!

Оришевський

Се думка предківська, та я не знаю,

Чи вам, чи іншому кому судилось

Давнезну руську правду воскресити,

На Ярославовім стольці сидіти.

Наливайко

Се думка ось чия, мій батьку рідний!

Ось де те серце, що її вродило!

І станеться по-моєму: так небо

У привидді мені давно з’ясило.

Як я, з пожару втікши, озирнувся

І полом’є червоне жер очима,

До мене з хмари хтось немов нагнувся,

І чув я слово оцими вушима:

«Наступиш ти на ворога ногою,

І завдаси його в тяжку неволю,

З неволі вернеться він, щоб розсипать

Свої кістки по бойовому полю...»

І, буде, батьку, так! Ми панську силу,

Високі башти їх, попідриваєм,

Поля Адамовими головами

Та білими кістками повкриваєм...

Хмелецький

Хвались, хвалько! Ми будемо будьками

І язика безкостого припиним...

Чи чуєш! Чати чотирма шляхами

Зближаються,- ми всіх вас тут зачиним!

Наливайко

Чи чуєш, як народ на вас чатує,

Яку руїну всім панам готує?

За сценою кінський копіт глушить спів:

«Гей, з устя Дніпра

Та й до вершини,

Гей, аж сімсот річок

Ще й чотири.

Та й усі ж вони

У Дніпро впали,

Гей, у Дніпро славний

Несказанний.

Ой, повійте вітри

Та низовії,

На козацькі дими,

Що прегустії.

Освітіте дими

Та й пожарами

Понад панськими

Та й головами!»

Хмелецький

Ще до кульбак чіпляв ти гаківниці,

А я вже знав про задум твій химерний:

Літали в хутір із-під Бару птиці,

Твої герої, мотлох твій мізерний…

(Бойові жоломійки.)

Здавайсь, хвалько!

Наливайко

Царі так не здаються:

За царство й славу з ворогами б’ються.

Розпочинай!

Увіходять панцерні бояри.

Хмелецький

Дивись!

Увіходять низовці.

Наливайко

І ми готові.

Не новина облава козакові.

Оришевський

(ставши між них з мечем)

Мої панове! Так як світ широкий,

Не знайдеш річки над Дніпро глибокий,

Не знайдеш правди над святу простацьку.

А ні одваги в серці над козацьку.

Побережіть себе для браття, браттє,

Впиніте руське предківське завзяттє!

Не поривайся, царю Наливаю,

На князя Василя з твоїм гультяйством:

Бо рід Острозьких буде вічно славен

Отця його незабутнім гетьманством;

Хіба що в нього влізуть єзуїти

І зачнуть нашу Русь під Рим хилити:

Тогді з ним будем вічно ворогами,

Як з єзуїтським наплодом - ляхами.-

А ти, мій синку, спогадай про батька,

Згадай про степову його могилу...

Наливайко

Покинь служити хижій кривді - панству

І підклонись під нашу правду й силу!

Хмелецький

Ні! Я родивсь під силою закона,

Я зріс між людьми, що його шанують;

В законі честь моя і оборона;

Законом світ стоїть, пани панують,

І, поки тху мого, служити буду

Тому, хто так підняв мене угору,

Шляхетної присяги не забуду,

Не виступлю й на йоту з договору.

Оришевський

Се слово чесне, царю Наливаю.

Нехай усяк свого достерігає:

Своєї правди, совісті, звичаю,

Поки лукавство людське розпізнає...

Вже двадцять літ, як Польща п’є отруту,

Що їй підніс Батура, попиває...

По руських споминках великих руту

Рука Лойоли в школах засіває;

А поляки, як і ляхи, свободу⁴¹

Забули, що так нею величались,

І вольному, як і самі народу,

Унією в печінки пов’їдались.

І розступилася земля широко

Під тими необачними панами,

Що занедбавши рущину, високо

У дигнітарства лізуть за ляхами.

Хоч би й хотів хто курцієм зробитись,

Дак диво дивне двічі не буває...

Нехай їх із безодні папа Римський

Або Кальвін чи Лютер визволяє.-

Прощай, мій Стецю! На криваве море

Мене козацька викликає доля,

Воюймо чесно, і нехай над нами,

По нашій правді, буде Божа воля!

Хмелецький

Прощай, мій батьку! Буду подвизатись,

Як чиста совість і розсудок скаже.

Лихої же долі нічого боятись:

На меч мій плямою вона не ляже;

А віра в мене - правота природна,

Ясна, як сонце, як душа, свободна;

Мій храм у серці. Там я восхваляю,

Кого, як звати й на ім’я, не знаю.

Наливайко

Прощай, вельможний пане господарю!

По-лядськи, бачу, ти гостей шануєш:

Не медом, гордим словом наповаєш,

Тріскучими ракетами годуєш.

Хмелецький

Звичайного звичайностю вітаю;

Хто входить гордо, згорда зустрічаю.

У мене той не п’є й не трапезує,

Хто честь мого добродія ганьбує.

Наливайко

Про мене, хліб черствий - їда козацька,

Вода - горілка покріпна юнацька;

То дай же гостю хоч води напитись,

Коли йому більш нічим поживитись.

Хмелецький

Подайте гостю кубка золотого:

Тепер самосуду не буде в нього.

Чура подає кубок з водою.

Наливайко

(вихиливши, насипає червінцями)

Не вдасться й сим із мене насміятись:

Царська рука зуміє розквитатись,

Оце вам, хлопці, щоб мене ви знали

За ті пива, що ми повипивали.

Чолом!

Хмелецький

Чолом, мої панове!

Наливайко

Ну, пам’ятай же слово козакове!

Хмелецький

Я сам козак і рицар чесний слова:

За нього до кінця стояти буду.

На Божий суд рука моя готова,

І похвалки твоєї не забуду...

(Гості виходять.)

О Русь і Польщо! Скільки в вас завзяття!

Як високо і гордо дух ваш дише!

Но, щоб не обнялись навіки браття,

Єхидний Рим вам лист розводний пише.

Пустиню вашу, ваше поле дике,

Огледів Байда світозарним оком

І завіщав, в ім’я своє велике,

Щоб ми з мечем стояли над востоком...

Наш міч - звізда, що в темряві сіяє,

У темряві завзятої одваги,-

Блищить-сіяє, та й ніхто не знає,

В чому і як шукати рівноваги...

Коли і де народяться ті люде,

Що колотнечу нашу зрівноважать?

В чиїх руках вага спасенна буде,

Котрою наші давні чвари зважать?

Сіяй же, мечу, над усім востоком,

Де Байдин віщуватий дух носився!

Ти будеш нашим мовчазним пророком

Пока апостол правди не з’явився.

Світи, покіль вселенну осіяє

Світило миротворниці-науки,

І на землі рай тихий нагадає,

І упокоїть всі душевні муки!

Завіса спускається. Чути козацькі жоломійки да шипоші. Спершу голосно, потім тихше й тихше.

АКТ ДРУГИЙ

СЦЕНА ПЕРВА

Світлиця в хуторі Шершнях під замком Баром.

Увіходить пані Оборська.⁴²

Оборська

Мої ви дочки і зяті кохані!

Що з вами діється під сю годину,

Під сю страшну козацьку хуртовину,

Що свій свого не бачить і не чує?..

Яке нам сонечко було пригріло,

Та й заховалось у холодні хмари!

Трьох дочок оддала за трьох героїв,

Що християнський світ обороняють,

І серцем матірним до сиротини,

Безрідної небоги, прихилилась...

Вщасливити її й себе хотіла

Найкращим ділом з усіх діл спасенних...

І доля сироті була всміхнулась:

По славних предках пару підобрала -

Коронного гетьмана польового⁴³

До пишної уроди прикувала.

Щаслива мати, я вже, потай миру,

Його своїм четвертим зятем звала.

Но за гріхи, мабуть, чиїсь великі

Господь підняв на нас лихе козацтво.

Нас облягло кругом ревуче море -

Невважливе на право гайдамацтво.

І не Жовковський, рицар християнства,

У панни ласки боязно шукає:

П’яний ватажок паліїв безбожних

До неї згорда лану простягає...

Важенний день пережили ми з нею.

Зневаги день і дикого насильства.

А що покаже ніч, ніхто не знає;

Німує розум, серце замирає...

У п’яного тверезий ясну панну,

Мов лев у барса здобич, однімає...

Між ними суд якийся мусить бути,

Кому втерять її, кому здобути.

Чути замковий годинник. На замку козацьке гасло: Бердо?

Wer da?⁴⁴ Не спи твердо!

Пауза.

Вже тричі грав годинник у цимбали,

Давно кричать на замку: «Не спи твердо!»

До них відгукується з гаю пугач.

Горять могили верховинні в полі.

Козацька мати - ніч - давно панує

І гасить хмарами козацьке сонце.

А він забув про замок, про залогу,

Про козаків, свій почет, круг багаття:

Сидить і з бідної очей не зводить,

Очей страшних, вирлатих, товстобрових...

Га, полько! У яку страшну неволю

Ти, дочко вольного народу, впала!

Козак - втікач од батькової пуги,

Од шкільної, мовляв, гіркої чаші,

Од панської видержливої служби,

Од чесного доматорського плуга,

Од суду міського і замкового

І від ремества й торгу цехового;

Козак - баніта, королівський зрадник,

Одсуджений од права й сzсі⁴⁵ стратенець;

Козак - що є найгіршого, і сміє

Неволити до шлюбу ясну панну,

Великого коліна старостянку!

Він, Лобода⁴⁶ якийся, запорожець,

Плечистий велетень, ведмідь понурий,

З зальотами підсунувсь до панянки,

Вельможної з прапращурів шляхтянки!

Словами пісні хлопської влещає,

Турецькою неволею лякає...

От ми чого в цей край понаїжджали,

Що молоком тече, мовляв, та медом!

Не молоком та медом, кров’ю, слізьми

Тече він і текти не перестане...

О ви, Огончики, Моджевські, Паці,⁴⁷

І ви, Остої, Гарниші, Лабендзі!

Чи ви ж на те покидали Ленчицю,

Сірадзь, Литву, Краковське, Сендомирське,

Щоб ваші замки, займища й осади

Козацька дича під мечем держала?

Ой, горе! Ви пішли звичаєм предків

Волощину, щит Польші, рятувати,

А ваші гнізда, що орлят виводять,

Зоставили гультяйству руйнувати...

І ви, князі варязькі, староруські.

Вам буй-турів нових не зупинити!

Не хоче знати хижа чернь Острозьких,

Гордує Чорторийським⁴⁸ Вишневецьким,

Заславським,⁴⁹ Соломерецьким,⁵⁰ Сангушком,

Князьми, потомками великих предків...

Щасливі, що забравши вірні слуги,

З Замойським та Жовковським полинули.

Щита свого в невірних однімати,

Все християнство грудьми заслоняти!

А хто в домівці чатувать зостався,

На посміх ворогам отчизни здався...

Чи видано за П’яста⁵¹ й за Ягайла,

Щоб два вовки одну ягницю рвали.

Два беззаконні розбишаки панну

З мечами голими до шлюбу звали?..

Чи Наливай, чи Лобода пошлюбить

Наречену гетьмана польового.

Однаково красу її погубить

Серед народу дикого, чужого...

Га! Що се?.. Наче грім... Ні, коні в полі

Поза оселею затупотіли...

Так! Се вони, герої своєволі

Зневагу докінчати налетіли...

Ой, горе, горенько!.. А той далеко,

Що блискавицями гримить-метає:

Стоїть над Прутом, на Черкень-долині,⁵²

Про нашу і свою біду не знає.

Увіходить Наливайко з Оришевським, обидва забризкані кривавою грязею.

Наливайко

(співом)

«Чи се тая вдова живе,

Що під замком хата?

Гарну панну в себе має.

Тільки небагата».

Ге, ненько! З нами не журись багатством:

Все наше, що кругом зазирить око.

Козак на те, щоб світ увесь трудився,

А він дивився, серцем веселився.

Він - цар вселенної, матусю рідна,

Владика всіх владик і миротворець.-

Чи так, вельможний пане, Оришевський? -

Се, нене, наш суддя, прошу любити.

Кому присудить він твою небогу.

Із тим вона довіку мусить жити.

Оришевський

Паньматко, не дивись на мене згорда.

Чечерський і пропойський підстаростич,

Я був за короля Степана войським

Під час войни його з царем Іваном,⁵³

По-нашому сказати - був на кресах

Козацьким уповажненим гетьманом.

Не мав король між вами чоловіка,

Ні воєводи гурного, ні князя,⁵⁴

Щоб знав козацтво добре загнуздати

І панські займища обороняти.

Тепер же я подав козацтву руку

На славу, здобич і - на всяку муку...

Оборська

Не згорда я дивлюсь на тебе, пане:

Дивлюсь, дивуючись, на кров з грязею,

Що ви обидва нею сплямувались,

Як панну в мене сватати прибрались.

Оришевський

Ні, пані! Наготовились ми гарно,

Як личить у такому гарнім ділі.

Не переважив би нас і Острозький

Повагою й пихою на весіллі.

Бо десять гаківниць із порохами

На конях добрих степових висіло,

І сім десятків козарлюг завзятих

Драконами крилатими летіло.

Усі в кармазині та в блаватасі,

Немов маки в городі процвітали,

Да вороги в весільному поході,

Твої зяті, на нас позалягали...

Оборська

Мої зяті!

Оришевський

Всі три Лабендзі, нене,

З Гречинами, Пеньонжками, Шпотами...

Ті заволоки, кодло те мерзенне,

Що панувати мостяться над нами,-

Над нами, що Стамбулом колотили,

Мечами в древню славу подзвонили!

Нерівня роду їх гетьман козацький

І Наливайко, наказний гетьманський;

Ті, що турецького щита розбили,

В Царград стару дорогу поновили!

Жовковський, син перевертня старого,

Любіший здався їй од Наливая,

Царя всього, що в Польщі зуздрить око

І до чого сягне його «важкая»!

Оборська

Мої зяті на вас позалягали

З Гречинами, Паньонжками, Шпотами!

Оришевський

Твої зяті Лабендзі, лебеді з орлами,

Зчинили бій, мов кури з яструбами.

Ми ж древня Русь, ми руським духом дишем,

Квитки в своїх рахунках кров’ю пишем.

Оборська

Дак се на вас їх кров! О горе, горе!

Ви їх поранили!.. Їх кров шляхетна!

Наливайко

Їх, нене, кров та з балища грязюка,

Бо залягли вони на нас у балці.

І се ляху від козака наука,

Що в’юнище не по такім рибалці.

Но я тобі про славу їх не вмовчу:

Вони себе героями явили.

Се не волохи, що, мов тічку вовчу,

Із Ясс облавою ми протурили.

Оборська

Героями! То бились не помалу?

Наливайко

Стояли добре, нічого казати.

Да перед нами, паньматусю, в Яссах

Не встояли і тверджені палати!

Оборська

Не встояли... О! Договорюй просто!

Оришевський

Річ найпростіша: полягли всі троє.

Трьох сестер три брати пошлюбували,

Та не з жінками спати полягали.

Оборська

Мої ж ви вдови! Бідні сиротята!

О! Будь лиха година та проклята,

Що ми на медові й молошні ріки,

Мов діти малодосвідні, польстились

І в дусі руському тому навіки,

Мов у кривавому багні, втопились.

Оришевський

Ні, не втопились, бідолашна нене!

Шкода клятьбою долю зневажати.

Ми любимо ляхів, аби схотіли

Між нами по-братерськи пробувати.

Був лях і Претвич, і Самко Зборовський,

І Лянцкоронський, лицар запорозький.

Був і Косинський лях, що за козацтво

Хотів з землі повивертати панство.

Вони над нами всі гетьманували,

І нужду знали, й слави здобували.

Учили нас і в полі добре битись,

І дома з людьми долею ділитись.

Ми всіх ляхів до присяги приводим:

Присягне війську - пальцем не зашкодим;

Коли ж би й русин став «ляхом рубати»,

Козацьку правду й віру зневажати,

То мусить спати в шоломі лягати

І день і ніч гостей до себе ждати.

Ми й князя руського, і воєводу.

Як гич з городу, викинем з народу.

То й ти під нас, паньматко, підклонися

Тогді вже хоч би й короля - не бійся!

Наливайко

А сльози, нене, з нами не поможуть:

Не виповнити Дніпра-Славути слізьми.

Оддай небогу нам, кому присудить

Суддя козацький, Правдич Оришевський.

Він правдою непохибною дише.

На серці в нас, мов на папері, пише.

Оборська

О доле, доле! Як ти усміхалась

Закоханим трьом парам світлооким!

Тепер одна нудьга-печаль осталась

Тим сиротам та вдовам одиноким.

Наливайко

Як ми в Шершні до тебе завітали,

Обидва разом панну покохали.

Як ми на неї оком позирнули,

Про славу, здобич, про бої забули.

Оришевський

Віддай, матусю: на порі вже стала.

Не буде краща по двадцятім році.

Не знайдеться про неї й лучча пара,

Хоч би вона родилась і в сорочці.

Бо Лобода вже здавна славен-хвален

Між лицарями і між кобзарями,

Одвагою й потугою своєю

Рівнятись може, коли хоч, з царями...

Наливайко

Та не з царем, що воду-прохолоду

Над огняну горілку прикладає,

А трунки добрі вольному народу

В цебри та в кінви безліч наливає.

Оришевський

А Наливай се не людина в мене;

Се дух войни, наслідник бога Марса.⁵⁵

Не бачив я такого скоку, нене.

Ні в лева, всіх звірят царя, ні в барса.

Великі воїни були Лабендзі;

Та під його мечем ніхто й не охнув.

Як буря, налетів на них, і громом

Не так би й Зевс-гримій, як він, торохнув.

Наливайко

Оце ж рівнятись не дозволю, ненько,

З царем тверезим Лободі п’яному,

Що як не вихилить ковша горілки,

Дак не захоче цілувати й жінки...

Та що се? Чи вона з жалю зомліла,

Чи відпочити на долівці сіла?

Ще вмре старенька. От тобі й весіллє!

«Ісаїє, ликуй» і «вічна пам’ять»...

Да нам за звичай весілля справляти

І вічну пам’ять по мерцях співати.

Оришевський

Страшне ремество наше... Боже правий!

Коли ж той прийде вік благословенний,

Що люде занедбають суд кривавий

І в їх постане інший суд спасенний?

Наливайко

Агов, дівчата! Сонні кошенята!

Не чуєте? Чи вас із гаківниці

Будити козакам? Возьміте пані

З весільної вінчальної світлиці!..

Піп не дрімає так, як задрімали

Дружки та світилки коло панянки:

Жде - не діждеться, щоб царя звінчати,

Червінцями куну весільну взяти.

СЦЕНА ДРУГА

Там же таки.

Увіходить Касильда; за нею двоє світилок.

Оришевський

Іде сама. Квітки на ній пов’яли.

Так і дівоче кволе серце в’яне...

Коли ж рука козацька без уваги

Ніжний сей цвіт зривати перестане?

Наливайко

Іде сама... Як серце заніміло!

Як груди стисло!.. Дивна чарівниця!

Мов світом світить перед світилками.

Поставою й уродою цариця!

Касильда

Наплакавшись, поснули... Я не плачу,

А сну собі шукаю в домовині...

Моя матусю рідна! Що я бачу?

До кого ж пригорнутись сиротині?

Не винесла єси тяжкої вісти;

Вона тебе, мов скеля, роздавила...

Коли б ясний мій бистроокий сокіл

Мав не скріповані походом крила!

О! Як би він з-під хмар на них ударив!

О! Як би він божественно помстився!

О! Як би дух мій помстою над вами,

Криваві яструби, возвеселився!..

Моя матусю, зоре тиха, ясна!

Невже ж ти ранше сиротини згасла?..

Ні! Серце б’ється, серце благородне,

В неволі горде, між рабів свободне.-

Беріть злегенька, дівоньки, несіте,

І на весільне ложе положіте,-

На ту постіль, що смерть мені послала,

В віночку з рути вмерти наказала.

Оборську виносять. Касильда виходить.

Наливайко

До всякої людини маю слово;

Промовен я із цісарем великим,

А з нею мовчазний. Німує серце,

Німує-мовкне слово в серці дикім.

Дивлюсь на неї, як вовцюга з хмизу.

Озвався б, та боюсь: мов звір заскиглю..

А гарна ж! Боже! Нащо повелів ти

Нас чарувати рутвяному зіллю?!

Оришевський

Ти справді знітивсь, мов у вовчу шкуру

Тебе зашито, царю Наливаю!

Обидва ви, бачу, поскаженіли

І позрікались руського звичаю.

Два лицарі, сторукі Бриареї,

Народного самосуду герої,

Себе готові звоювать за бабу,

Як звоювали греків греки в Трої...⁵⁶

Тьфу, божевільні! Ви ж би побоялись,

Щоб січові діди з вас не сміялись.

Вони доволі світу облітали,

Да з бабою не знюхались, не знались...

Хмелецький, синку, лучче зачинає

В Острожчині своє козакуваннє.

Отець його був лицар на всю губу:

На морі з турком бився при Лепанті,

Служив французові преславно в Нанті⁵⁷

Да й закінчив анахоретом службу;

Через кого? Через нікчемну бабу.

Вона його із пантелику збила;

Не знав, бідаха, чи то не чужого

Синка Стецька вона йому вродила.

Не знав нічого, а прокляті роги

З дурного лоба перлись-виростали;

Покинув панство, двинув за Пороги,

Комишники йому сім’єю стали,

Ти любиш, синку, по світах літати,

На полі й морі слави здобувати;

Да ба! Коли б од Євиного кодла

Не мусив якось марно погибати!

Наливайко

Погибну зараз, або він погибне:

Бо міч у мене двічі не рубає.

На неї гляну - серце замирає,

На нього гляну - як огонь палає!

Оришевський

Оце ж я й бачу дику в тебе вдачу,

Козаче орле, царю Наливаю.

Тобі любитись - лучче б утопитись:

Так я тобі, коханцю мій, пораю!

Наливайко

Була вже рада, чули вже доволі

Річей прихильних, речників розумних,

Та не нагнули нас до мирової.

В зальотах наших, кажеш ти, безумних,

Шкода мене до сього нахиляти,

Щоб Лободі я дав передувати

І пишну панну, квітку між квітками,

Йому дозволив з-перед себе взяти!

Козацьке військо надвоє розбилось:

За Лободу озвались сивоусі,

А за царя свого, за Наливая,-

Цвіт молодецький, сподівання Русі.

І сталась рада, як тобі казав я.

Щоб нам крові в бою не проливати,

А за суддю й за посадного батька

Перед вінцем тебе сюди позвати.

Суди ж та й знай, чим наше військо дише,

Козацьке військо, горде як та слава:

Тим, що у мене буде під ногами

І ситий Краків, і п’яна Варшава.

Моя се думка, се натхненне Боже,

Я докажу її над можновладством,

Я догори переверну всю Польщу,

Я пануватиму над пишним панством!

Оришевський

Чи ти, чи інший хто в далекі роки,

Се сховано у темряві глибокій.

Я тільки вірую і не сумнюся,

Що не даремно поруч тебе б’юся,

А що до суду - я судити буду.

Останнім словом, вирок дам останній:

Дак щоб не був у вас над ним суддею

Ні міч булатний, ні пересуд радний.

Наливайко

Не буде, батьку, і за се присягне

Той міч, що тричі вгору підіймався,

І тричі шолом аглицький сталевий

Із черепом лицарським розпадався.

Кладу його нагим перед тобою

Так щиро й твердо, як перед судьбою.

Зови ж того на суд, хто скривсь у панни,

Надівши пишні до вінця лудани.

СЦЕНА ТРЕТЯ

Там же таки.

Увіходить Лобода.

Лобода

Я зроду ’д голого меча не крився:

Я перед радним присудом смирився.

Так повеліли нам громадські мужі,

Так наказали нам козацькі чури,

Щоб ми в гніву́ очима не стрічались

І розсуду за панну дожидались.

Дружки готові, світилки в наряді,

Ждемо тебе з запрошеним суддею.

Чолом, вельможний пане Оришевський!

Вітаю щирою тебе душею.

Оришевський

Чолом, козацький батьку, і рукою!

Прошу коритись вироку без бою.

Лобода

Кладу меча нагого: се присяга,

Що нею ви обидва присягали,

Як од князів та королів лукавих

До матері, до батька прибували.⁵⁸

Оришевський

(тикає свою шаблюку в поміст)

Нехай же свідком буде чесна шабля

Да той, хто шаблею і серцем править,

Хто нам дає і силу, і одвагу,

Хто прославляє воїна й безславить!

Нехай він з неба наше слово чує

І по заслузі долю нам готує!..

Которий з вас на другого устане,

Нехай Господь на нього громом гряне!

Нехай йому в тісноті тісно буде,

Нехай його покинуть щирі люде!

Нехай із нього ворог насміється,

Луною сміх ворожий розіллється!

І те велике, що він починає,

Орудників грядущих дожидає!

Лобода

Амінь!

Наливайко

Амінь!

Усі беруть свого меча до боку.

Лобода

Тепер суди, як знаєш.

Судом велике ти сотвориш діло:

Бо молодецьке наказного військо

На сивий волос наш гнівом кипіло;

А низові старинні козарлюги

Стояли б муром против їх потуги:

Бо ворог спини в них іще не бачив,

Там падають, де Бог їм смерть призначив,

Впослідити мене ніхто не схоче.

Старий наш кіш єдиним духом дише:

Гетьманову повагу, честь і славу

На себе кожен, мов по батьку, пише.

Кому з нас доведеться князювати

Над самовладними князьми й панами,

Сього тепер шкода пророкувати,

Розпочинаючи бої з ляхами.

А мусять нас обох держать високо,

Як два стяги народної держави,

Що розляглась колись була широко

І наробила по всім світі слави:

Старий стяг і новий. Старий - лагідний.

Він жде свого часу, жде-дожидає,

Покіль прокинеться від сну край рідний.

Стоїть - мов спить; із вітром ледве грає.

Новий летить і рветься проти бурі;

Нема йому ні остраху, ні впину;

Дзвенить-гуде, мов струни на бандурі,

Завзятостю сповняє Україну...

Що буде - буде; ти ж нас, рідний батьку,

Суди, щоб знали, що кому чинити.

Коли твій присуд стане проти мене,

Я мушу мовчки голову схилити.

Коли ж мене вінцем князьким звінчаєш⁵⁹

І збагатиш мою убогу душу,

Дак знай, що я транзакцію з панами

Лагідним робом попровадить мушу.

Оришевський

Розсудливе твоє, гетьмане, слово;

Мов вітерець у спеку подихає;

Та Оришевський у такому суді

Своїй натурі віри не діймає.

Нехай вам вирок вирече та панна,

Що й короля б вінцем не скепкувала,

Не то що запорозького гетьмана.

Вродила мати - мов намалювала.

Кому вона подасть до шлюбу руку.

Тому й подоба вік із нею жити.

Коли ж не схоче вас обох, дак знаю,

Як вас останнім словом розсудити.

Лобода

Обох не схоче?! Мною гордувати!

Нехай її боронить Божа Мати!

Наливайко

Обох?!. Дак я знайду язик до неї:

Від помсти не сховається моєї!

Оришевський

Недурно ви на шляхту завзялися:

Один в одного, як брати, вдалися.

Той рад її й у ложці утопити,

А сей готов у полом’ї спалити.

Про що ж тебе создав Господь, небого,

Мов гарний кубок з кришталю тонкого?

В веселую годину з тебе пити,

В сумну й гірку - без жалощів розбити.

Наливайко

А що ж, коли в той кришталевий кубок

Отрути єзуїтської налито?

Чи більше горя, як його розбито,

Чи більше лиха, як отруту пито?

Дем’ян, мій брат, се в церкві промовляє,

На правий путь козацтво наставляє:

«Або,- рече,- отруту виливайте,

Або сосуди з нею розбивайте».

Увіходить Касильда, обпираючись на двох світилок.

Касильда

Нехай Господь мене на небі чує,

Що полька вами обома гордує!

Хоч мляве тіло і зломило горе,

А духа в неї ворог не поборе.

В примушенім наряді підвінечнім

Умре вона, як вольная цариця

А той, кому душою віддалася,

За неї над безбожними помститься.

Оришевський

О бідолашна! Лучче б ляшка мати

Тебе на Божий світ не породила:

Що красота в царські убрала шати,

А доля на погибель осудила!

Лобода

О божевільна! Де твій розум дівся,

Щоб зрадника над мене прикладати?

Отець його по-нашому хрестився,

А він ляхом невірним став рубати.

Ми ж під такою Руссю не зоставим

Землі своєї ба й на кладовище:

З її дворів, осад і гумен зробим

Од Вісли та й до Ворскли попелище!

Касильда

Свята й потужна церква католицька

Своїх лихих недовірків поборе;

Ми ж за її апостольство терпіти

Готові всякі муки, всяке горе.

А прозеліти католицтва славні,

Замойськії, Жовковськії, Сопіги,⁶⁰

Не знають, за великими трудами

І бойовими подвигами, ніги:

Освічують мечем бори московські

І низові холіви запорозькі.

Наливайко

(виймаючи з піхви шаблюку)

Освітимо ж і ми тобі дорогу

Туди, де всім судилось вам сидіти

Із вашим папою... О! Слава ж Богу,

Що не народяться в чортиці діти! -

Чого втікаєте, дурні! Дивітесь,

(до світилок)

Як міч козацький Божу правду явить.

(Світилки втікають.)

Лобода

(вийнявши свою шаблюку)

Ні, він себе побоїщем жіноцьким

У християнських землях не обезславить.

Наливайко

Як!? Ти за неї, ти за кателицтво?!

Лобода

За женщину, та й годі! Нам байдуже

Про католицтво, про німе латинство,

Про ту науку, Наливаю-друже,

Що їй ксьондзи паскуди нашептали,

Аби ми честі й правди не втеряли.

Наливайко

Не наставляй же проти Наливая

Свого меча: а то втеряєш славу

І голову!

Лобода

Нехай твоя «важкая»

Зітне гетьмана, панству на забаву.

Я - Лобода, козак з того козацтва,

Що Божу іскру в щирім серці мають,

Проти ляхви один на ’днім лягають,

А на жінок шаблюки не здіймають!

Нема такої другої на світі...

Вона мене по серцю б’є обухом...

А дух із неї підлий кателицький

Я вижену козацьким правим духом.

Наливайко

Бери ж собі під бік нечисту силу;

Пускай у теплу пазуху гадюку;

Копай собі без заступа могилу;

Чіпляй важку на шию каменюку!

А я царем зістанусь Наливаєм;

Ляхом смердіти честь моя не буде,

І що зроблю з ледачим лядським краєм,

Вовіки вічні не забудуть люде!

Оришевський

Без мене ти не зробиш, любий царю;

Не так-то зробиш, може, і за мною;

Та поки жив, не розлучусь з тобою,

Неволі враже, вольності герою!

Світитиму тобі на темній стежці,

І, може, під яку недугу знайдеш

Спасенні ліки у моїй аптеці...

Мені, старому діду січовому,

Нема до кого в світі прихилитись:

Хилюсь, хто в мене схоче добре вчитись,

Як з ким побитись, як з ким помиритись.

Наливайко

Спасибі, батьку! На широкі крила

Підхоплять орлюки орла старого.

Твоє зраховане премудре слово

Дорожче нам клейноду дорогого.-

Чолом, гетьмане! Розійшлись ми різно!

Оришевський

Та й зійдетесь на тій самій дорозі.

Наливайко

Ні, батьку! Нам тепер миритись пізно.

Оришевський

Моя надія в праведному Бозі.-

Чолом, гетьмане! До душі душею

Прихилить козаків лиха година,

І не втеряє мати Україна,

Опріч хіба погибельного сина.

Наливайко

Оце ж і є той син...

(Вказуючи на Лободу.)

Лобода

Чолом вам, браттє!

Вповаю, що сей жаль палкий минеться,

Вгамується безрозумне завзяттє

І доля нам козацька усміхнеться.

Оришевський

Молімось Господеві, щоб ся хмара

На всіх нас градом огняним не впала.

Бо де чортяка сам не постигає,

Туди за себе бабу посилає.

Виходить з Наливайком.

Лобода

Кохана панно! Не йняла ти віри,

Що в козака лицарством серце дише,

А міч його - закони потентатам,

Мов на скрижалях мармурових, пише.

Тепер ти бачиш, як я став за тебе,

Я під шаблюку голову підставив;

Твою повагу, велич, пишну вроду

В піснях моїм заступництвом прославив.

Скажи ж мені: чи хочеш у султана

Душею й тілом разом погибати,

Чи при боку в козацького гетьмана

Над потентатами владикувати?

Касильда

Я хочу вмерти і умру, як полька,

Царям і гайдамакам непідвладна.

Лобода

Не допущу сього, щоб розлучила

Мене з тобою химорода хатня.-

Гей, попе!

СЦЕНА ЧЕТВЕРТА

Там же таки.

Увіходить Ignotus.

Лобода

Чув я, що твій батько

Звінчав колись в Острозі панну Гальшку.

Ти вчивсь у князя Василя: піймай же

В Ісаїне сильце й про мене пташку.

Чи справді ти уніта?

Ignotus

Так, мій пане,

Я церкви Божої признав єдинство.

Ми з князем Янушем у Скарги вчились⁶¹

І увійшли в духовне побратимство.

Щоб двох церков єдиності служити.

Лобода

За се годилося б обох вас утопити;

Но задля панни, з предків католички,

Велю тобі нам руки окрутити.

Вертається Оборська.

Оборська

Добродію! Ти ж сам із предків шляхтич!

Лобода

З варягів, нене, від Аскольда й Діра.⁶²

Оборська

Чи личить же тобі катівське діло?

Твій міч - та ж сама катова сокира.

Лобода

Мій міч? Се - знамено святої правди.

Що на сеймах магнати задушили,

А козаки, з Підковою й Зборовським,

І з Криштофом Косинським, воскресили...

Катівське діло? Ляхівко безумна!

Кати сидять на лавиці в сенаті...

Вони зробили, що татаре й турки

Дались узнаки і поспільству, й шляхті.

Побачимо, як Польщу оборонять

Пани Замойські та пани Жовковські:

Бо щось непевне про поход їх дзвонять

Чатівники кресові запорозькі.

Мабуть, козацтво мусить рятувати

Від Магомета землю королівську:

Тогді вся Польща буде присягати

На послуханнє низовому війську.

Оборська

Безстидство, klamstwo,⁶³ підле грубіянство!..

Моя дитино! Мусиш помирати!

Ignotus дає кивами знаки; вони не бачать.

Лобода

Ми не дамо. Ся ляхівка в нас буде

Нових Зборовських та Косинських мати.

Увіходить вістовець.

Вістовець

Велика радість чи печаль, гетьмане!

Лобода

Яка?

Вістовець

Ляхи попали в вовчу яму

І на шляхетський розум положили

Безумного козакування пляму.

Лобода

Куди їм, миршавим, козакувати!

Вістовець

За Прутом обкопалися по вуші.

Кругом і день, і ніч ревуть гармати.

Ляхи за живота - померші душі.

Сто тисяч турків і татар обстало

Окопи лядські, мов дітвора - дучку.

Як потовчуть Замойського з Жовковським,

То кателикам знов загнуть карлючку:

Або турецьку віру всі приймайте,

Або в ясир панів своїх оддайте!

Оборська

О Matko Boska, що на Ченстохові⁶⁴

Своїм вінцем небесним засвітила!

Зроби чудовно, щоб ворожа сила

Ту вовчу яму трупом загатила!

Лобода

Ой, Мати Божа, київське Успеннє!

Тепер помстись, як знаєш, над ляхами

За ті церки, що в нас позамикали,

Ключі ксьондзам-унітам подавали!

Увіходить другий вістовець.

Другий

Гетьмане-батьку! Без голів обидва!

Лобода

Хто?

Другий

Лядські гетьмани... З коша втікали.

Була розсипчаста по полю битва.

Ляхів татаре в лика пов’язали,

А гетьмани їх поти боронились,

Аж поки без голів у землю врились.

Лобода

Ну, що? Чия заступниця могуща?

Тепер корітесь козакам під нозі,

Ляхво й Литво латинська проклятуща! -

(Ignotus ізнов даремно мімікує.)

Де ж Наливай?

Другий

Нема його в обозі.

Нема й під замком на Горинських чатах,

Зник, як нічна мара, з молодиками.

Лобода

О, щоб його! Тепер би нам наперти

Старими й молодими козаками

На панські замки, на двори й фольварки!

Втікали б купами ляхи за Віслу,

Як з-перед човна риба від рибалки;

Та ми б заскочили їх, не пустили,

Мов неводом, усіх переловили.

Первий

Цар Наливай помчався гурриканом

На Білопольські й Паволоцькі луки,

З ним Оришевський із пропойським людом,

Багацько й наших подавало руки.

Є чутка, Семиград султанський хочуть

Пустити на пожар і спліндрувати,

А роздобувши грошей і одежі,

З голотою на Краків простувати.

Лобода

Се через вас, дурні шерепи, сталось!

Тепер би я обох йому вас кинув,

Аби козацьке військо не розпалось

В таку велику, судьбову годину!

Увіходить третій вістовець.

Третій

Гетьманоньку! Готуй свої потуги!

Ідуть, гудуть, на три шляхи сягають

І королеві, для жалю й наруги,

Усі осади на пожар пускають.

Лобода

Хто, божевільний! Чи тобі приснилось?

Третій

Ох, ні! Козак, втікач з-над Пруту клявся,

Що Крим увесь і сам султан турецький

З янчарами на Русь і Польщу знявся.

Попереду біжить чавуш великий

І грамоту султанову читає:

В’язати в лика всіх або стинати,

Хто їх звичаю й віри не приймає.

Лобода

Паньматко, чуєш? Вже п’ять літ минуло,

Як Магометом вас лякав невіра.

Сповнилась грізьба і не оборонить

Вас ні латинська, ні німецька віра.

Тепер - як хочеш? Чи в татарські лика

Обоє панські руки простягайте.

Чи під козацьке рівноваге право

До вольного народу приставайте.

Ми, козаки, тепер покажем світу,

Хто був справдешнім муром християнства,

Хто грудьми загороджував Європу

Від людожерного магометанства?

Ignotus іще раз даремно мімікує.

Оборська

О Польщо! Де твоє святе призваннє?

Де сила, воля, слава?

Лобода

Все пропало!

Бо польське званнє й польське пануваннє

Не на своїй землі зросло-постало.-

Вінчай нас, попе, щоб гетьманшу знали.-

А козаки нехай вози риштують;

На замку щоб не вельми твердо спали:

Бо Магометом турки не жартують.-

Гей, писарю! Пиши універсали,

Щоб городяне, як один, вставали,

А хто старий, чи молодий не встане.

Напустим на того гультяйство п’яне.-

Вінчай нас, попе! Русь нехай панує,

Де не зуміла Польща панувати.

Козацьке серце щось велике чує,

На щось велике нас родила мати!

Ignotus осміхається.

Касильда

(вихопивши кинджала)

Ось що мене звінчає!

Лобода

(вхопивши її за руку)

Ти, скаженна!

Жартуй з ляхами, та не з козаками.-

Вінчай нас, попе!

Оборська

О могило темна!

О земле-мати! Розступись під нами!

Ignotus

Преславний лицарю, ясний гетьмане!

Дозволь мені молитву прошептати

Єрусалимську,- і покірна стане

Отроковиця вишній благодаті.

Смиряє ся молитва дур жіночий,

На правду й силу отверзає очі,

Що на душі важкого не буває.

Все, мов рукою Божою, знімає.

Лобода

Шепчи!

Одвернувшись, і сам пошептом дає козакам наказ.

Ignotus

(пошепки)

Є в світі воля всемогуща.

Потуга слова й діла невгавуща:

Вона таку пустила поголоску,

Щоб вирушили з Бару гайдамаки...

Я не уніта: я святого трону

Служитель вищий. Козаки-собаки

Не знюхали мене. Гетьман Жовковський

Іде на них. Тепер вінчайся сміло,

Не вернеться в Бар мотлох запорозький,

Вінчаннє ж буде пустосвятне діло:

Я маю власть усі гріхи прощати.

Присяги й клятви внівець обертати.-

(Гучно.)

Дивись, гетьмане!

Лобода

Справді прояснився

Понурий вид і на щоках засяли

Квітки веселощів. Не помилився

Ти, попе, бо обидві інші стали!

Вінчай же, щоб мою гетьманшу знали,

І хутора Шершнів не пліндрували.

Вінцем князьким я заспокою душу

І зараз на шляхи татарські рушу.

Завіса спускається.

Чути вінчальний спів і козацький марш.

АКТ ТРЕТІЙ

СЦЕНА ПЕРВА

Світлиця в козацькому кабаці під Гостропіллєм.

Троє кабашниць. Туркеня, Параска й Мотря, прибирають шклянки й череп’є з побитого посуду.

Туркеня

О нещаслива доле! Ти звеліла

Орді мене в Турещину замчати,

І, щоб із бранки гірко насміятись,

Вернула волю нападом козацьким.

Потурчилась я бідна... Рідний батько,

Славетний райця, відцуравсь Туркені.

Він - староста церковний у Заславі,

На братськім криласі співака первий,

А я - Туркеня... Відопхнув навіки...

З неволі я в нову неволю впала,

П’яним гультяям, гайдамакам лютим,

У кабаці гаремницею стала...

Чи ти, моя матусю рідна, чула

Про се гидке, погибельне ремество?

Одним себе я мушу продавати,

А в других оборону куповати.

Веселою здаватись, жартувати,

Жартуючи, страшної смерті ждати!

Параска. Справді, се небезпечні гайдабури, ці троє п’янюг. Слава Богу, поволоклись ув інші шинки шукати боргу. Попропивали вже вчора й чоботи: тепер лютують на бідних кабашниць, мов на ляхів та недоляшків. Коли б не позаставляли шабель та сагайдаків, дак було б і в нас таке страхіттє, як за Косинського в П’ятку.

Мотря. Сього не бійся, сестро Парасю. Хто ж позаводив ув Острожчині по всіх шинках кабаки, як не тверезий цар Наливай?.. Оборонив нас і вернувшись із Семигорода,⁶⁵ а тепер, погулявши по Білорущині, кажуть, зробивсь немилосердним на кабашних розбишак. Допекли вони йому, як гостював по Радивиловщині,⁶⁶ що не так-то люде через них і в козацтво встрявали. І в Могилеві,⁶⁷ і в Слуцькому,⁶⁸ і в Копилі,⁶⁹ і в Річиці,⁷⁰ всюди, кажуть, кабашниць обороняв од гультяйства. «Кабаки, се,- мовляв,- у мене курені козацькі, коші молодецькі; се в мене Січ українська, без кабаків не подужаємо панства». Повелів усюди своїм серденятам по кабаках доглядати, щоб гультяї-нетяги з козацьких бранок не знущались, а вчора, під Старим Костянтиновим,⁷¹ одного й стято... Чи стято, чи бито коло стовпа киями поти, поки й духа визивнув. Бояться тверезого царя Наливая й наші опіяки, бо Колій украв торбину грошей здобичних, як Наливайко жакував Терлецького-владику⁷² за приводом протопопи брата в Пінщині, та, вкравши, й проциндрив із Мамаєм та з Палієм. Я сама чула, як признававсь у крадіжці побратимам і як вони гріх його на себе приймали.

Параска. Коли б мені сих побратимів усіх трьох побачити на одній шибениці!.. Таких злюк я не бачила й між водними козаками на Самарі, на тій святій річці, що вре пекельними гріхами.

Мотря. Вони таки й опиняться на ’дній шибениці, голубонько сестро. Не простить їм цар Наливай за торбину грошей; а вони ж побратими: то коли, мовляли, не можна слобонити брата від смерті, дак треба й самому вмерти.

Параска. Хіба ж і вони стануть усі троє на суді?

Мотря. Стануть, сестрице. Сим харцизякам не страшна смерть ні капелиночки! Як тому циганові, що, кажуть, задля компанії повісивсь.

Параска. Мамай, хоч і татарин, а м’ягший од полочанина й рогатинця. Знай, згадує про жінку, що вороги замучили в Криму, гординці ж таки, а в нього жінка та була бранка-русинка. «Через те,- каже,- й вихрестивсь, аби не бути однієї віри з моїми запеклими [ворогами]».

Мотря. Я чула, що він за жінку підняв був на Крим наливайців і лободян, та козацтво під Ягальниками пішло від нього врозтіч. Тепер журиться й по жінці, й по грошах, що пороздавав марно затяжцям-козакам: тим і м’ягший.

Туркеня

Журба й веселощі у них однакі:

Пропаща з ними голова жіноча!

Понурий на жінок лютує мовчки,

Веселий грається, мов кіт із мишшу.

Я бачила доволі гайдамацтва.

Та похвалок таких страшних не чула...

Про що я, батькова дочка, безщасна,

З турецької неволеньки зорнула?

Було б уже в тім морі потопати,

Що знай жере ясир - не нажереться:

Не бачила б отецької знов хати,

Не знала б, як в зневазі серце б’ється!

Параска. Яке наше життє, така наша й доля, сестронько! Так нам і треба, щоб слухали материної науки, щоб не пускались у розпуст. Наші батьки - поважні цеховики, люде статечні, а ми що? Диявольський посміх!

Туркеня

Не ми в тім винні, сестро-бідолашко!

Козацтво сліпить нам цяцьками очі,

Музиками, танцями нас чарує,

Піснями тупить сором наш дівочий.

Ми топимо в розкошах чесні думки.

П’ємо солодку совісті отруту,

Продаємо чортяці тіло й душу

За нещасливу забуття минуту!

Мотря. Ох, правда, правда! Ти й на волі зробилась козацькою бранкою. Вхопивши тебе на коня, і сам пропав пройдисвіт, і тебе втопив у тій, мовляв, пучині крові християнської.

Параска. Ідуть! Не поживились нігде горілкою; вертаються до кислого пивища.

Мотря. Та до черствого хліба. Нігде паскудникам не дано страви. Зачиняймося, сестриченьки-голубоньки, засовуймось у кімнаті, поки назбираються в кабаці люде!

Виходять.

СЦЕНА ДРУГА

Там же таки.

Увіходять Мамай, Колій та Палій.

Мамай. Отак отамануй! Учора сап’янці, а сьогодні голі п’яти й пальці... Не годилось мені гордувати паном Язловецьким при його злиднях. Який не є він тепер пан, а все-таки королівський гетьман. Дарма, що повтікало від нього козацтво; а я в нього ще й тепер мав би кінву доброго пива. Тобі ж, брате Палію, не треба було кидати осавульства в Лободи, а тобі, брате Колію, було б лучче в царя Наливая старшинствувати, ніж у проклятущому кабаці голодувати. Бач, до чого подопивались! Я казав, що не поборгує ні ’дна шинкарка. Так і в нас у Криму, так і на Буджаках: пропивсь козак ув одному шинку,- не дадуть у другому й огіркового розсолу! Да ми на те й козаки, щоб нужду приймати... Предки мої - Мамаї - і в Азові, і в Білгороді, і в Очакові козакували та й мені козацькі звичаї переказали. Та я ж і вашому козацтву не чужинець: бо вродився тумою від руської бранки.

(Сідають позастіллю.)

Мамай

(співає)

Ой зійшлися три бурлаки

Та й ув одній хаті:

Тут нам їсти, тут нам пити,

Тут нам погуляти!

Колій. Так що гуляннє!.. Зараз і видко, що козак - тума. Гуляє за черствим хлібом на такому пивищі, що коли б жидівській козі налити в горло, дак і жидівська б коза здохла!

Палій. Еге, миле браттє! Допились і догулялись до злиднів... А де ми не бували, чого ми не видали, чого й не доказали! Ти, брате Мамаю, за малим богом Криму з Язловецьким-паном не опанував;⁷³ я з царем Наливаєм по піднебесних горах у тих Семигородах літав, у Волинь холоду нагнав, Литву пліндрував, Радивилового Буйвида⁷⁴ під ноги топтав; а сей благочестиву віру з протопопою Демком обороняв, у Терлецького-недоляшка панські комори, в ляха Симашка мальовані скрині без ключа одмикав...

Мамай. Тільки шкода, що торбу грошей, здобичі козацької, вкрав.

Палій. Се ти, брате Мамаю, чиниш не по-козацьки, що такеньки шкодуєш. Було тоді шкодувати, як не схотіли кабашниці нам обом боргувати. Краденими грішми він повикупляв був нашу заставщину в Туркені, а тепер, як попропивались єсьмо знов до верету, дак ти йому гріхом очі колеш, мов чортякою-бовкуном у дикому полі ореш.

Колій. Нехай коле, брате Палію: на душі в мене [буде] легше. Скоро прийшов я до вас із Іудиною калитою, зараз мене совість угризнула за серце, що ви здобишні гроші пропиваєте, а я - крадені; та гадюку совість приспала була горілка. Тепер люта гадина знов прокинулась і заворушилась коло серця. Що ж, миле браттє, прокравсь, мов той Іуда-зрадник. Та хоч би ж прокравсь у крамній коморі в славетника чи в церковній скарбівні в священика. Се ще не гріх і не сором, не стид і не публіка: бо й наші крамарі-славетники і наші пузані-священики під новий календар попідклонялись, під римську віру - унію попідхилялись. А то польстився, злочестивий ти Іудо (б’є себе в груди), на ті гроші, що брати-козаки в недовірків поздобували, потом да кров’ю заробляли!.. Так, прокравсь, миле браттє, гірш Іуди: сповідаюсь вам щиро, немов милосердному Богу та Чорному морю... Оце ж то вона, та диявольська спокуса, що про неї, було, нам отець Дем’ян з казальниці глаголе, як римську віру боре. Так як Рогозу⁷⁵ з Терлецьким да Потієм спокусив лукавий грошима на прокляту унію, так і мене - на злодійство... І треба ж, яку вибрав пору той, мовляв, отець олжи, чоловікогубець ісконі! Не підійшов під мене ні в султанських Семиградах, ні в грошовитому місті Луцькому,⁷⁶ ні в староруському замку Слуцькому, ні в славному городі Могилеві, а ось де підкрутив мені дулю! На спасенному вчинку козака збентежив!.. Сповідаюсь вам, панове побратими, та й знов сповідаюсь: простіте! Спокутую мій гріх колись - або кривавою войною, або роботою на монастир важкою... Хвалити Бога, задержались іще в нас монастирі благочестиві: є де оброчникові свій оброк зʼоброкувати.

Мамай. Ми твою сповідь, пане-брате, давно вже вислухали і гріх твій натроє розділили: несеш його на своїй душі тільки третину.

Палій. Нехай тебе й Бог так простить і батько наш, гетьман український, оправдить.

Колій. Ох, ні! Не оправить він мене, братчики! Цар Наливай січовим звичаєм і за крадене в товариша путо вішає на шибениці... «Нехай,- рече,- крадуть пани в панів, а не козаки в козаків». Та горе моє, що й побратимів обох потягну на той світ із собою.

Мамай. Не знаю, як нашому Палієві, а мені смерть байдуже, пане-брате. Осточортіло мені жити з того часу, як мою жінку, мою любку, мою сизу голубку, замучено! Любив її над усе в світі!

Палій. Ну, се вже дурниця, щоб жінку та над усе в світі любити! Я, правда, перебирав самих кабашниць, та хоч би й оженивсь, хоч би взяв за себе панну в самого короля з-під поли, дак не здурів би так, як наші гетьмани подуріли, що через невірну ляхівку за малим богом слави й честі козацької братерським боєм не занапастили.

Мамай. Так-то воно тобі здається. Ні, брате Палію! Жаль ваги не має. За те, що мої вороги, нічого зо мною не вдіявши, помстились на моїй жінці, я хотів помститись на їх жінках, на їх дітях, на їх родичах, на всіх тих, що з ними держаться за руки, і спліндрувати ввесь Крим та й підгорнути під короля. Ото ж і підняв Язловецького пана саме тоді, як у Криму не було й кобилячої голови. Опанували б ми були Крим одним нападом. Та що ж, коли козацтво не додержало королівському гетьманові віри?

Палій. Було б тобі Лободу з Наливайком, а не Язловецького-пана кликати в Крим.

Мамай. Як же мені їх було кликати, брате, коли вони саме тоді за ляхівку перегризлись? Наливайко шугонув у Цісарщину, а Лободу зманили з тропи папежане своїми каверзами. Тим часом дорога минута втекла і вже не вернеться.

Колій. Не вернеться, кажеш. Почім се можна знати? Бог не без милості, а козак не без долі. За Косинського ми ледве до Гостропілля та до Пʼятка сягонули,⁷⁷ а за царя Наливая блискавицями своїми Могильов спалили, а громом Турещину струсонули... Бррр! Що за препогане пиво! О диявольська Туркеня! Уже правду співано про Настю Горову, кабашницю степову: «Як маємо се пиво свиням виливати, то лучче на козаків-нетяг роздавати».

Палій. Се козакам дяка від нашої кабашниці за те, що з турецької неволі визволили... Чи не гірко ж воно, брате Колію, що козацькі гетьмани в отаманнє нас поприймали, честю-славою нас окрили, сріблом-злотом угонобляли, а кабашниці-шлюхи, мов козак жида, облупили, на голод, на холод, на людський посміх осудили?

Колій. Самі собі, брате, ми провинили. Який нас біс у кабак з військового чатування гнав? Було чатувати да й чатувати, слави, здобичі шукати...

Палій. Та й розкошів ніколи не дознати, натщесерце в сиру землю лягати?

Колій. Оце ж тобі й розкоші, що заїдять у кабаці воші. Як-бо той вразький кобзар козацьку нужу виспівував?

(Співає, ніби перебираючи струни.)

Ся вража скотина всю гирю об’їла (бринь, бринь),

Через спину козакові стежку зробила (бринь, бринь),

Як до сраки на водопійло ходила (бринь, бринь, бринь).

Палій. А на чатах не знали хіба ми нужи? Таж про чатову нужу пісню проложено.

(Співає.)

Розпрокляте чатуваннє

Над усякі кари:

Як дощем линуть із неба

Сизокрилі хмари.

І стукотить, і грюкотить,

І за шию ллється,

Покіль прийдеш до куреня,

Воша нагризеться...

А знаєте що, панове браттє? Зарубаймо гаспидську Туркеню хоч сокирою-тупицею та пожакуймо заставщину козацьку,- нехай круг нас голота зарясніє! У мене з голоду та з жадоби запалав лицарський дух. Коли б мені тепер хоч зо жменю людей ручого плеча, кинувся я б левом на ту метласту бороду, на старого князюку-злюку, та вирвав з рук у нього ключі від потайних льохів, та й зробив би з його скарбів таке, що хлібороби з ремесниками, як вода, ринули б на панство й лядство,- от і зчистили б ми його ’д нечистій матері!

Колій. А що ти думаєш, брате Мамаю? Може, й справді в лицарському дусі в нашого побратима озвалась хвилина велика, спасенна і вовіки благословенна! Нею все станеться і найдивніше!

Мамай. Стійте, панове браттє, ладу ждіте. Зарясніє голота й без нас. Не хапаймось поперед батька в пекло! Ви забули, що козацький присуд у нашого Северині - перш усього кабаки боронить. А хто, як не Севериня підклонив під козацький присуд волинську Радивиловщину? Не перебиваймо ж йому великого діла його.

Палій. І Радивиловщину, та й саму Острожчину. Се так! Се правда! Я певно знаю, що пінські срібла Терлецького брати Наливайки «переховують у князя Василя. Еге, брате Палію! Усю пінську й усю тучинську здобич обернено в Острозі на мисюрки та на сагайдаки. На Новому Місті⁷⁸ і на Застав’ї всі міщанські сотні з того живляться: кожна сотня чи так, чи сяк на козаків робить: є чим за роботу платити. Щось велике, брате мій, починається, а метласта борода всякі вчинки покриває, наче та баба, що, на ступі їдучи, мітлою слід замітає.

Колій. Та нехай же воно й по-твоєму буде. Дай же. Господи милосердний!

Мамай. Се добре, миле браттє моє, що князь Василь, який він собі не є, прихиляється до нашої козацької справи.

Колій. Не він прихиляється, прихиляється лиха його година. Прокляла його рід і плід якась віщуха-баба з востоку. Його рід і плід прокляла, а козацтву над панами пануваннє пророкувала. От що його до козацької справи хилить! Як отруєно Батуру, дак первим на його престол пропонували пани князя Василя. (Се я від самого правдича Оришевського чув.) «Його пропонували первим, а другим,- рече,- сина його Януша»; коли ж тут звідкіля не візьмись баба-віщуха,- так і влетіла на помелі в замкову світлицю. (Се вже я чув у самому-таки городі Острозі від людей статечних.) Улетіла в світлицю: «Не тобі, князю, та й не твойому плодові царювати: царюватиме над Руссю, Польщею й Кримом тверезий козак».

Мамай. Не вперше вже я сю поголоску чую, та й дивом дивую: чи справді ж бо воно йдеться до Северині Наливайка?

Палій. А хто ж між нами козаками тверезий, коли вже й хрещені туми порозпивались? Один тільки й є такий козак-проява на все військо - Наливай Севериня. Його вже й так царем величають.

Колій. Чорта з два Наливай царюватиме, поки Лобода гетьмануватиме! Два коти в одному мішку не помиряться.

Палій. Ти, брате Колію, ще й тепер Лободу свого прикладаєш над Севериню. Провонявсь твій Грилько лядським духом.

Колій. От велика біда, що переспав козак одну ніч із ляхівкою! Та й однієї не переспав: він собі жінку призапасив тільки про впокійніші часи.

Палій. Довго ж ляхівка козака з войни визиратиме!

Колій. А ще довше козак ляхівки шукатиме. Зникла, пекельна кателичка, немов її жидівський хапун ухопив. Він-то думав швиденько вернутись до ласощів: хотів тільки переп’ясти бесурменцям шлях. Вихилився за Кучман-шлях, аж інші вісті: обидва коронні гетьмани вертаються з Черкень-долини і переп’ято йому самому поле від Бару. Що тут робити? Гайда під Очаків! Здобуду лупу про грошового козака. А Наливайко собі по здобич у Цісарщину; хто кого переважить грошовим людом у боротьбі з ляхами й поляками.

Мамай. Не поможе Господь милосердний ні Лободі, ні цареві Наливаєві, докіль не візьмуться за руки. Не поможе всемогущий Творець і козакам на панів да на шляхту поти, поки, подавши собі руки, візьмуться так само і з козацтвом татарським за руки!

Колій. Ге! Коли б то нам та з гординцями побрататись! Тоді наш Севериня обійдеться й без Грицька.

Палій. Чорта з два обійдеться! Не такий у короля козак польовий гетьман Жовковський. Коли б старий батько не зробив його в німецьких школах перевертнем, заломив би він своїм козакуваннєм і Байду, й Андибера. І вдача в нього козача, і образ у нього наш, благочестивий,- та ба, перевернувсь!

Колій. Уже й отець Дем’ян, протопопа, казав з казальниці: «Знадвору,- рече,- Жовковський: чистий козарлюга, а всередині в нього папський прислужник - сатана гаряче серце ковальським міхом на братів роздимає».

Палій. Еге! Бач, як розпорошив турка да татарву на Черкень-долині!

Колій. Розпорошив страшенну силу, а козаки йому страшніші й од бесурмен. Погрожує королівськими листами, а сам ховається по захахулками.

Палій. Не він ховається, брате Колію, ховається лиха його година та що скарбові люде жолдові гроші попроциндрювали. Отут би наскочити на нього нашому Андиберові з новими затяжцями! Сам же він пророкує, що ляхву скарбова крадіж ізруйнує. Так воно таки й буде. Нема нам суду ні в короля, ні в сеймової шляхти: знайдуть козаки суд у своїй раді.

Палій. І на якого біса попропивались ми до голого тіла! Як тепер і перед козацтво появити очі? А нас же то все військо не голодранцями знає!

Колій. Не так, брате Палію, ми попропивались, як під жіночі чари попіддавались. Ці превражі кабашниці підсипають у трунок чогось такого, що козак і сам себе не тямить!

Палій. А то ні? У них про козацтво є свій кукольван, як у рибалки про рибу. На музики ми свого добра не проциндрили б, на меди та на горілки не розтринькали б. Водючи за собою бубни та цимбали, скрипарі та дударі, ми б спромоглись устилати свій слід і талярами, не то п’ятаками. Це все чари зробили з нами. І ми сю швабу подаруємо?

Колій. Не знаю, як ти, брате Палію, а мені хіба миш голову ’дкусить, щоб я за сю наругу да не помстився. Бач, на що ми кров проливаємо, гарячим потом землю наповаємо! Щоб ледащиці козацьке отаманнє без чобіт водили. Коли до чого дійдеться, не злякаюсь і Наливаєвої «важкої»!

СЦЕНА ТРЕТЯ

Там же таки.

Голос ізнадвору. Пугу! Пугу! Пугу! Козаки з Лугу!

Мамай. Ваші голови, панове молодці, брати запорожці!

Голос ізнадвору. Ваші голови, чесне козацтво, преславне лицарство!

Колій. Слава тобі, Господи! Чорне море вре, сип, шинкарко, ще! Знайдеться той, що нас повикуповує.

Палій. Гурра, га! Гурра! Чорне море грає, нас повизволяє.

Позавіконню чути музики.

Увіходить троє запорожців; назустріч їм із кімнати Туркеня, Параска да Мотря.

Первий

Вітає мати Січ свою Туркеню,

Що спорожнила не одну кишеню!

Другий

Вітає батько Луг блискучу цяцьку,

Що вміє душу надити козацьку!

Третій

Вітає військо горлицю кабашну,

До козаків-січовиків обашну!

Туркеня

Вітаю й я вас, осяйне козацтво,

На ввесь світ славне низове лицарство!

Спасибі Богу і Святій Покрові,

Що ви до мене прибули здорові!

Палій. Так вона й нас вітала, іродова утроба,- поти вітала, поки обдирала та оборонців проти нас наймала. Підожди, ледащице, я тобі свій сором пригадаю: не оборонять уже тебе ніякі сердюки й серденята!

Колій. Ой лелечко! Се ж вони й є! Се ж Наливаєві низовці-серденята! Пропала ти, моя голово!

Мамай. Що се тобі, брате Колію, приснилось?

Колій. Не приснилось, а вочевидячки явилось. Як грім без тучі не гримить, так і наш тверезий без тих сердюків та серденят «важкою» не блищить.

Первий запорожець

Живе-цвіте ледача й не старіє.

Мов чарами якими молодіє!

Другий

Чого старіти їй? Чим їй журитись?

Чи їй з татарином, чи з турком битись?

Третій

Вона раює на степу розкішнім

У кабаці, мов у чертозі пишнім.

Нехай козак напасника воює,

І вдень чатує, і вночі вартує.

Первий. Аз вами, дівчата, хоч і не до прикладу чоломкаймось, дак буде всмак, хоч і мовчки вітаймось, дак буде солодко.

Другий. Тоді ж то й солодко, як мовчки.

Третій. А поцілуймося ж, Мотрусю! Не забула ще Стецька Чортовусенка?

Мотря. Забудеш таку поторочу, що й прилюдно лізе цілуватись!

(Співає виступця.)

«Снилась мені, моя мати,

Потороча й уночі:

В поторочі карі очі

Ще й мушкет на плечі».

Первий. Ну, як не загорітись до такого бісика? І в пекло полізеш до неї цілуватись!

Крутяться.

Другий

(приспівує виступця)

Ой хто до кого,

А я до Параски:

Ой хто до чого,

А я до запаски.

Туркеня

Ой поїхав мій миленький

До млина, до млина;

А я собі прудивуса

Прийняла-прийняла.

Цур тобі, прудивусе!

Пек тобі, прудивусе!

Сама собі дивуюся -

З прудивусом цілуюся...

Крутяться в парі.

Параска

Коли б мені або сяк, або так,

Коли б мені запорозький козак,

То б він мене сюди-туди повернув.

То б він мене до серденька пригорнув!

Крутяться в парі.

Другий. І поверне, й пригорне, та ще як пригорне!

Крутяться.

Палій. І мені се бачити! І мені се чути!

Колій. За зневагу я й перед смертю помщусь.

Мотря

(співає виступця)

Дощик, дощик капає дрібненько...

Я ж думала, я ж думала, запорожець, ненько.

А ж він і йде, аж він і йде, ступає легенько...

То ж то любо, то ж то мило дивитися, ненько!

Дощик, дощик аж із стріхи капотить,

Розсердився мій миленький, аж ногами тупотить.

Розсердився, розгнівався мій милий на мене,

А як гляне, серце в’яне і в його і в мене.

Первий. У тебе, може, й в’яне, та не в нього, не в запорожця. Не зів’яне в запорожця й волос на голові, не то серце в грудях.

Туркеня

(співає виступця)

Любив мене, мамо, запорожець,

Водив мене босу на морозець.

Ой я ж того, мамо, та й байдуже:

Люблю запорожця вельми дуже.

Третій

Коли любиш, люби дуже,

А не любиш, не жартуй же,

Не зводь мене із ума

Чорт би мучив твою ма!

Ой пий, і не лий, і люби, і не бий.

Буду пить - буду й лить,

Буду любить, буду й бить.

Первий. Ні вже сей Варенуха! Без перцю не зварить.

Третій. Чи з перцем, чи не з перцем, аби з щирим серцем.

Другий. У кого ж і серце буде щире, як не в запорожця?

Третій

(співає й підтанцьовує)

Запорозький козак

Не боїться собак:

Попідтинню рачки

До дівчини швачки.

Туркеня. Не прийме вашого брата до себе ніяка швачка. Се про запорожця проложено пісню: що звечора цілуєш-милуєш, к білому світу нагайку готуєш; звечора цілуєш-обіймаєшся, вранці втікаєш - не прощаєшся.

Третій. Та брешеш-бо, Пазино! Брешеш-бо, іродова Туркене! І доси носиш ти коралі з дукачем, що на прощаннє подарував.

(Співає.)

На Пазині коралі -

Сто золотих давали.

Ані батько купив,

Ані мати дала:

Сама добра була,

З козаками здобула,-

Ой здобула-здобула,

Бо хороша була!

Ви, бісові шерепи, до нас тільки горлицею горнитесь, а ми по вас умираємо, дарма що широко літаємо.

(Співає.)

«Ой дівчина-горлиця

До козака горнеться,

А козак - як орел:

Як побачив, дак і вмер!»

Під спів та музику три пари, танцюючи, вилітають з хати.

Мамай. Брате Колію! Се ти справді похнюпивсь?

Двоє наймичок приносять із кімнати цебер горілки, обвішаний корячками.

Палій. Хіба не бачиш цебра та коряків? Хіба не чуєш, який дух пішов од оковитої? Чи й про тебе співатимуть, як про того невдаху:

Ой сів, запив; ой сів, запив,

Ой сів, зажурився..?

Колій. Ні, вже тепер добрі горілки не про мене.

(Співає.)

«Чогось мені, брате,

Горілка не п’ється,

Коло мого серця

Мов гадина в’ється…

Коло серця, брате,

Коло серця мого,

А коли не віриш,

Нехай коло твого!»

Палій. Та він справді засумів. А мені тільки й горя, що матня драна: а то б я й босоніж станцював із сап’янцями... Чуєш, як стугонить земля, як ріже троїста, а шипош із бубном піддає їй жару? Не втерплю!

(Танцює за приспівом.)

«Ой гоп, гопака!

Моя вдача така.

Ой покинула ж я

І попа, і дяка,

Полюбила-покохала

Низового козака».

Ще не розвеселивсь? Хіба забув єси попадину пісню?.. Тієї веселої небоги?..

Колій. Не нагадуй мені про неї! Троха чи не через неї оце й погибаю, що завдав бідолашну в ясир. Вона таки мені й пророкувала, плачуща...

Палій. От мало їх, таких веселих та співочих пташок у ясир пішло! Коли б сумовати по всіх, дак і суму б не стало. А гарна була попадька! І розсмішить, бувало, й розжалобить.

Я свекорку й угоджу -

Вечеряти наварю,

І свекрусі я вгоджу -

Білу постіль постелю,

А милому не вгоджу -

Через шабельку скачу...

Колій. Ой не нагадуй мені тепер сього, брате Палію! Ти без ножа й без тарілки Серце мені краєш.

Мамай. Та що се тобі, рідний мій брате, що се тобі, товаришу мій сердечний, справді приключилось?

Колій. Нічого не приключалось, тільки ці козарлюги по мою душу прийшли, а привела їх на мене попадя, що покинула задля мене й старого попа, й молодого дяка. Се вже цар Наливай орлом понадо мною кружляє: ой, се ж він мене з високої високості назирає! А все та попадя, вона це все коїть!

Мамай. Вона? Справді, добра попадя: по козацьку душу музик з оковитою приводить! Ні, ваша віра краща ’д Магометової! Там провинився по-собачи, дак і вмирай собакою; а тут людина до кінця людиною: киями тебе серед майдану б’ють, самі добре п’ють і тобі досхочу пити дають.

Колій. Ні, брате Мамаю, се в нас про те, щоб іще більше муки й жалю завдати. Кого наш Тверезий коло стовпа карає, по того своїх серденят з музиками посилає, та ще й повен цебер оковити на подзвіннє наливає. Дзвонитимуть киями по плечах, поки й душу з тіла видзвонять; як-то душі серед козацьких веселощів із тілом розлучатись!

Вертаються троє запорожців.

Первий

Гуляє військо, розпустивши крила,

Понад Волинню, аж до Білопілля,

Ми первий день гуляння-красування

Означимо караннєм всіх злодіїв.

Другий

Нехай запеклі злодіяки знають,

Що не пани тут на сеймах буяють,

Одні в одних достатки заїдають,

Скарбницю потай шляхти розкрадають.

Третій

Колію, чуєш? Пасіка роїста

На прійгру вийшла, на гречки пахущі...

Гуляй на сонці, в кого совість чиста,

Ідіте в землю, душі проклятущі!

Колій

Шкода землею козака лякати:

Сира земля, се наша рідна мати.

Вона його пригорне й упокоїть.

А товариство кийовим караннєм,

З його душі гріхи важенні здійме,

І визивне він духа з упованнєм,

Господь його між праведники прийме.

Палій. Ось послухайте ж тепер нас, панове браттє, чесні діти чесної матері Січі, преславні сини славного на ввесь світ батька Великого Лугу!.. Ми крадені гроші товариські, мовби здобишні, вкупі з нашим побратимом Колієм гайнували, хоч про його страшний переступ і знали. Ми побратимову сповідь приймали, побратиму нашому щирим серцем прощали, важенний гріх його на всі троє пліч наших разом брали, вкупі з ним на суд і на смерть йти обіцяли. Чи так, брате Мамаю?

Мамай. Стеменно так, брате Палію!

Палій. Нехай же товариші козаки перше нас обох, до стовпа прив’язавши, киями собі на здоров’є складають, оковиту за впокій наших душ попивають, а тоді вже побратим Колій Палія та Мамая своїм тілом чесно прикриє, останки гріхів із них ізніме, та й полинуть наші душі до Бога вкупі, не мучившись пекельними муками в трупі, щоб і померші козаки, наші предки преславні, нами веселились, чесним побратимством хвалились.

Первий запорожець

Панове браттє, славне товариство!

Хвало козакуваннє, честе війська!

Хоч світиться у вас крізь рам’є тіло,

Та перед Богом з’явитесь ви сміло.

І ми у вашу кров руки не вмажем:

Ні! Вирятуєте ви, певно, брата...

А до стовпа, проте, всіх трьох прив’яжем!

Щоб знали, що на вас нема в нас ката.

До коряка і той не доторкнеться,

Хто з чаркою нігде не розминеться!

СЦЕНА ЧЕТВЕРТА

Там же таки.

Увіходить Наливайко з військовим писарем.

Наливайко

Ні, є! Єсть кат! Я сам за ката буду!

Цар Наливай не пощадить і брата.

Нехай довіку й до страшного суду

Козак не важить менш од супостата!

Нехай скарбові королівські люде

Гарач, оплату жизні, розкрадають,

Козацьку каразію та кожухи

В голодної голоти заїдають.

Ми крадьмо в жида, у попа, і в пана,

В купця, в славетника і в гречкосія:

Крадіжжю сею не роздражним хана.

Як робить можновладна різноція;

Самі ж себе по-панськи не жакуймо!

Козацьку волю, честь, ім’я шануймо!

Другий

Як! Ти, преславний царю Наливаю,

Та приймешся рукою за ломаку,

І поти козака лупити будеш.

Поки вб’єш, мов скаженого собаку?

Наливайко

Ні! Ся рука й аршина відцуралась,

Як узяла меча собі за міру,

Щоб міряти козацьку й панську правду

Та боронить благочестиву віру.

Я тим двох побратимів ушаную,

Що перед міч покличу їх з мечами.

Нехай возвеселять мою «важкую»,

Нехай за брата ляжуть головами.

І буде чесна їх на світі пам’ять.

І змиють побратими з брата пляму.

Копатимуть їм козаки з піснями

Одну про трьох братів братерську яму.

Подайте їм всім трьом братам шаблюки,

Нехай в хороброму бою сконають,

І кийової на майдані муки, і сорома гіркого не дознають.

Третій

О, дай же їм набрати в груди духу!

Нехай їх уберуть в почесні шати,

Щоб не соромились померших предків

І товариство голі зустрічати.

Наливайко

Готове все. Нехай померші знають,

Що ми й, караючи, братів шануєм:

На чесну смерть, мов до причастя таїн

Розп’ятого за ни Христа, готуєм,

Так! Ми одні на світі - християне,

А всі народи округи - погане.

Ведіть, вдягайте їх на смерть почесну,

Як на євангельську царську трапезу.

Ми будем з писарем листи писати,

По староруських землях розсилати.

(Виходять запорожці з гольтяпаками, Наливайко сідає кінець столу.)

Читай, чи добре нашу думку тайну

Прикрив єси проречистим письменством,

Щоб нам до бою чернь убогу й п’яну

Звести з поєзуїченим шляхетством,

А потім гайдамацтво зупинити

І древню Русь варязьку поновити.

Писар

(читає)

«Всім в обець русинам благочестивим,

Всім краю рідного синам правдивим,

Хто древню віру в щирім серці має,

Цар Наливай промову промовляє.

Не тайно ні духовним, ні мирянам,

Як широко ми по світах літали,

Літаючи, до себе всю голоту,

Покривджену від шляхти, закликали.

Здвигнітеся, ви, землі староруські,

Волинь, Підгір’є, проміж рік Поділлє,

Ти, Біла Русь, ти, Русь Червона,

І ти, Запіллє від Дніпра до Дона!

Здвигнітеся, від сну свого прокиньтесь,

До нас на подвиги тяжкі горнітесь!

Згадайте, хто воздвиг доми Острозьких,

Заславських, Радивилів та Замойських.⁷⁹

Пора за службу з ними рахуватись,

Судом останнім чесно розквитатись...

Здвигнітеся, брати, від сну прокиньтесь,

До нас на подвиги тяжкі горнітесь!

Не маємо чого вам обіцяти.

Опріч святої в Бозі правім правди,-

Тієї, що колись на Чорне море,

На руське море, лебедьми спадала,

І в Цареградські Золоті ворота

Мечем Олега віщого гримала.

Ми правдою лукавих повоюєм,

Потопчемо недолюдків під ноги;

Костьоли їх, палаци поруйнуєм,

Обернемо в хліви князькї чертоги.

Бо поки зрадники поспільства будуть

Великими достатками пишатись,

Нам правди, волі, ситості, впокою

Від лядських королят не сподіватись».

Наливайко

Гаразд... Нехай помалу наше слово,

Як іскра, жевріє в серцях народу,

Покіль огнем свободи загориться

Від сходу руського та й до заходу.

Поляжемо,- по нас настануть люде,

Що прах німий наш воскресять ділами,

І наша слава вічно славна буде

За починаннє бою з ворогами.

Вбігає вістовець.

Вістовець

Біда!.. Втікаймо, царю Наливаю!

Жовковський у Мартиричах з’явився;⁸⁰

З Феськом Татаринцем та з Марком Дурнем,

Як лев з лямпартами, криваво бився;

Лягло три сотні козаків завзятих,

Що з хат собі фортеці поробили.

Не здавсь ані один: стріляли поти,

Покіль крізь полом’є стрілять здоліли.

Наливайко

Спасенна смерть!.. Летіте, вірні душі,

До Бога правди. Бога відомщення!

Ви - перва жертва нашої свободи,

З-під єзуїтства й панства визволення.-

Де Оришевський?

Вістовець

В Пикові гармати⁸¹

Да ковані вози в поход риштує,

А босими возами загородить

Тіснину в нетрах.

Наливайко

Добре порядкує.

Аби нам битий шлях переп’ятити

І первий імпет лядський зупинити...

Роззявлену на нас левину пельку

Ми загородим босими возами,

А ковані з арматою тим часом

Постануть за брацлавськими тинами,-

Давно Брацлав прийняв козацький присуд.

Там війт Тикович⁸² добре гетьманує:

Аж до Гостропілля самого шляхту,

Противну праву нашому, пліндрує.

Вістовець

Оце ж втікаймо, царю Наливаю,

За нетряну тіснину: бо Жовковський -

Козак з прапращурів.

Наливайко

О! Не злякає

Своїм козацтвом нас причепа польський.

Широко розлилося Руське море,

Ще ширша наша рідна Україна:

Недовідома глибина морськая

І вольності народної пучина.

Потоне в ній безрозумне насильство,

Лукаве предківщини паюваннє,

Ненаситне людей скарбових здирство

І військового жолду заїданнє.

Вертаються троє запорожців з Мамаєм, Палієм, Колієм, одягними й оружними.

Наливайко

Як випростались козаки злиденні!

Не сором їх перед меча прийняти.

Колій. Ні, батьку наш! На тебе ми не смієм руки воруженої підіймати.

Кладуть йому до ніг свої шаблі в піхвах.

Наливайко

Не смієте! Навколішки ж всі троє!

Побратими навколішках схиляють голови.

Сокира панська блискотить у ката;

Козацький міч правдивості святої

Блищить в руках у батька, в сина, в брата.

(Виймає меча.)

Читай їм чесну, писарю, молитву,

Що творимо, як ідемо на битву.-

А ви, брати, за брата промовляйте,

І братній сором Богу сповідайте.-

Молись, бідахо, злодію мізерний,

Щоб кров гаряча змила гріх твій скверний!

Писар

«Владико правди, світе серця чистий!

Прийми між праведних козацьку душу:

Спаси мене в день суду урочистий:

Бо правди ради помирати мушу.

Помилуй, не карай огнем пекельним

В вертепі кривди і лукавства темнім.

Коли ж не заслужив на небі жити,

Дай у сирій землі без муки тліти!»

Наливайко

Живи, Колію, ради побратимів:

Бо їх би мусив перше я скарати,

Пролити ж кров нечорну, безпорочну,-

Ні, не на се мене вродила мати!

Вбігає другий вістовець.

Другий

Жовковський!

Наливайко

Де?

Другий

На первій нашій чаті.

Вре врава вже, і зайнялось дві хати.

Наливайко

Я лядського причепи не боюся:

Сам на сам із перевертнем зітнуся.

Мій руський дух того поборе духа,

Що з руськими з’єднався ворогами.

Нехай кипить кривава завірюха!

Не лях, а ми тут будемо панами!

Увіходить Жовковський з прибічниками.

Жовковський

Га-га! Mam ciebie, Caru Nalewaju!⁸³

Здавайсь, Ojczyzny zdrajco!⁸⁴

Наливайко

Ні, не зрада

Вворужила мене, а єзуїтська

Та ваша можновладська хижа правда...

Гей, друзі! Станьте тісно круг «важкої»!

Не даймо церкви руйновать святої!

Жовковський

Quousque tandem,⁸⁵ підла чернь корчемна,

На короля й Річ Посполиту гордо

Вставати будеш? О! Ти сило темна!

Ненаситна людською кров’ю ордо!

Наливайко

Ось я сквоуськаю тебе, латинця!

На, покуштуй козацького гостинця!

Бʼються. Наливайко вибиває Жовковського з хати. Чути бойовий галас.

Колій

Нелюдська справді в нього, браттє, сила!

Ого, як пре ляхів!

Мамай

Чого ж ви стали?

Палій

Гей, розпусти, козацький духу, крила!

Погнали козаки ляхів, погнали!

Виходять Палій і Мамай.

Колій

Женіть, як вітер поломʼє по ниві,

Як буря по морю кипучу піну...

А я про вас, моргухи чорнобриві,

Не кину думки і в таку хвилину...

Чи доля панство до землі прихилить,

Чи переважить нас завзяттє враже;

Ніщо від помсти козака не впинить:

Він у ясир за коси вас повʼяже!

Завіса спускається.

АКТ ЧЕТВЕРТИЙ

СЦЕНА ПЕРВА

Намет у лузі під Гостропіллєм.

Увіходить Афонець.

Афонець

О бою престрашний! Тебе я бачив...

Я бачив іскри з двох мечів широких,

З тих двох важких мечів, що роблять безліч

Кривавих ран, зіяючих, глибоких.

Не дай мені, Пречиста Мати Діво,

Стояти вдруге перед їх блищаннєм

І страхом мучитися над всі муки,

Душевним невимовним істязаннєм!

Обаче даждь моїй молитві силу,

Да побіждають наші супостата,

Його же волю обуя антихрист

І возставляє брата против брата!

Не одолє меч хищний отщепенський

Меча воїтеля святої церкви.

Падоша й одесную, і ошую

Хороброго богоугодні жертви;

Но сам отиде страшен, громоносен,

Як смерті бурний дух огнекрилатий,-

І се ревуть його воли васанські.

Його леви - гармати джерелаті...

Погибни, ляше, слуго потентата,

Що носить разом три царські корони,

Да прославляють вінчаного ката

На бойовищах вовці та ворони!

Дає він їм в ім’я Христове пищу

Від Гібралтара⁸⁶ до Дніпра-Славута,

І хто впокориться на попелищу,

Тим надіває віковічні пута!

Іщезни, мороку людський єхидний,

З твоїми ангелами тьми навіки!

Постав, святая церкво, стяг побідний,

Щоб не текли крові людської ріки!

Віддалеки чути бойову враву. З-за гаю встають пили з димами. Увіходить з одного боку лавник Брацлавський, а за ним Хмелецький з почтом, з другого - Жовковський з почтом.

Лавник

Де князь?

Жовковський

Де князь?

Хмелецький

Де князь наш милостивий?

Жовковський

Я вже давно його кругом шукаю.

Хмелецький

Я сам його шукаю.

Афонець

Зараз рушив!

Жовковський

Куди?

Афонець

На Костянтинів.

Жовковський

Поспішаймо.

Минута дорога! Його надвірні

Спасли б республіку від Катіліни!⁸⁷

Виходить.

Хмелецький

Що ти провадиш, ченче? Князь приїхав

З-під Костянтинова в півсотні коней,

Щоб до трагедії тут придивитись,

Як будуть козаки з панами битись

Афонець

Знарошне я туди невіру справив:

Князь у противну сторону поїхав.

Хмелецький

Ти обманив коронного гетьмана?!

Афонець

Ні! Відщепенця предківської віри!

Хмелецький

Хіба ти єзуїт, щоб християнство

З оманою та зрадою мішати? -

Рушаймо нагонця!

Виходить.

Афонець

Молокососе!

Афонця з єзуїтами рівняти!..

Оце вона наука віттемберзька!

Оце та славна просвіта німецька!

В Острозі він до церкви з князем ходить,

Поза Острогом нашій вірі шкодить:

Бо язику свойму дає свободу

У суємудрих мовах до народу...

І князь таких у козаки наймає.

Князь ними віру й церкву підпирає!

Наш Іоан із Вишні⁸⁸ щиру правду

Ізрек, що всі князі й пани великі

Пошились в єресі да в кателики!

Увіходить лавник Брацлавський.

Лавник

Тепер ми, отче, з пантелику збились!

Кого нам слухати, кого боятись,-

Чи на козацтво, чи на панство мусить

Річ посполита міська озиратись:

Козак муреями нас узиває;

Лях - Наливайками за віру лає;

Ти раєш на єхидство лядське встати;

Король погрожує нас руйновати...

Мов на жару шкурат, ми вертимося,

І доброго, й лихого боїмося...

Я ’це прибув з наказом від громади

Шукати в князя вірної поради.

Його прибічники нас упевняли,

Щоб ми від нього тільки гасла ждали.

Що Наливай царем не дурно зветься,

Що якось нитка шведові ввірветься.⁸⁹

Афонець

Щось буде, синку, щось велике буде:

Недурно гуторять про шведа люде!

Козак царем озвався, а з Афону

До мене пишуть про царську корону,

Що ніби в князя Василя в скарбниці

Лежить-блищить на золотій полиці,

І сяєвом підземний склеп сповняє,

Погибель кателицтву возвіщає.

Звідкіль ся поголоска, чи не з неба?

Там відають, чого нам пильно треба.

Вре морем бойова страшенна врава...

Руїна польська - козакові слава.

Димує перед ним у мислях Краків,

Парує кров’ю лядською Варшава...

Глянь, он і князь вернувсь із дивовижі.

Лавник

Стріляють вельми густо!

Афонець

Поможи нам,

Афонський лікарю Панталимоне!

Лавник

Як поле бойове реве да стогне!

Афонець

Зсів із коня. Їде сумний, понурий...

Давно так засумів наш хлібодарник,-

З того часу, як партія Замойських

Королювати шведа посадила...

А з князя вийшов би король-картина.

Постава в нього - хоч малюй святого;

Сам Аарон⁹⁰ проречистий такою

Розкішною не славивсь бородою.

Широкі груди й плечі окриває.

Хвилястими переливами грає.

Надіти б тільки барви цареградські,

То й воскресив би образ Мономаха.⁹¹

Зробили се усобиці козацькі,

Що переважив князя швед-невдаха.

Тепер поправтесь, одностайно бийтесь

За віру, церкву, древню руську славу.

До брата брат плече з плечем тулітесь,

Боріть гуртом латинщину лукаву!

СЦЕНА ДРУГА

Там же таки.

Увіходить князь Василь.

Князь Василь

(сам до себе)

Що дальше, то все гірше, як мовляла

Та, що панів і шляхту проклинала.

Козак тверезий, цар козацький дикий,

Докупи згорне руський світ великий...

А він, сей Наливай, по-царськи б’ється,

З гармат Жовковського немов сміється,

Коронні гаківниці заглушає

І кулі, мов рукою, одвертає...

Да ні! На царство Бог не поставляє

Такого, що статечності не має.

Се пиво молоде кипить-шумує;

Це хмара без дощу реве-лютує;

Це дикий звір в бору на звіра злиться,

Сатанаїл в кромішній тьмі таїться.

Чи він ляха, чи лях його поборе?

Чи се нам щастє, чи велике горе?

Коли б він поборов, ми б Ізяслава⁹²

На світ вернули... А сього Всеслава

Зуміли б робом предківським здобути

І в «порубі» дубовому замкнути...

Моя скарбниця, сховище таємне,

Притягує, приманює до мене

І Польщу, і Литву, і Русь убогу,

І всіх, що молитвами годять Богу...

Król polski... Ні! Князь київський, московський,

Гетьман самодержавний запорозький:

От титул! Федор вже на ладан дише:⁹³

Про се до мене дяк раз по раз пише...

Були ж такі в нас, що царя Івана,

Шляхетству вольному страшного пана,

В Варшаву кликали королювати:

Чом Василю в Москві не царювати?..

(Доносніший гарматний гук.)

Стріляй, стріляй, Всеславе! Ти не знаєш,

Що Ізяслава з гробу викликаєш.

Сидітимеш так у землі глибоко.

Як мислями возносишся високо!

(Загадавшись, нікого не бачить перед себе.)

Лавник

(приступивши з поклоном)

Ясновельможний князю, рідний батьку!

Кругом по світу вре страшна тривога -

До тебе люде простягають руки.

Як до небесного Отця і Бога.

Князь Василь

Віщай, возлюблене о Бозі чадо!

Чим ветхий старець може пособити

Плачу народному?

Лавник

О князю-батьку!

Не дай пекельникам нас погубити!

Князь Василь

Про те я тільки й жив, щоб нашу церкву

Від нападу латинців боронити.

Готов я був за древнє благочестє

І головою в полі наложити.

Лавник

Тепер не церкву вже, а шию нашу

Під себе римська віра нагинає.

Деруть пани з нас гроші за козацтво.

А за панів козак нас обдирає.

Скажи, великий, милостивий князю:⁹⁴

Чи довго нам від тебе гасла ждати,

Щоб нам плече з плечем за тебе встати.

Царем чи королем тебе назвати?

Князь Василь

Себе царем той ледар величає,

Що кров людську, як воду, проливає,

Мене ж, старого, вороги обсіли,

Як у болоті з дітоньками качку,

І пронесли по всій Литві і Русі,

Що наливайцям я даю потачку;

Що гайдамак на шляхту насилаю

І нишком Русь на Польщу підіймаю.

Ви бачите - в моїх убогих селах

Козак, що оком назирне, пліндрує,

І в предківськім гнізді моїм, Острозі,

Мов той їжак у заячім, домує.

Дак чи мені ж козацтво насилати

Двори й комори панські пліндрувати?

Ох ні! Я й за свою худобу власну

Не здужаю напасників карати;

Тим паче річ міщанську посполиту⁹⁵

Нема в мене снаги обороняти.

Лавник

Ми ж за твоє, великий князю, слово.

Як на завіт спасенний уповали,-

Щоб нам устать за тебе поголовно,

З Острога тільки повеління ждали.

Князь Василь

Ні! Се з направи злих людей безбожних

Іде така про мене поголоска.

Вам на козацтво встати поголовно

Велить Річ Посполита, шляхта польська.

Лавник

Не шляхта, ти нам голова, наш князю.

Ми - по собі самі Річ Посполита;⁹⁶

Да горе! Зрадили нас всі владики

І сам найстарший з них, митрополита.

Князь Василь

Я - голова, тяжким побита горем.

Я над людьми моїми вболіваю,

Прошу главі моїй води у Бога

І очесам потока сліз бажаю.

Мене владики зрадили самого;

Оклеветаху старця немощного,

Оклеветаху, та й!..

Я видумав унію, римську віру;

Я дав наказ Потію-лицеміру;

Я посилав Терлецького Кирила

У Рим до папи під широкі крила;

Я потай миру з папою єднаюсь;

Благочестивим тільки прикидаюсь;

Я з аріанства визволивсь латинством,

І дишу щирим римським католицтвом.

І зрадники лихі мене ганьбують,

І козаки зо мною ворогують,

Не знаю, де сховатись від напасті...

Минулася пора моєї власті.

Лавник

Що ж повелиш в тісноті нам чинити?

Князь Василь

Терпіть, терпіть, терпіти і терпіти.

Лавник

(виходючи з поклоном)

Якесь химерне стало слово в нього...

«Оклеветаху та й мене, старого».

Коли ж се, князю, ти клевет боявся?

Чи не тоді, як з ляхівкою брався?

Чи не тоді, як Януш народився

І на руках у Скарги опинився?

Чи, може, як з Сангушком ти з’єднався,

Сирітської худоби допевнявся?

Або тоді, як Люблінську унію⁹⁷

Ствердив, не дивлячись на різноцію?

Або ж як дочок двох за Радивіла

Повіддавав під єретицькі крила?

Чудне, хибке, непевне слово в нього...

Прихилен він до Риму й до Афону;

Аби доскочити шматка сласного,

Туманить разом і Литву, й Корону.

І ксьондз, і піп його за друга мають,

Пан і козак на нього уповають.

Нам треба осторонь себе держати,

Панам-ляхам нічим не помагати,

Та й козакам воріт не відчиняти.

Виходить.

Вертається Хмелецький.

Хмелецький

Не з ним навзаводи! Козак і рицар

В єдиний дух злились в його натурі.

Він зве татарина крилатим вітром.

Самого ж я назвав би духом бурі.

Тепер не попадайсь йому на око,

Єхидо ченче! Ні каптур, ні ряса

Тебе не оборонять. Будеш знати,

З якого ременю жовнірські бати.

Афонець

Ось хто затула наша! Із Острогу

Сягає аж в Афон його десниця.

Під нею бідний інок, слава Богу,

Перевертня не вельми-то боїться.

Хмелецький

Ясновельможний князю! Ми готові

Ударити з-за хмар... Нехай нас знає

Козак-хижак, в завзятті безголовий,

Що по твоїх маєтностях буяє.

Тепер сама година покарати

Бунтовника голоти, Наливая,

Що на твоїй землі, в служебній хаті,

Блищала шабля вславлена «важкая».

Я обіцяв, як лицар без пороку,

Що підставляє за патрона груди,

Постояти за панську честь високу

І з ним розправитись на Божім суді.

Князь Василь

Ми повеліли бути наготові

Всім нашим ротам, всім панцерним слугам:

Держіте на своїх пляцівках-чатах

І ждіте нашого щохвилі гасла.

Чи всі під зброєю?

Хмелецький

Усі, мій князю.

Чотири тисячі і вісім сотень,

З гарматами, возами, порохами,

Так, як були у сеймовім поході;

І праве слово, батьку милостивий,

Що замойщан не з тим би духом били,

З яким тепер ударять на гультяйство,

Що хвалиться знести всю шляхту й панство...

Прошу, молю, благаю - не втеряти

Великої минути в рівновазі!

Уже хитаються то їх, то наші,

І вся надія у твоїй повазі.

Ми дивимось, і серце в грудях мліє,

Що мотлох на таке вповати сміє.

Князь Василь

То їх, речеш, то наші гнуться,

Великі й ті, і сі нам роблять шкоди;

Служи і віруй, що в дому Замойських

Не вислужиш такої нагороди.

Хмелецький

О князю-батьку! Лучча нагорода

І лучча вислуга у пана - слава.

Князь Василь

Здобудеш, хлоню, слави, зміркувавши,

Чия тебе звеличує держава.

Хмелецький

Година, князю, дорога!

Князь Василь

Я бачу.

Хмелецький

Загаємось - довіку не оплачу!

Погибне й честь, і шана маєстату.

Князь Василь

Обрящемо нову, ти ж - вящу плату

Обрящеши в новій, мій любий хлоню.

Хмелецький

Не розумію...

Князь Василь

А старого раджу

І речі, ще не зважені, проваджу.

Твори мою вже виважену волю.

Служи, набравши в рот води, надійся,

З ким повелю, як з бесурменом, бийся.

Хмелецький

Така козацька служба, пане князю.

Князь Василь

Вона ж то в мене й дорога, мій пазю;

Так нам колись варяги догоджали.

«На щит» охочим серцем тверджі брали.

Афонець

Благочестивий і самодержавний,

Великий князю наш, охрано церкви!

Да світиться ім’я твоє в потомстві

І славиться в літописних сказаннях!

Прийми ласкаво се рукописаннє,

Духовний зрак змії і голубиці.

Воно Косинського замуровало

Серед Варшави у стовпу за віру,

А Наливайка воїном церковним

За мудрим приводом твоїм являє;

Ти ж сам у мене над усіх сіяєш,

Паникадилом серед храму світиш;

Да відають віки од нас далекі,

Як подвизалися за віру предки!

Князь Василь

Що з помислом благим перо напише.

Обернеться потомству в назиданнє,

І, яко слово істини святої,

Посіється в серцях смиренно-мудрих.

Тецеві, отче, вспять. Не подобає

Очес боголюбиво-мудрих пасти

Паденнєм гордих воїв супостата.

Помолимось ко Господу за брата.

Щоб дарував йому в бою спасенне,

Побіду на враги і одоліннє.

Виходить з Афонцем.

Хмелецький

Як він про давню предківську корону,

Про вольне княжество варяго-руське,

Про воскресеннє царственної слави,

Про Ізяславову потугу дбає,-

І досягти своєї целі хоче

Єхидними та ницими ділами?

Не йняв я віри ворогам старого

Стяжателя і грошей, і маєтків,

Я не хотів судити-розбирати

Загадливих та підступних учинків,

Що ними повні всі розмови тайні

Прибічників його найприхильніших.

Я гордував обмовою людською,

Не дослухавсь до шептаного слова,

До миркання аскета мовчазного

І до бурчання козака старого.

Тепер усе збагнув, тепер я чую

І сказане, і вмовчане про нього;

Бери, греби, обманюй, прикидайся,

В гріхах малих попові сповідайся.

Гріхи великі, задуми криваві

Прикрий ім’ям поваги, честі, слави,

І мир увесь продай врагам освіти.

Аби на троні в темряві сидіти.

Оце твоя, холодний скнаро, віра,

Те благочестє древнє, що варяги

В лукавих, ницих греків переймали

І ницакам слав’янським завіщали,-

Не лучча і не гірша від латинства,

І від його ізчаддя, єзуїтства,

І від його ублюдка, протестантства.

Лицьованого в другий раз поганства!

СЦЕНА ТРЕТЯ

Там же таки.

Вертається Жовковський з почтом.

Жовковський

Прокляттє Русі, хитрощів гадюці!

О! Де нам дітись від людей єхидних!

У Костянтинові нема маршалка

Землі Волинської. Я стрів Богданка,

Прожору славного князького, в полі.

Везе всю кухню з винами й медами:

Обідатиме князь у Гостропіллі.

Хмелецький

І се мана, ясновельможний пане!..

Князь був тут у наметі і від’їхав

Острозьким шляхом.

Жовковський

А надвірне військо?

Хмелецький

Не повелів на наливайців бити.

Жовковський

Не повелів тобі нам помагати?

Хмелецький

Прохав я і благав. Звелів стояти

І ждать від нього гасла.

Жовковський

О мій Боже

O Polsko matko! Рече Посполита!

Твій найбагатший син в склепах підземних

Таїть скарби, не знаючи їм ліку,

А ти не маєш грошей на жовніра.

Найпотужніший син твій наготові

Держить потуги, а ти кров’ю сходиш.-

Звелів стояти, кажеш?

Хмелецький

Нерухомо.

Жовковський

І ти послухаєш наказу?

Хмелецький

Мушу.

Жовковський

І не покинеш скнари, і не підеш

За друзі з нами положити душу?

Хмелецький

Не був би я тогді слугою панським:

Я був би диким ватажком гультяйським,

Як той Косинський Криштоф.

Жовковський

Ти не знаєш,

З якою жменею на козаків я вдарив.

Хмелецький

Вас тільки тисяча мечів шляхетських,

А їх - з десяток тисяч, да ви боєм -

Леви проти вовків.

Жовковський

Ні, в них гармати

На порохи й на оливо багаті...

Се бій судьбовий: бути чи не бути!

Подужають - на нас міщане встануть,

До козака татарин відгукнеться,

І хижаки до хижаків пристануть.

Погибне Польща, слава християнства,

В бою проти козацтва да поганства!..

Гей, брате шляхтичу! Гукни до війська:

«Хто хоче вмерти чесно»? І вмираймо,

Ім’я своє потомкам на погуду,

Історикам на ганьбу не подаймо!

Хмелецький

Умер би з вами, та не маю права:

Присяг служити до індигенату

І буду вірен панові.

Жовковський

Ти будеш вірен

Губителю czci naszei i Oiczyzny!⁹⁸

Хмелецький

Я пану «руку дав», я - рицар чесний.

Жовковський

Да пан твій хто? Політикан безчесний!

Хмелецький

Не нам судити, нам свій довг певнити,

Кого накаже, в чистім полі бити.

Такий був у князів закон варязький;

Такий службовий звичай наш козацький.

Увіходить вістовець.

Вістовець

Добродію і пане мій Хмелецький!

Не вдержимо панцерних: хочуть бити

На наливайців, щоб їм за наругу,

За гвалт жінок і сестер відомстити.

Жовковський

Благословенна помста!

Хмелецький

Ні! По трупу

Хмелецького вони до бою рушать.

Виходить з вістовцем.

Жовковський

Гориничу Острозький! Змію хижий!

Настане час - вони тебе задушать,

І гору тверджену твою зруйнують,

І все твоє надбаннє пожакують.

О, кинуся ж тепер назустріч смерті!

Первоцвіт мій побив мороз козацький...

Вона погибла в дикому насильстві,

І потемнів мій щит ясний лицарський.

Касильдо, духу гордий, полько пишна!

Померкла ти, звіздо моя велишна!

Увіходить Касильда.

Касильда

О, не померкла ще звізда любові!

Жовковський

Касильдо!.. Ні, не пригортайсь до мене!

Зневажиш таїнство ти сим священне.

Чужі єсьмо тепер... Ти козакові

Клялась буть вірною в учинку й слові.

Ти обіцяла варвара «боятись»,

Душею й тілом з ним не розлучатись.

Касильда

Обіцянка моя була фальшива...

Жовковський

Що се таке?

Касильда

Слуга святого трону

Мене від клятви розрішив. Щаслива

Вінчалась я, блаженна...

Жовковський

О безумство!

Про що було тобі їй жизнь спасати?

Ти б лучче пронизало їй кинджалом

Гаряче серце, ніж так рятувати!

Касильда

Не в безумі була я, добре знала,

Що се таке.

Жовковський

Ти Богу присягала,

Фальшуючи?

Касильда

Не Богу, ні, мій пане,

А ворогові, що не знає Бога,

Ані релігії, мов ті цигане,

І хулять нашого Отця Святого.

Клялась устами, а в умі держала

Тебе, мій пане.

Жовковський

О, лукава віро!..

Касильдо, жертво єзуїтської отрути,

Що труїть Польщу і ввесь світ латинський!

Нема тебе на світі: твій порадник,

І друг, і брат - апостол єзуїтський,

А муж - козак... Прощай! Криваве море

Пожре мою любов і люте горе.

Виходить. Касильда падає ниць.

СЦЕНА ЧЕТВЕРТА

Там же таки.

Увіходить Ignotus.

Ignotus

Я тут. Я - ангел твій хранитель;

Я - дух, що небо людям відчиняє;

Я - в тузі і печалі утішитель;

Я - власть, що людям всі гріхи прощає.

Чого лежиш крижем? Чого ридаєш?

Втеряла щастя-долю? Марне слово!

Ти слізьми підпливаєш і не знаєш

Свого призначення святого, вищого.

Возстань! Велю тобі глаголом вишнім

І волею намісника Господня,

Непогрішимого в суді владичнім:

Йому покірен рай і преісподня.

Корись і трепещи составом бренним

Пред Богом сил, скудельничий сосуде!

Твоїм уділом, в тайні сокровенним.

Однині місія велика буде.

Касильда

(навколішках)

Нема мене на світі, чесний отче!

Я з козаком на рушнику стояла,

Я перед Богом варвара боятись

І слухати довіку обіцяла.

Ignotus

Ти єсть на світі і во світі ходиш,

І тьма тебе вовіки не обійме.

Твоя ж утрата, се - велике благо:

Тебе Господь між херувими прийме.

Воньми і розумій глагол священний,

Таїнственне натхненнє благодати:

Ти будеш в сонмищі духів блаженних

Короною із звізд ясних сіяти.

Ти вознесешся вище тих у Бога,

Що вічно «свят, свят, свят» йому співають,

Що красоту небесного чертога

Ділами Божих ізбранних являють.

Ізбранниця єси із міліонів,

Да совершиш в юдолі сій, святая,

І да спасеш народ свій від напасті,

Од сина тьми, поганця Наливая!

Касильда

Я?! Мій народ спасу?!

Ignotus

Ти, благодатна,

Благословенна, вища над природу;

Возможеш подвигом самопосвяти

Спасеннє сотворить свойму народу.

Касильда

Я?! Подвигом?! А він великий, славний?!

Йому, а не мені надлюдську силу

Дала природа, щоб красу всіх націй

Спасати,- Польщу, нашу Польщу милу!

Ignotus

О чадо! Ні! Замойський і Жовковський,

Се дві прищепи в нас проізростають.

Розкішне листе, мов той лавр, а цвіту

І плоду католицького не мають.

Не мають духу польського міцного,

Що муром нерушимим против диких

Недовірків стоїть за трон святого

Апостола й царя царів великих.

Ти цвітом сим цвітеш і плід сей носиш,

В ніжному тілі дух міцний, великий.

Тобі призначено й його підперти,

Щоб він у прах повергнув мотлох дикий.

Касильда

Мені?! Його?!. О, як се може статись?!

Ignotus

Як сталось не одно спасенне діло;

Аби була готова присвятити

Вселенському костьолу душу й тіло.

Касильда

Готова! О, готова тіло й душу

Оддать на вічні муки, щоб великий

Безсмертен був у споминках шляхетських

І попирав, як прах, той мотлох дикий!

Ignotus

Рекла єси!.. І - чуєш? Зараз тихше

Гучить з гармат стріляннє людожерне.

Се подалась орда козацька люта...

О вікопам’ятна, свята минута!

Касильда

О щастє, світе серця любий! Знов ти

У темряві отчаяння сіяєш.

Ignotus

Стезі своєї, дочко, ти не бачиш

І щастя праведного ще не знаєш,

В нещасті щастє, у гіркому сладость,

В великій тузі та в печалі радость...

Га! Тихше, тихше, дальше, дальше б’ються...

Погнав Жовковський, і се ти зробила...

Не ти, а по твоїй спасенній думці -

Небесна, вища, таємнича сила.

Касильда

В великій тузі...

Ignotus

І в самопокорі.

Гірка вона, та в ній велика сладость.

Касильда

О, як би я корилась! Тільки б милий

Носив у серці рай - любов і радость.

Тепер він в серці люте горе носить,

І бойової смерті в Бога просить...

Ні, не гірка мені самопокора!

Ignotus

Са-мо-по-ко-ра - се широке слово!

Воно всі наші вчинки обіймає,

Добро і зло, і честь, і стид займає...

Не розумієш? Слухай тільки. Злому

Повинен часом добрий покоритись...

Нам любо покорятися благому;

Нам весело без сорому смиритись.

Ні! Стид, повагу, гордость панську чесну

Під волю підклонить гидку, безчесну;

От - подвиг!

Касильда

О! Нельзя того й назвати,

Чого не зможе полька доказати

Задля великого, високого, святого,

Задля свого коханка дорогого,

Щоб він, як цар, потугою був пишен,

Як Божий грім, в страшнім бою величен!

Ignotus

Ти, горда полько, много зможеш, много

Задля великого, високого, святого.

Вволи ж мою натхнену з неба волю,

Не ксьондз, пророк стоїть перед тобою.

Знай, твій народ, шляхетство славне, гине,

І ти йому прибіжище єдине.

Ти - дух потужний, ти - небесна сила,

Тебе про несказанне мати породила.

О, віруй!..

Касильда

(вставши)

Вірую. Віщай, мій отче!

В твоїх словах Господню чую волю.

Веди мене. І по тернах колючих,

І в полом’є піду я за тобою.

Ignotus

Наш польовий гетьман - великий воїн,

Та Геркулес із Іолаєм⁹⁹ юним.

Ще на козацьку гидру не родився.

Цей подвиг женщини тобі судився.

Чи хочеш погубити стоголову?

Непохибну тобі про се дам раду.

Касильда

Чинитиму, що скажеш, чесний отче!

Ignotus

Догодиш, дочко, й небесам, і аду,

Як наш Алкід¹⁰⁰ зміюку сю розтопче.

На небесах блаженні возликують,

У пеклі злющі злюк нових почують.

Низринеш-бо поган сторч головами

Туди, де їх отці сидять з дідами.

Чи ти на все готова?

Касильда

На всі муки,

На всі, аж із душею до розлуки.

Ignotus

На муки ти готова, но для панни

Не так страшні бичі й криваві рани,

Як на гидкому ложі обійманнє,

Безбожного катюги милуваннє...

Ти зчервоніла. О природо бренна!

Невже й тогді б, як гинула вселення,

В дівочій чистоті ти ще б кохалась

І рятувати світ стидом жахалась?

А Польща, люба дочко, се вселенна,

Христовою любовію натхненна;

Се цвіт вселенної, душа творення,

Завіт грядущого, землі спасення.

Касильда

О серце! Як ти ниєш-заниваєш!

Невже ти іншу стежку правди знаєш?

Ignotus

Не йми, кохана дочко, серцю віри:

Спускаються на нього й безувіри,

Се скопище в релігії непевне,

Козацьке рівноправництво мерзенне.

Касильда

Кажи, мій отче, що чинити мушу,

Аби в геєнні не втопити душу?

Ignotus

В геєнні? Там, де служиш ти костьолу,

Намісника Христового престолу?

Хоч би й гріхом йому ти послужила,

Тебе спасе його владична сила.

Ти бачила сама, вельможна панно,

Велику індульгенцію у мене.

Вона тобі дасть крила - обминути

Чистилище людських гріхів підземне.

Полинеш просто в райські високості,

Де судних мук сумна душа не знає,

Де благодать все тіло просвітляє.

Де чистим кришталем воно сіяє.

Чи віруєш в сей догмат католицтва,

В цю істину велику і спасенну?

Касильда

О, вірую! І знаю, що ти вкажеш

Мені путь правий і дорогу певну.

Веди мене, вели твоїй рабині!

Не матиму свого ума однині.

Ignotus

Іди ж, оддайся Лободі старому,

Завдай жалю тяжкого молодому...

Чи зрозуміла?

Касильда

О, Юдифо!¹⁰¹

Ignotus

Правда.

Козацький жаль, безрозумна досада,-

От міч тобі на гідру стоголову!

Сей міч Юдіфа Польщі завіщала,

Щоб ворога на ворога цькувала.

Во ім’я Бога правди і любові,

Змією мудрою між них явився

І в дике серце злюці козакові

Отрутою жалю й досади впийся.

Погибнеш, може, і сама між ними,

Но гибель тіла духа не вбиває.

Святий ключар Петро з главами церкви

До тебе руки з неба простягає.

Касильда

Погибну залюбки, чесніший отче!

Аби коханого мого прославить,

Козацьку схизму підгорнуть під папу

І шляхтича царем царів поставить.

Ignotus

Се місія свята твого народу,

Щоб він стояв на стражі християнства,

Повеліваючи всьому людському роду,

Як цар царів іти против поганства.

Сю місію давно вже освятили

Носителі троїстої корони,

І Польщу, цвіт народів, призначили

Для вічної костьола оборони.

Касильда

О, будь же, сороме ти мій і стиду,

Благословен, як стид гіркий Юдіфи!

Оддам і тіло, й душу на огиду,

Аби погибли через скіфів скіфи!..¹⁰²

Ignotus

Так, чадо церкви, що одна спасає.

Одна вселенською по правді зветься,

Єретиків своїх огнем карає

І з суємудрих, як Господь, сміється!

Нема ж бо другої землі на світі,

Щоб так, як Польщу, віра осіяла.

Вона мечем на службі християнству

Від сходу до заходу заблищала.

Гряди ж, ізбраннице Отця Святого,

Христового намісника, і лавром

Сей міч обвий: схизматика лихого

Зроби свойму Тезею¹⁰³ Мінотавром.¹⁰⁴

Гряди і знай, що твій Тезей високо

Серед язик хвалою вознесеться,

Сягне апостольством своїм широко,

І - на Москві із схизми насміється...

Не сам собою, віщим духом Божим

Глаголю, праведна отроковице!

Гряди помстись над сонмищем ворожим,

Любові, честі й красоти царице!

Касильда схиляє голову; Ignotus її благословляє.

Завіса спускається.

АКТ П’ЯТИЙ

СЦЕНА ПЕРВА

Під Білою Церквою. Світлиця на замку князя Кирика Корецького¹⁰⁵ зруйнована і завалена трупом.

За столом Мамай, Колій і Палій у дорогих, сплямованих кров’ю жупанах.

Мамай. Іродові ляхи! Не дали нашій голоті й побенкетувати в князьких льохах да світлицях.

Колій. Інший, може, вперше на віку хлиснув панського трунку та й виси, мов той собака. Де ласувала козацька нужденна душа, там і завішено. Коли б орли не налетіли на шуляків, був би тут усім капут, вигубили б нашу залогу до ноги. І так повен двір і сад настинано да навішано горопах.

Палій. Ну, та й задали ж ми чосу диявольському Кирикові! Кривавого дали прочухана! Пословиця не дурно мовиться, що «Бог не без милості, а козак не без долі». Були ми в тій Волинщині останніми, а на Вкраїні стали первими. Анумо ж подзвіннє ворогам дзвонити, срібними кубками меди-вина пити!

Колій (п’є вино). За впокій праведних душ козацьких!

Палій. Нехай царствують у Господа на небесах!

Мамай. Може б, нам перш поздіймати бідолах шибеників, да тогді б уже й допивати меди та вина, що не подопивала голота?

Палій. Ні, брате Мамаю, нехай висять! Нехай козацьке серце палає проти клятого Кирика!

Колій. А ще й нашої віри, псяюха!

Палій. У князя Кирика така віра, як і в князя Василя. Усі троє Корецьких поженились із ляхівками.

Колій. Наперед усіх продали наше благочестіє римському папі великі пани, женючись із пекельницями, а за ними - панські підлизи, владики, вганяючи за духовними, мовляв, хлібами.

Мамай. Хто б не продав його, миле браттє, я знаю тільки те, що панські трунки не шибають у козацьку голову... Да що се наші кабашниці гаються? Агов, Туркене! Неси козакам оковити, Туркене! Параско! Мотре! Горілки козакам!

Палій. Бач, як воно на світі постало: і панські трунки нам очортіли! А що з нас буде, як цар Наливай зацарює над Руссю й Польщею? Певно, князями нас при своїм боці понастановляє.

Колій. Ох, не царюваннєм йому пахне, брате Палію: пахне йому під Москву втіканнєм. І Косинський туди позирав,- сам знаєш. Перше царською милостю вбезпечивсь, да тоді й бивсь із ляхами. Москва нам утечище єдине, братчики, коли до чого дійдеться... А мандрика наш, Афонець, дак той по всіх шинках товкмачить, що так воно й по книгах показано. «Туди,- рече,- ваші діди від Батия втікали; туди й вам верстати дорогу наказали».

Палій. Дак не тепер же нам про се дбати, брате Колію! Київ наш. Опанував його потужно Савула¹⁰⁶ з Шашком, притягши з Пінщини. Не зачинились крамарі та салогуби в Києві так, як од нас пиковці та брацлавляне позачинялись.

Колій. Так, брате Палію, так! Да чого, скажи ти мені, чого козаки-зимовчаки позвозили туди жінок із дітворою? Га? Се знак, що не сила... Потовчемо ще трохи панів ляхів, побенкетуємо собі на здоров’є по панських добрах, та й гайда під восточного царя!.. Байда співав, що в москаля добре жити, а наш чернець рає нам так зорудувати, щоб і всю Вкраїну, старокиївську Русь, до московської Русі притулити, от що!..

Палій. Ге-ге! Коли б дав нам Господь милосердний сього доказати! Тоді б ми з москалем так на злочестиві костьоли насіли, як ляхи на наші благочестиві церкви!

Колій. Тепер же звоювати їх несила наша. Може, колись, а тепер - ні! Бач, як добре бивсь наш Севериня під Гостропіллєм. Самих цісарських гармат ревло в нього з десяток, опріч тих, що позабирав у Слуцькому та по інших панських замочках. А той крилатий демон, Жовкун, як налетів, так і здмухнув нас із поля.

Мамай. А в Уманію як нас пер, за Сині Води!¹⁰⁷ Що одбіжимо миль зо три, а земля вже й стогне під ним!

Палій. Еге. Казав один старий вояка в Мозирщині,¹⁰⁸ що Наливайко швидше їздить із гарматами, ніж я порожнім возом. Що ж би він сказав про сього полом’яного демона? І в Пикові, й у Брацлаві почули його диханнє гаряче: всюди про козацьке щастє звонили... І все ж те він виробляв - дивна річ - однією тисячею жовніра! А тепер до нього пристав князь Корецький, пристав князь Михайло Вишневецький,¹⁰⁹ пристав панюга Бийструн, поприставали людно й оружно Котлубай, Ілляшевські, Горностаї¹¹⁰ і чортів тиск усякої шляхти! Коли б нам знов не було з царем Наливаєм так тісно, як над Собом¹¹¹ під Прилуками.

Мамай. Тоді, братчики, справді стало тісно нашому Северині, дарма що понад Собом уже Диким Полем пахло.

Колій. Еге, тоді вже вповав Жовкун, що зломить духа тверезому козакові, а в нашого сизокрилого й одно перо не повисло. Зорнув з Уманії, мов живущої й зцілющої води на тих Синіх Водах напився. І Лобода, й Савула з Шашком, хотя й нехотя, з ним поєднались. А з Низу йде Підвисоцький човнами,¹¹² шарпаючи Радиволовщину понад Тясмином да Пороссє й Посуллє; і той до царя Наливая прихильним словом покликає. Завтра наш тверезяка хоче вдарити на Жовкуна. «Коли,- рече,- мені не царювати, дак шкода й козакувати».

Мамай. Се гарне в нього слово. Про се слово вся чернь із-під Савули, з-під Шашка та й з-під самого Лободи поприсилала громадських мужів на славне Варязьке озеро, на той Гострий Камінь: «Бий на перевертня, царю Наливаю! Підопремо тебе, хоч наші військові дуки й не схочуть».

Палій. Та що се наші кабашниці? Чи не повтікали, нагарбавши добра в порозбиваних скринях? Не довелось бідахам і в панських кармазинах погуляти!

СЦЕНА ДРУГА

Там же таки.

Увіходять одягні кабашниці: Туркеня, Параска, Мотря з горілками на тацях.

Мамай. О, божевільні шерепи! Причепурились, мов на весіллє, та не знаєте своєї долі: постинає вас колись моє браташшє задля полегкості ясирним робом. Коли б не я, то й постинало б уже. Се я вас обороняв: «Лучче продаймо їх купцям у Крим, як продали колись - чув я - брати Йосипа в Єгипет.¹¹³ У Криму люблять жінок русинок. Інший за русинку дає дві й три туркені чи татарки». Вони ж провадять: «Гріх продавати християнську кров у бесурменство, лучче постинаймо, щоб ляхи, як урвуть нам хвоста, то щоб не повернули наших кабашниць у лядську віру». Отака ваша доля, бідолашні шерепи!

Туркеня

Наша доля - Божа воля.

Колій. Бач! І в них є трохи глузду.

Палій. Таж вони козацького роду, а козакові вмирати - все одно, що спати лягати.

Туркеня

Так, правда! Наші панотці міщане,

Попившись добре, хвалять[ся] бувало,

Як їх козацтво у свої походи

За молодого віку підмовляло;

Як широко вони козакували,

Здобичі, честі, слави здобували

І те саме з жіноцтвом виробляли,

Чого їх дочки на собі дознали.

Того ж самого й власні ваші діти

Від козаків-безбожників дознають,

І, погибаючи, як ми, на світі

Про вашу честь і славу спогадають.

Колій. А хто тебе, стерво ти собаче, з турецької неволі визволив, як не козаки?

Туркеня

З неволі ви про те нас визволяли,

Щоб ми ще гіршої біди дознали:

Щоб матір, батька, рід свій і родину

Кабашництвом козацьким сплямували.

Палій. Дак тобі, ледащице, лучче було б справдешньою туркенею пробувати?

Туркеня

Своїх туркень, невольниць бідних, турки

За зраду смертю лютою карають,

А козаки жіноцтво необачне

Задля самої іграшки стинають.

Параска

Колись для іграшки самої будуть

Чортяки з вас у пеклі лика дерти.

Ще більше, ніж тепер ми, бідолашні,

Ви будете бажати смерти.

Мотря

Жартуючи, вони пекти вас будуть,

І лій із ваших душ п’яних топити,

І не вмрете до суду й після суду,

Ні! Будете вовіки й віки жити!

Колій. Дивітесь, панове браттє, які наші шерепи розумні! Бачте, чого вони знай бігали слухати віленського втікача-казальника Зизана, що влизнув від недоляшків димарем!

Палій. Коли вони стали такі розумні, повбиравшись у княженецькі шовки, дак поробімо їх, братчики, нашими княгинями.

Мамай. От на се й моя згода, миле браттє!

Колій. Ну, бувай же ти, моя Туркене, ясновельможною княгинею Корецькою, та й служи козакові за кабашницю. Щастє її, що втекла: я б її вивчив козацького княженецтва!

Мамай. А ти, моя Парасю, будь високоіменитою княгинею Вишневенькою, та й знай, що Мамай тебе й побратимові в наругу не попустить: бо Мамаї й самі князького роду.

Палій. А ти, моя Мотрусю, будь високою, чорти батька зна якою превисокою княгинею Острозькою та й скачи через козацьку шаблюку.

Колій. Не схоче, брате Палію, княгиня Острозька через криваву шаблю скакати, шовкової сукні каляти.

Палій. Не хотіли й пани ляхи через неї сторчака скакати, да скакали.

Увіходить Афонець.

Афонець

О братиє і друзі! Коль прискорбно

Розгардіяш ваш чорноризцю зріти!

Доколи буде за гріхи козацькі

Афон святих угодників молити?

Не бачите ви Бога пред собою,

Гріхами духа й плоті сквернитеся,

Від бою з ворогами та й до бою.

Сосуд словес і жартів гріхотворних,

Рекомий женщина, вас оп’яняє

І, купно з кривовірними ляхами,

На дно геєни топить-погружає.

Господь звелів нам і десноє око

Із лоба вирвать, щоб не соблазняло,

А вам, бачу, житейського соблазну,

Музик, танців і сміхотворства мало.

Ви притягаєте блудниць до себе,

Щоб купно душу й тіло оскверняти

І ко гріхам веселії житейські

Гріх смертний, непрощений прилагати.

Колій. Годі-бо, чесний отче, допікати нам гріхами. Сказав слово-друге, ну і було б з тебе. А то аж у пекло з козацькими гріхами попхався. Сідай лишень да випий панського трунку чи козацької горілиці-оковити. Пом’янімо вкупі мучеників, що за віру душею наложили; ми ж тобі на афонських чудотворців що-небудь перекинемо.

Афонець

Не сяду, дондеже гріха сосуди

Своїм диханнєм воздух напаяють,

І непорочность іночеська взора

Диявольським спокусом уловляють.

Нам на Афоні і на крав пасомих,

І на ослиць взирати воспрещають,

І омивати тілеса да ока

Своєю наготою не прельщають.

Туркеня

О чесний отче! Чуємо, глаголеш

Про непрощенний смертний гріх, про Бога

Да про танці й музики непорочні,

Та про блудниць Афону пресвятого.

Звели ж сим диким, лютим гайдамакам,

Нехай одпустять нас на покаяннє:

Ми знайдемо роботу чесну!

Ми підем до черниць на послуханнє!

Афонець

Ви до черниць, до жен благочестивих,

Що благ земних для Господа зреклися

І заживо в монастирях чудовних,

Мов Лазар у могилі,¹¹⁴ погреблися!..

Геть, кодло Євине, послушне змію,

Ісконному чоловіковбийці!

Геть із очей моїх, насіннє враже,

Престонегідні пакосні блудниці!

Колій. Я казав, повбиваймо пакосних кабашниць. (Хапається за шаблю; кабашниці втікають.)

Палій. А я казав, на біса сей ясир держати під сторожею? Побачиш тепер, яку сивак покуту накине.

Колій. Не вперше нам оброчникувати, не вперше й покуту одбувати.

Афонець

Се гріх найнепрощенний між гріхами.

Гріхом сим смерть ввійшла між люде,

І поки не воскреснем тілесами,

Мертвити наше тіло й душі буде.

Колій. Годі, годі лякати, батьку! Не такий чорт страшний, як його малюють! На лиш, промочи гортань після казання, да тоді вже й про покуту побалакаємо.

Палій. Накинь покуту да й піди собі з Богом: бо козаки не вельми-то люблять попівське око в своїх кошах. То щоб не випроводили й у потилицю! Не всі вони грішні, як ми; є такі, що зроду й до запаски не приторкались: дак вони на твій каптур не дивитимуться, нагодують стусанами, мов хаптурами.

Афонець

Ви губите свої козацькі душі

На полі і на морі без причастя.

Тим не дає вам раз у раз Всещедрий

Похідного та бойового щастя...

Колій. Годі вже, годі! Не з ченцем нам про таке балакати. Нехай ляхи да поляки, ченче, радяться з попами про походи да бої, а ми в січових куренях незгірші ченці, як ви по монастирях. Ось на лиш, отче святий, покріпи душу й тіло.

Афонець

Стомаха ради і тяжких недугів,

Прийму од вас неосужденно чашу,

Да веселить вино нам серце трудне

І покріпить тілесну немощ нашу.

Палій. Гаразд говорить, наче з письма бере, а був колись козаком-біляком. Пристарившись, підемо, братчики, в ченці. І хліб тобі готовий, і душі спасення певне. Як був я чурою в старого Хмелецького, дак той, бувало, за чаркою шуткує: що не один і чортяка, пристарившись, надіває волосяницю.

Колій. Ні, от що нехай мені мандрика скаже: як його наша чата пропустила на замок та й у саму світлицю.

Палій. Чуєш?

Афонець

Смятошася всі нерозумні серцем,

Уснуша сном своїм, і бисть нічтоже,

І вседшиї на коні воздремаша...

Од запрещення твоєго, Боже.

Палій. Як! Себто, попились та й поснули? Брате, Колію.

Колій. Чую й бачу, що попівському оку не подобає зазирати в козацькі коші! Ось побачиш, коли воно халепи нам не вкоїть. А я ж тобі казав: не звіряймось новим затяжцям, чатуймо з козаками старими самі.

Палій. Авжеж, треба самим чатувати. Отак! Усю ніч бігли, щоб збігти ляхів сонних, а тепер ляхи збіжать нас п'яних.

За сценою галас і стріляннє.

Мамай (визирнувши в вікно). Іде князь Кирик та ще хтось! Панове браттє! Стяг непевний: троє срібних зубів і золоте серце зверху.

Палій. Ой, леле! Це ж Розванова венгерська корогов! Се та сама, що ми з Ясс протурили. До бою, миле браттє, до бою! От коли ми гріхи спокутуємо! Обіймімося ж да попрощаймось

(Обнявшись і поцілувавшись, виходять. Чути молитву.)

«Владико правди, світе серця чистий!

Прийми між праведних козацьку душу;

Спаси мене в день судний урочистий,

Бо правди ради помирати мушу...»

Бойова врава глушить молитву.

Афонець

(кінчає молитву, впавши навколішки)

«Помилуй, не карай огнем пекельним

В вертепі кривди і лукавства темнім,

Коли ж не заслужив на небі жити,

Дай у землі мені без муки тліти!»

Уставши й позирнувши в вікно.

Воюйте, падайте за благочестє!

І я зумію кров’ю підписати,

Що інока колись удвох пестили

Великий Луг із Січчю, батько й мати.

О Боже! Зваж мечем, хто з нас достоїн

Наслідувати землю в рід і роди:

Чи ті, що правдою стоять-воюють,

Чи ті, що манять брехнями народи?

Мерзенні ми в гріхах своїх великих,

Та серце наше благочестєм б’ється:

Жадаєм правди, і за правду-матір

Горяча кров козацька чесно ллється.

О Господи! Суди мечем між нами

І між лукавим, клятим єзуїтством,

І між запеклими кателиками,

І між німецьким гордим єретицтвом!

СЦЕНА ТРЕТЯ

Там же таки.

Увіходить Тарло¹¹⁵ з почтом.

Тарло

Ти хто й чого тут?

Афонець

Вірних поучати

За древнє благочестиє стояти,

Ляхів і недоляшків руйнувати,

На їх руїнах волю будовати!

Тарло

Сам, zdrajco, признаєшся?

Афонець

Признаюся,

Мечів і стріл ворожих не боюся!

Тарло

(до почту)

На шибеницю!

Увіходить Хмелецький з почтом.

Хмелецький

Стій, в ім’я потужне

Великого княжати на Острозі!

Тарло

Нема його потуги ні в шляхетськім,

Ні в королівськім кварцянім обозі.

Хмелецький

Його потуга в серці у народу,

Що хочете над ним королювати...

Нас послано «трагедію» козацьку

І панську тихо-мирно наглядати.

Тарло

Так! Знаєм добре, що коли б Острозький

Двигнув мізинцем у своїй повазі,

То не стояла б шляхта з козаками

На бойовому полі в рівновазі.

Возьми ченця,- хоч забавка старого

Ченцями да попами шкодить много!

Афонець

Не хочу я шукати оборони

В того, хто нас рівняє з єзуїтством,

А сам в німецьких землях заразився

Ще гіршим ’д єзуїтства дуросвітством.

Гряду, і чесну смерть прийму за церкву

Соборную апостольську єдину,

Старе виталище душі на жертву

Оддам за староруську Україну!

Хмелецький

Чи чули? Забавка старого князя

Огнем ненависті на Польщу дише…

Хто знає, чи вам Рим, чи Запорожжє

З ченцями вирок жизні й смерті пише?

Мій князь, сам вольний, на козацтво вольне

Не хоче бити боєм супостата.

Це діло шкод, між вами зобопольне,

Се в полі судиться з козацтвом шляхта.

Судітесь, як сам князь із ним судився,

І договор чиніте з низовцями,

Коли не хочете, щоб мотлох бився

За приводом комишників з панами.

Увіходить бранцем Оришевський.

Тарло

(показуючи на нього)

Комишники? Ні, шляхтичі вельможні,

Заслужене у королів рицарство

Ведуть до бою мотлох сей безбожний,

Се християнством назване поганство!

Хмелецький

І мій отець комишником зробився,

Плече з плечем із мотлохом сим бився;

Водив його на турка Руським морем,

І горював його великим горем.

Оришевський

А я ганяв сей мотлох із Острозьким

По всім вертепам-нетрям запорозьким,

Покіль пани козацтва не обдерли

І жолду в гольтяпаків не зажерли,

Покіль гарачу ханського не крали,

На вбогу Русь орду не підоймали.

Тепер з комишниками помирився

І в тарловчан в неволі опинився.

Прославивсь ти в турецьких венграх боєм,

За Польщу й за Волощину помстився;

Розванів стяг страшний тебе героєм

Зробив і над тобою гордо звився;

Нехай мене терзають срібні зуби,

І серце, лите з золота, сміється,

Що під ножами католиків лютих

Козацькеє потканнє й основа рветься!

Увіходить Жовковський з почтом.

Жовковський

Не ми лютуєм, бідні католики:

Ось, князь Корецький вішає голоту,

І катовим мечем сей мотлох дикий

Стинає, посилає в зуби чорту!

Тебе я в руки не подам катюзі:

Іди на волю, будеш воювати

І чесних козаків, по їх заслузі,

Як рицарів справдешніх, шанувати.

Оришевський

За жизнь і волю дякую, гетьмане!

Жовковський

Я знаю, що такі розсудні люде

Впиняють більш меча гультяйство п’яне,

Бо знають, що з якого вчинку буде.

Оришевський

Судом найвищим судимось ми з вами.

Хто прав, хто винуват, Господь покаже;

Хто між народами землі козацтву

Становище потуги й честі вкаже.

Тогді, мій пане, славою покриє

Ім’я твоє потомство правосудне,

Що ти вважав страшне своє ремєство

За діло, не одним панам підсудне.

Жовковський

Іди за ним, коханий пане Тарлу,

Верни ж і почет, і коня в наряді:

Нехай не клеплють язики чернечі

На нашу лютость у дурній досаді.

Скарав Тиковича я тільки, війта,

Що видали статечні брацлавляне,

Да другого бунтовника... Не знаю,

Яке було ім’я його погане,

Зазначене в декреті королівськім

Іще торік. Хотів би я лічити

Membrana putrida,¹¹⁶ не відтинавши,

І з козаками тихо-мирно жити.

Іди, мій Тарле.

Тарло виходить.

Що, Хмелецький?

Хмелецький

Мій милостивий князь, Василь Острозький

Свою, мовляв, спасенну думку має,-

Яку, не знаю: бо спитать не смію,

А він слова туманом сповиває...

Велить по добрах нам своїх лежати

Дідичних, воєводських, старостинських,

І о двукінь гонця щоденно слати

З його бояр панцерних українських,-

Нічого не писати і наказу

Словесного гонцеві не-давати,-

Сам знатиме, як вістовця питати

Про те, що тут видати да й чувати.

Жовковський

(ходить загадавшись)

О! Знаю-знаю, що за думка в нього,

Спасенника й безбожника старого...

Химерна Русь! І князю, й гайдамаці

Якийся цар, страшний у правді, сниться...

Ба, навіть в темнім, лютім опіяці

Ся думка, мов завіт святий, таїться...

Я сам, ох! Шляхтич вольний, все оддав би,

Я вкраяв би свого живого, серця,

Коли б ми не були безсудні драби,

Коли б Москва дала нам самодержця...

І ти, Василю, скаредо мерзенний,

Ти викинув би злотих міліони,

Щоб тільки в нас не на однім папері

Були написані грізні закони...

Ти ж, Катилино мій, у правді дикий!

Ти раб і цар. Тебе я мушу стерти

З лиця землі, да в серці сум великий

Носити буду до самої смерті...

Скажи своєму панові, Хмелецький,

Що ми стоятимем по-молодецьки.

Чи зломим дику силу, чи не зломим,

А стягу польського не осоромим.

Скажи, що хоч поляжем головами,

Та правнуки хвалитимуться нами;

А дика сила через труп лицарський

Ломитись буде в гордий замок панський,

Що дивиться байдужно з високості,

Як ми кладем за Польщу в полі кості.

Хмелецький

Чолом тобі аж до землі, гетьмане!

Умом і серцем над панами пане!

Клянусь землею й усім світом Божим

На тебе бути, скільки сил, положим,

І Речі Посполитій так служити,

Щоб і в козацтва славу заробити.

Виходить.

Жовковський

От русин і козак, народу слава!

Без плями й страху рицар запорозький,

Тверезий дух, правий, і совість не лукава...

Таким був Байда і гетьман Острозький...

Між нами й ними, грубіянством диким,

З освітою високою він стане,

І миротворцем зробиться великим,

І, може, лад між двох братів настане.

О Польщо, цвіте світу! Ти б звіздою

Новою на востоці засіяла,

Коли б слов’янство з Руссю та з Москвою

Союзом правди і любви зв’язала! -

Ну, що про Лободу чувати?

Один з почту

Перестріли

Його аж під Шершнями наші роти

І козаків шаблями зупинили

Від лютої руїнної роботи.

Метнувсь назад на Білопольські луки,

На Пиків, на Брацлавщину й Прилуки.

Є чутка дивна, ніби знана панна

Писала до козацького гетьмана...

Жовковський

(понуро)

Нам поголосок в полі не збирати,-

За нашу честь і короля вмирати!

Вертається Тарло.

Тарло

Ясновельможний пане мій гетьмане!

Над Гострим Каменем той цар крилатий,

Що з Уманя суплікував до Струся,¹¹⁷

Благаючи його тебе вблагати!

Вже з Лободою спільний табір строїть,

У п’ять рядів вози скувавши босі,

А ковані з гарматами риштує,

В четверограні баштами шикує.

Жовковський

Учора раб, сьогодні цар потужний.

Із голоду вмирав і звірем кволим,

Покинутий зрадливим гайдамацтвом,

Ховавсь по пущах, нетрах і затонах.

Тепер мене до бою викликає,

Носителя прославленого стягу!

Так і Серп’яга, і Самко Зборовський,

І Шах зоркий, і звивистий Арковський -

То королю себе під ноги слали,

То, мов царі сумних пустинь, вставали...

Такий козак; таким він був і буде.

Аж покіль з його вийдуть інші люде...

Га! Тулумбаси? Так, гаразд! Рушаймо

І ворога отчизного скараймо!

СЦЕНА ЧЕТВЕРТА

Там же таки.

Увіходить Касильда, почет відступає геть.

Жовковський

Ти, ясна панно?!

Касильда

Я, мій любий пане.

Жовковський

Серед войни, між двох кошів кривавих?!

Касильда

Війна - моя відрада, втіха, оправданнє.

Жовковський

Не розумію.

Касильда

Се той віщий голос,

Що воїну великому говорить

Про подвиги його в грядущі роки.

Про славу, честь і висоту отчизни.

Жовковський

Якимсь чудним огнем ти вся палаєш,

Вельможна панно. Що з тобою сталось?

Касильда

Велике сталось. Слухай. Час короткий...

Була я між козацтвом невидима.

Страшний се Мінотавр! Не покладайся

На лук тугий твій і на міч твій гострий;

Лож буде й кінь потужний у спасенні...

Жовковський

Короткий час, гукають тулумбаси,

А ти вірші псалтирні промовляєш...

Касильда

Пророчо я до тебе промовляю,

Пророчим, вищим голосом глаголю.

Знай, що над Гострим Каменем потугу

Ворожу ти подужаєш, да тільки

Від всемогущого, святого слова

Поляже, згине гідра стоголова.

Жовковський

Що се з тобою?!

Касильда

З-під меча устане,

З-під слова - ні!.. Поляже, згине,

І пастир стадо пастиме єдине...

Не супся, пане! Знай: уже готова

Людина, що Москву під нас нахилить...

Вона, знаряддє всемогуще слова,

Русь, Польщу і Москву з’єдинить!

Жовковський

Москва, людина, Польща... Годі, годі!

Нема про се в нас часу на поході.

Прощай!

Касильда

(заступивши дорогу)

Од Господа сиє і дивно

Воочію твоєю, любий пане!

Дак от же знамено тобі!

Жовковський

Касильдо,

Ти, жертво злюк безсовісних!

Касильда

(не слухаючи)

Настане

Трудна, кривава і страшна година.

Ти важитимешся з козацтвом лютим

І сумніватимешся щоминути,

Кому підклониться Русь-Україна,

А я, я нахилю вагу до тебе,-

Я!

Жовковський

Боже правий! Скільки в них потуги,

В цих єзуїтів!

Касильда

Тільки я наруги

І сорому не допущу до себе.

Я чудо сотворю над Мінотавром...

Тебе, коханого, вквітчаю лавром,

І - чистою зістануся, як мати

Предвічного сосуда благодати.

Жовковський

Замовкни! Стій, язику нечестивий!

Поєзуїчене, сліпе блюзнірство,

Під світоносним стягом благостивим

Гидке, поганське, темне безувірство!

В ім’я тієї церкви, що народи

З насильства і розбою рятувала,

Що світу благодатної свободи

Закони з просвіщеннєм дарувала.

Я проклинаю диявольські тенета,

Котрі Лойола виткав нам з науки

Великого Пророка з Назарета

На вічні розуму і серцю муки!..

Геть, божевільна! Я тебе не знаю,

Підмогу єзуїтську зневажаю!

Верстай свою погибельну дорогу:

Мій міч служити буде правди Богу.

Відопхнувши її, виходить з почтом. Касильда стоїть, заломивши руки. Увіходить Ignotus.

Ignotus

А що? Багацько твій заважив розум,

Не покорившись розума закону?

Багацько вдіяло дівоче серце

Без надиху слуги святого трону?

Ти зазирнула у вертеп козацький

І стало жаль тобі ніжного тіла...

Ти рятувати церкву, християнство

І разом женське єстество хотіла!

Не на землі жених твій, а на небі,

І він тебе хрестом своїм кривавим

Назнаменав, щоб гинула для світу:

То й гинь, о чадо неземної слави!

Ти млява серцем: бачу се. Я духа

Твого піддержу тайною новою:

Людина, що під нас Москву нахилить.

Се - мертвий і воскреснувший царевич.

Більш не питай. Дванадцять нас, прелатів,

На гостії у Римі присягнули,

Щоб тайни, скритої від супостатів,

Довіку оглашенні не почули.

Світ погибає, доню; ми рятуєм

Його від польських нововірців модних,

Від схизми Фотія-христопродавця¹¹⁸

І суємудрія наук свободних.

Ти серед нас - Марія Магдалина,

Наперсниця дванадцятьох єдина.

Касильда

Дак сталося ж, мій отче! Буду жити

Я Богові да церкві... Світові ж я мертва!

Ignotus

Хвала! Да совершиться ж трисвятая

Дівочої самопокори жертва!

Самопокори і самозречення,

Погорди тіла, а душі спасення...

Нехай народи християнські знають,

Чого в нас полька доказати зможе...

О! Да поможуть нам ті, що витають

На небесах, святе насліддє Боже!

Касильда схиляється йому до колін.

Завіса опускається.

СЦЕНА П’ЯТА

Ніч на Солониці.¹¹⁹ Навкруги маячать огнища.

На вишках двоє чатовників; другі чатовники лежать покотом долі.

Первий чатівник

Бердо!

Другий

Не спи твердо!

Чути з далекої чати: «Бердо! Не спи твердо!», а потім ще з дальшої й дальшої.

Первий

Солоне Поле... Солоно прийшлось тут

В окопах під гарматами стояти.

Не дав Струсь нам зголоджену голоту

В царя восточного прогодувати.

Другий

Бач, як до Польщі повернула доля:

Що поляки Русь Руссю побивають:

З перевертня Жовковського - героя

Ненаситного можновладства мають.

Первий

Ох, бурсо! Тяжко нам тебе згадати,

Що ти була нерідна наша мати,-

Що недоляшки нам тебе придбали

І за латину шкуру нам здирали.

А лучче б там було хаптурувати,

Де хаптурі ведуть і до владицтва,

Аніж тут хаптура за зраду взяти,

Ще гіршого ’д лядства, папства й єзуїтства!

Другий

Чи се ти з голоду, чи з перепою

Про бурсу й хаптурі якісь провадиш?

Шкода було мені втікать з тобою:

Нічого тут з гарматами не врадиш.

Переп’ятив нам Тарло шлях Муравський,

Одняв Струсь воду й пашу з чагарами.

Без хліба Севериня дух козацький

Покріплює самими горілками.

З усіх се штук мудріша в нього штука,

Бо гірка натщесерце вмерти мука!

Первий

Ні, брате! У мене спитай про муку,

Що гірша і з душею над розлуку.

Другий

О Господи!

Первий

Молись, молись за мене:

Страшне я вкоїв діло і мерзенне,

Про те й на сповіді б я не признався,

Що вкрила ніч, мовляв, козацька мати.

Да чую смерть близьку і се злякався

Без сповіді братерської сконати.

Другий

Не бійсь, кажи, мій любий побратиме!

Господь на суд обох нас разом прийме.

Первий

Учора вартував я в наказного,

І до його впускав ченця святого…

Другий

Догадуюсь: ченця або черницю...

О Господи, побий сю чарівницю,

Що гетьманів навіки порізнила

І в таборі усобицю зробила!

Первий

Поб’є він з нею й нас, мій побратиме...

Нехай же ніч капшук сей клятий прийме;

Зрадлива мачуха вона, не мати,

Що нас навчає красти да зраджати!

Достає з кишені капшук й хоче швиргонути.

Другий

Стій, брате! Дай мені хоч подивитись,

Чим підкупив тебе наш цар на зраду,

Щоб знав, про що обом братам явитись

На Божім суді... Говори всю правду!

Первий

На! Ось вони, червінці щирозлоті...

Дивись, і в темряві блищать прокляті.

Коли б душа да не була в турботі.

Було б за що обом нам погуляти.

Другий

Я зроду ще сього не бачив дива...

Кажи ж, чого така в душі турбота?

Первий

Того, що чата буде в нас фальшива:

Пропустимо в шляхетський табір чорта.

Другий

Черницю б то?

Первий

Еге!

Другий

Господь з тобою!

Чого ж лякатись тут? Нехай нахаба

Іде к дияволу!

Первий

Того, що баба,

З дияволом у змові, з’їла Трою.

Другий

Нам до троян і греків не рівнятись...

Да й що за гріх - черницю пропустити?

Первий

Ні, брате! Мусимо в тім озиратись

За що не звично золотом платити.

Споглянь, як небо від землі ’дділилось;

Мов шаблею кривавою відтято...

Боюсь, коли б вона ще й не спізнилась,

Та не прокинулась і сонна чата!

Другий

Не бійся: де сам чорт не постигає,

Туди, мовляли, бабу посилає...

А будуть свідки - золото засліпить

Їм очі, да й мовчатимуть: заціпить!

Первий

Ідуть, ідуть! Глянь, бовваніє двоє...

І по знаку вони мені обоє...

Малий чернець - се ляшка-чарівниця,

А огрядний - цар Наливай, жар-птиця.

Оце ж і є призначена година...

Будь прокляте життє козаче хиже!

Будь проклята козацька шарпанина!

Проклін усім, хто палить, коле, ріже!

Надходять двоє ченців. Високий, огрядний скидає з себе окриттє і об’являється Наливайком.

Наливайко

Геть, ледащице! Геть з очей козацьких!

Обоє ми тобою навтішались:

Іди ще до апостолів тих лядських,

Що в нашу Русь п’явками повпивались.

(Малий чернець зникає. Чатівники зіскакують із землі.)

Гей, козаки! Прокиньтесь, годі спати!

Спогляньте лиш: ген-ген під лядські шанці

Гетьман ваш, родич кревний панства-шляхти,

Туряє жінку і вночі, і вранці...

Не раз уже ченцем шерепа ходить

З листами від козацького гетьмана:

В перевдязі козак її проводить

До Струся, Тарла і до мосціпана.

Я рясу з каптуром схопив із нього,

Да втік, паливода хисткий, що робить

Від нас укритим зрадника старого

І нас ляхві на іграшку способить...

Ге! Ось він де!.. Га, зраднику паскудний!

Настав про тебе день собакосудний.

Убиває первого чатівника.

Увіходить Лобода з почтом під бунчуком.

Лобода

Безумний і нещасний Наливаю!

Твою завидливу я душу знаю,

І Колії та Палії твої звістили

Мене про все, що потай ви рядили.

Наливайко

(перебиває)

Не слухайте, що плеще зрадник п’яний!..

Він од Москви вам очі одвертає,

Обабивсь ляхівкою окаянний

І вас ляхві під ноги підгортає.

Гук чатівницької купи.

А, правда, правда! Ми давно се чуєм,

Що Лобода держить нас ув облозі.

Наливайко

Старому льолі марно ми фольгуєм;

Моя ж надія в праведному Бозі.

Давно б уже зо мною ви пробились

Крізь лядські шанці до царя благого,

Давно б ми поруч з москалями бились

Проти ляха, нашийника лихого!

Лобода

Коли се я держу тебе в облозі,

Дак бий на мене, злюко! Я стояти

Зумію на моїй правій дорозі

І смерті сміло в вічі зазирати.

Наливайко

О, ні! Козацького не подобає

Гетьмана Наливаєві стинати:

Нехай тебе військовий суд скарає.

Лобода

(кидає булаву, верже й бунчука на землю, вирвавши з рук у бунчужного, і печать, вирвавши в писаря)

Без булави, без бунчука й печаті,

Я не гетьман вам, покіль чорна рада

Волить судом верховним розібрати,

Яка в скаженого гультяйства правда.

Наливайко

(перебиває)

Гультяйство ми в недоляшка скажене,

Що хочемо піддатись москалеві,

Як думав і Косинський, пан спасенний,

А не попихачу магнатства - королеві.

Другий чатівник

Піймався на гарячому сей злюка вчинку,

Та й не гетьман уже, дак биймо

На нього боєм; а що він про жінку

Нам скаже; віри аніже не ймімо!

Гей, хто за мною? Хто не хоче гинуть

У вовківні, в окопах? Виступайте!

Гей, хто шанує матір Україну,

Мені в бою потужності додайте!

Лобода стоїть нерухомо; всі стоять нерухомо.

Наливайко

Ледача ледар! Не твоє тут право

На сиву голову лицарську бити,

Заслужував гетьманства він криваво

Ти ж, псе-єхидо, недостоїн жити.

(Убива його.)

Багацько вас таківських українців,

На працьовитій п’ятірні мізинців,

Що матір вихваляєте словами,

А честь її ганьбуєте ділами.-

Браташшє! Знайдете в обох червінці,

За те, щоб нас під панство нахилити

Та й стригти всіх, як ув отарі вівці,

А руську честь і славу погубити.

Чатівники кидаються до кишень. Гармати [б’ють] з панських шанців.

Лобода

Он хто погубить вас, бідах, без мене!

Се не гармати, се той голос трубний,

Що сонмище в завзятості скажене,

Востаннє зве на панський вирок судний.

Гармати з козацьких окопів.

Спускається завіса.

СЦЕНА ШОСТА

Варшава. Садок при єзуїтському кляшторі. Вид з гори на Віслу.

Увіходять Туркеня да Параска з кошиками.

Туркеня

Обидві потомились ми, сестрице,

Нема здоров’я: козаки забрали.

Віддишмо у кляшторному садочку:

Мов Божий рай, ксьондзи його вквітчали.

Параска

І справді, сестро, тут попи між людьми

Убогими й багатими раюють.

Кругом квітки та дерева пахущі,

І над панами ницаки панують.

Туркеня

Як нами вергає зрадлива доля!

З-під козаків та під панів метнула,

З біди в нову біду.

Параска

О ні, сестрице!

Се не біда! Дай, Боже, многі літа

Ясновельможному та пану Тарлу!

Вони сюди заслали нас премудро:

Тут люде нас, хто ми такі, не знають,

І всюди словом добрим покликають...

Туркеня

А правда! Я б до роду не вернулась:

У нас якісь жорсткі душею люде.

Робитиму, годитиму, то й добре

Мені на старість між ляхами буде.

Параска

А я одним гидую: що до пані

Червонопикий ксьондз без пана ходить...

Паскудний звичай... Я шепнула пану,

А він мені: to nic,¹²⁰ мовляв, не шкодить!..

Туркеня

В нас козаки, у них ксьондзи буяють,

І совість, і здоров’є заїдають.

Увіходить козак Бурлій на дерев’янці з кобзою.

Бурлій. Здорові були, землячки! А де ваша Мотря, що я на торгу з кошиком її не бачу?

Параска. Нездужає; лічать у Замойського шпиталі.

Бурлій. От знайшла де нездужати! Тут харчі добрі, робота не важка, ніхто не зневажає тебе. Я помолодшав тут. Одно горе, що проклятущі ляхи втяли ноги мало не до коліна.

Туркеня

Як же се так? За що ж се?

Бурлій. За те, що добре бивсь у Мартиричах. Хотів і собі скочити до козаків в полом’є, та бісова ляхва підстрелила, да втяла ноги й перекинула аж у Варшаву, щоб знали, на якого звіра, мовляли, полює жовнірство. Кулю вийнято з кістки, а ноги втято.

Туркеня. Так за се ж треба дякувати, а не проклинати!

Бурлій. Ляхам-ворогам дякувати?

Параска. А ти ж кажеш, що тут і харчі добрі, і ніхто не зневажає.

Бурлій. Ні, ні! Ще й гроші дають на пиво. Як заспіваю пісень козацьких, дак наскидають геть у шапку грошей. А як проложив їм пісню про царя Наливая, дак і до домівки закличе інший між гості - не то що. Сю вельми вподобали і базарні люде, і самі таки пани. Ось вона: я й вам її заспіваю:

Добривечір тобі.

Зелена дуброво!

Переночуй хоч ніченьку

Мене молодого.

Не переночую,

Бо славоньку чую

Та на твою, козаченьку,

Голову буйную.

Добрий вечір тобі,

Зелений байраче!

Переховай хоч до зорі

Серденько козаче.

Не переховаю.

Бо славоньку маю

Та на твою голівоньку,

Царю Наливаю.

Крикне ж Наливайко

Від гаю до гаю:

Налітайте, воріженьки,

Сам вас накликаю,

Сам вас накликаю,

Щиро привітаю,

Необачні голівоньки

З пліч вам поздиймаю.

Сю тяжко вподобали. А все-таки ляхи ляхами. Сказано, прокляті кателики! Як таки замурувати козацького батька Криштофа Косинського живцем у цегляний стовп!.. А царя Наливая, дак сього хочуть спалити в мідяному бику.

Туркеня. Дак сьому таки правда, що пан Жовковський да пан Тарло подужали козаків? Я думала, що їх і пекельна сила не одоліє!

Бурлій. От тобі й на! А ви ж чого на сю вишку, як на сідало кури, змостились? Таж оце зараз вестимуть царя Наливая в кайданах.

Параска. Чи справді? Того ж то люде он біжать купами до Вісли.

Туркеня. Боже мій єдиний! Боже мій праведний!

Бурлій. Розпитував я скрізь про того мідяного вола,¹²¹ де він є, де палитимуть Севериню; дак ніхто не знає, а притьмом палитимуть. Про се й ксьондзи торохтять, не то що. Ну, та я й, не бачивши, проложив уже пісню про мідяного вола. Не подужати б ляхам на Солоному Полі козацтва, да втерлась між нього якась чарівниця. Вона ж то й зробила так, що Лободу вбив Наливайко в таборній усобиці, а Наливайком козаки з облоги визволились. Да не честь і не подоба таке панам ляхам робити, щоб, узявши Севериню з рук у руки живцем, зненацька на козацтво бити, на те саме козацтво, що вже окупилось. Нехай мідяний воляка реве про панську славу, моя душа ширше ревтиме про козацьку помсту.

Чути дзвони, стріляннє, жоломійки, тулумбаси.

Туркеня. Ведуть, ведуть!

Параска. Де ж він? Которий?

Бурлій. Ото він, що в кармазині з двома стравусовими лірами на шлику. Дивітесь он туди, де бунчук з корогвою повіває. Бачте? Біла корогов з червоним крестом. І булаву в руці держить. Булаву! Коли б ту шаблюку, що прозвано «важкою»! Він би дав панам і в Варшаві чосу! Спогляньте, скільки несуть іззаду козацьких прапорів-прикмет?! Де ж то їх пан Жовковський позатикає? Князь Василь позатикав прапори Косинського у святого Станіслава на Скальці аж у Кракові, а Жовковський, мабуть, отут, у єзуїтів. Обидва вони перевертні. Бодай їх кодло не діждало панувати! Се наш Севериня в цісаря таку корогов хрещату заслужив. От тепер дивітесь! Що за людина чепурна, красна! Навдивовижу світові такого козака создав Господь! Уже правда, що цар Наливай!.. І оце пекельники ляхи спалять його живцем!

Параска. А се ж яких іще двох ведуть позаду? В кармазині та в блаватасі?

Туркеня. Хіба не впізнаєш?

Параска. Невже вони?

Туркеня

Вони! Коли б і їх живцем спалили!

Урізались мені навіки в серце,

В Турещині ба й потурнак запеклий

Мені таким безбожним не здається.

Параска. Тепер, сеструню, гріх про них таке казати. Як стратять їх ляхи, дак всі гріхи їм відпустяться. Так і Зизан¹²² казав з польової казальниці про лядських стратенців, як, було, слухали ми його, повибігавши в поле, як уже позапечатувано в нас церкви.

Бурлій. Аж он їде сивим конем і той, що звоював царя Наливая. Я бачив його образ у Мартиричах, як перев’язувано мені ногу. Хороший пан! Інший, як от князі Вишневецькі та Корецькі, зараз би тебе на шибеницю, а він спитав: «Лейстровий чи охочий»? - «Лейстровий, мосціпане».- «Біляк чи отаман»? - «З отамання, милостивий добродію».- «Не годилось би,- рече,- лицареві до гультяйства встрявати. Бережно його везіте»,- наказує. Хороший пан.

За сценою:

«Wiwat, wiwat jasnowielmozny Panie!

Wiwat, Koronny Hetmanie!»¹²³

Мимо садка ведуть Наливайка. Людський тиск.

Голос із купи:

«Wiwat, wiwat Caru Nalywaju!»¹²⁴

Наливайко

Я справді цар і буду царювати

Аж поти в Польщі, Русі і Україні,

Поки всі панські замки і палати

Побачать люде в попелі й руїні!

Голос із купи. Тебе, бідахо, спалять живцем у мідяному волі і попіл твій по вітру розвіють! Як же ти царюватимеш?

Наливайко

Самим ім’ям моїм,- його не спалять

І з попелом по вітру не розвіють.

Його ще ненароджені возхвалять

І помсту в тисячах сердець посіють!

Спускається завіса. Крізь тулумбаси чути зловіщий музичний плач.

Увіходить Кустош, за ним панський пахолок.

Кустош (до трьох по сей бік завіси). Чого се ви сюди поналазили? Precz!¹²⁵ (Проганяє палицею.) Гм, гм!.. Се пахоля розносить по Варшаві слова гетьманські,- tajemniczy pacholek,¹²⁶ мовляли... Ох-ох!.. Чудні настали часи. Найпотужніший між панами великий коронний гетьман Замойський не звіряє свого слова паперові, а коли що, відмовиться пахольським недорозумом... Не жди, пахолку, пана кардинала. Сьогодні нема його й про самого примаса.

Пахолок. І не велено ждати, пане Кустошу. Велено тільки на його листове питаннє відказати одно слово: «Ні-ко-ли». От і все моє посельство.

Виходить.

Кустош. Отакі настали часи, отакі звичаї!.. Гм, гм! Гетьмани цураються кардинала з його пленіпотенціями. Не застане дома ніколи: справляй велику місію publice...¹²⁷ Дивен мені й сам кардинал. Да про те мене в Римі наречено Sepalcrum,¹²⁸ щоб я сповняв до йоти, що повелить Іgnotus.¹²⁹ У мене кардиналові таке ім’я, а у кого - інше... Несповідомі судьби Господні: схизматицький царевич на лоні у Braciszków Iezusa!¹³⁰ Як уся Острожчина перейде в католицькі руки через князя Януша, що хрестив і пестив славний наш Скарга, так перейде в наші руки й Московське царство. Якими б дорогами не дійшлось, аби сталось! Усе гріховне мира сього робиться в Бозі праведним, і нечисте мира сього претворяється в чисте, і злотворне і нечестиве мира сього являється спасенним, коли підпомагає спасенному задумові.

Увіходить Ignotus яко кардинал.

Ignotus

Оддав єси ключа?

Кустош

Оддав.

Ignotus

Всі входи,

Мов у Господньому раю, хранити,

І хто б не допевнявсь мене побачить,

Хоч би й король сам, те ж чинити.

(Низько вклонившись, Кустош одходить.)

Царевич Дмитрій... О потужне слово!

Хто первий вимовив, достоїн сану

Не кардинала - ні, отця святого...

І буду ним. Як розділив козацтво,

Так розділю на ся й Москву невірну!

Рукою Дмитрія мого - Бориса¹³¹

Зведу з престола, і на всю вселенну

Простру сапог мій, мов на Ідумею.

У мене він в руках, судьби знаряддє...

Я показав його моїй коханій,

Моїй великій, дивній героїні,

Що вирятувала нас на Україні.

Доволі з неї... Тайна піводкрита

Чарує більш усього женську душу.

А суть моєї видумки святої

У серці глибоко ховати мушу...

Іде!.. Земля під нею раєм дише.

Се перло женщини, цвіт католицтва,

Відрада церкви у її тісноті

І торжество святого єзуїтства!

Увіходить з бокових дверець Касильда, пишно зряджена.

Тепер нехай вона мене цілує

Коханих уст солодким цілуваннєм.

І над вино любов твоя солодша,

І над всі пахощі - твоє диханнє.

Ім’я ж твоє, моя кохана, ллється.

Мов та олива, чиста, благовонна.

(Хоче її поцілувати; вона відступає.)

Що ж се, немов квітки роса вечірня,

Рум’янець твій німії сльози кроплять?

Як вельми я люблю тебе, мій раю,

За мене говорили бриліянти.

Вони, мов зорі, на тобі сіяють,

Від серця ’д серцю стиха промовляють;

Чи, може, мало ще тобі окраси,

Що ти з очей блискучий жемчуг рониш?

Касильда

Мій духу жизні, ангеле спасення!

Твого я ціловання не достойна!

Ignotus

Ти, що престол апостольський підперла!

Ти, що врата пекельні зруйнувала?..

Як буду я намісником Христовим,

Дак ще в живих тебе канонізую;

Тепер же, в радощах неізреченних.

Тебе, красо красот землі, цілую!..

Касильда

О святосте моя! О світе церкви!

Не доторкайся до мутної чаші:

Два лобурі, криваві людожери,

Один за ’дним сю чашу осквернили.

Ignotus

Ти, чесне перло чистих дів, без страху

Зійшла в страшний вертеп гидкої схизми,

Підвалину її міцну струснула,

Верхи аж до землі нагнула;

Вворужила єси на брата брата,

Зробила з дикого героя - ката;

Царя сіпак в кайдани закувала,

І лаврами Жовковського ввінчала;

В порабощенні ти була цариця,

І в воскресенні - чиста голубиця.

Касильда

Ні! Чую серцем у собі гидоту...

Не доторкайся, святосте, до мене!

Ignotus

(узявши її за руки)

Поцілувавши ці уста чудовні,

Обнявши пишну лебедину шию,

Я святостю моєю з тебе нечисть,

Моя кохана, мов уссопом, змию.

(Цілуються.)

Чи знаєш, сестро, хто тобі в дорозі

Служив за пана при служонцих паннах?

Той мертвий і воскреснувший царевич,

Що під святий престол Москву нахилить!

Касильда

О небо!

Ignotus

Не випитуй більше, сестро!

Я клявсь... Не хутко ти його побачиш,

А тільки чутимеш непевну чутку...

То Божий грім густиме над Борисом.

Касильда

Свята минута!.. Що я серцем чую?

Ignotus

Ти чуєш Бога на землі, кохана.

Його потуга світ увесь, обійме,

Поганство й схизму сокрупшть навіки!..

Тепер ти чиста, сестро-голубицє,

І з церквою зіллєшся воєдино!

Касильда

(закривши руками вид)

О святосте моя! Боюся...

Ignotus

Знаю:

Нечистого зачаття ти боїшся...

Ось трунок проти нього. Ми, каплани,

Себе не раз сим трунком визволяли.

На! Пий і знай: зарідок схизматицький

Не вдержиться в утробі католицькій.

(Охрестившись, вона п’є.)

Ввійду ж тепер, моя кохана сестро,

В твій вертоград, розкошами багатий,

Моєї мирри назбираю вволю,

Моїми пахощами любо вп’юся,

В земнім раю, божественна, з тобою,

Немов на небесах, возвеселюся!

Обнімаються і входять у палац.

Завіса спускається. Вакхічна музика.

Кінець драмі.

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Вичитування тексту: Дмитро Грабко

Куліш П.О.

ЦАР НАЛИВАЙ

133

Друкований текст для вичитування взято з:

Куліш П.О. Твори в 2 т. Том 2: Поеми. Драматичні твори.

Київ, «Наукова думка», 1994.

Серія «Бібліотека української літератури»

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Вичитування тексту: Дмитро Грабко

© Форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2024

© Електронна бібліотека

класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2024

¹ - Оришевський Ян (?-1605) - запорозький ватажок, прибічник політичного союзу з Польщею. Представляв козаків на конвокаційному сеймі в 1581 р. (тобто сеймі, який скликався в період по смерті короля до вибору нового).

² - Хмелецький Стефан (?-1630) - київський воєвода. Походив з бідної шляхетської сім’ї. Відзначався великою військовою відвагою. Зокрема, вславився при осаді Смоленська Сигізмундом III, а також перемогами над татарами.

³ - Куліш має на увазі відомі спроби Польщі захопити Москву і поставити на престолі свого ставленика (Лжедмитріїв) на початку XVII ст. При цьому акцентується на особливій ролі у цьому ордену єзуїтів.

⁴ - Редедя, за літописними відомостями, богатир, князь касозький (касоги - теперішні черкеси, назва адигів у літописах). Князь Мстислав тмутараканський, син Володимира, завоював країну Редеді, а його самого убив у поєдинку.

⁵ - Йдеться про Йоахіма Бєльського (бл. 1550-1599) - сина відомого польського літописця Мартина Бєльського (1495-1575), автора «Хроніки польської». Куліш називає Оришевського дядьком «польского летописца Бельского» (Кулиш П. А. История воссоединения Руси: В 3 т.- т. 1.- с. 70). Рід Більських мав герб Правдичів.

⁶ - Торки (огузи, гузи, узи) - кочові тюркомовні племена, які становили частину огузів, що в другій половині X ст. переселилися з Приаралля в степи Південної Русі. Частина торків послов’янилася. Вперше знаходимо в Іпатіївському літописі під 985 р. як союзників князя Володимира Святославовича в боротьбі проти булгар.

⁷ - Берендії (берендеї) - кочові тюркські племена. Згадуються з кінця XI ст. до кінця XII ст. як частина племені чорних клобуків. Очевидно, берендеї виділились із огузів. На початку XII ст. берендеї оселилися поблизу Києва і Переяслава, особливо в районі Поросся.

⁸ - Чорні клобуки - давньоруська назва міжплемінного об’єднання, яке склалося близько середини XII ст. із залишків тюркських кочових племен: печенігів, торків, берендеїв та ін. Згодом частина чорних клобуків осіла на землях біля Росі і Дніпра.

⁹ - Мається на увазі територія навколо міста Радома, розташованого при р. Молочній і Радомці (притоках Вісли) в Польщі. Саме місто вперше згадується в XII ст.

¹⁰ - Йдеться про битву повсталих загонів під проводом К. Косинського із урядовими військами наприкінці січня 1593 р. під м. П’яткою (тепер поблизу м. Чуднова на Житомирщині).

¹¹ - Дотеп, девіз (італ.).- Ред.

¹² - Прометей - у давньогрецькій міфології - віщий і добрий син титана Янета й німфи Клімени. Допоміг Зевсові подолати титанів. Під час суперечки про зменшення жертв богам став на бік людей, поділивши забитого бика на дві частини - одна склала м’ясо, друга - самі кістки із шматком жиру. Зевс, уведений в оману, вибрав купу з кістками. За це він відібрав у людей вогонь, однак Прометей викрав його і приніс людям у тростинці. Тоді Зевс звелів прикувати Прометея до скелі на Кавказі і пробити йому груди. Щоранку орел дзьобав печінку Прометеєві, яка за ніч відростала. Згодом Геракл (за згодою Зевса) убив орла і визволив Прометея.

¹³ - Мається на увазі Стефан Баторій (1533-1586) - польський король з 1576 р. Багато зробив для зміцнення королівської влади. Під час Лівонської війни 1558-1583 рр. польське військо в 1579-1582 рр. вело війну проти Росії.

¹⁴ - Куліш натякає на дволикість політики Костянтина (Василя) Острозького стосовно козаків в останній чверті XVI ст. Саме з договором Острозького і хана пов’язує Куліш виступи козаків у 1592 р.

¹⁵ - Підкова і Зборовський були покарані королем за незаконні (з погляду відповідних договорів і законів Польщі) військові і політичні дії. Підкова Іван (?-1578) - молдавський господар у 1577-1578 рр., страчений у Львові в 1578 р. за вимогою турецького султана; Зборовський Самко (Самуель; ?-1584) - польський політичний діяч. Під час Лівонської війни 1558-1583 рр. їздив на Запорозьку Січ з дипломатичною місією від польського короля С. Баторія, який сподівався залучитися підтримкою запорожців. Залишив опис о. Томашівка, організації запорозького війська. Згодом був страчений.

¹⁶ - Куліш, очевидно, має на увазі універсал короля Баторія до українських старост з приводу нападів козаків на татар під проводом козацьких ватажків Шаха і Арковського в 70-х роках XVI ст., що було порушенням відповідного договору. Куліш називає Шаха гетьманом, який «возвел Подкову (Івана.- В. І.) на господарство (в 1577 р.- В. І.)» (Кулиш П. А. История воссоединения Руси: В 3 т.- т. 1.- с. 102-103).

¹⁷ - Перемишль - східнослов’янська назва польського міста Пшемисль, розташованого на р. Сан (Польша). Засноване в X ст. З XII ст. входило до Галицько-Волинського князівства. З 1340 р. у складі Польщі.

¹⁸ - Польський король Стефан Баторій у 1586 р. несподівано важко захворів і помер у Гродно напередодні війни з Туреччиною.

¹⁹ - Тепер місто Миколаївської області. Спочатку була фортеця Дишів. У 1492 р. засновано фортецю Кара-Кермен (Чорна фортеця), яку згодом захопили турки й перейменували на Очаків. Козаки здійснювали численні походи на Очаків, зокрема в 1523 р. під проводом О. Дашковича.

²⁰ - Козлов (Гезлев) - колишня назва м. Євпаторії. Куліш пише, що «козаки разорили и разграбили невольничий рынок Козлов в Крыму...» (Кулиш П. А. История воссоединения Руси: В 3 т.- т. 2.- с. 5).

²¹ - Джурджев, Білогородське славне торговище...- Містечко коло Білгорода (тепер Білгорода-Дністровського Одеської області). В «Истории воссоединения Руси» так охарактеризовано цей епізод: «Григорий Лобода [...] вывел трехтысячный козацкий рой из Сечи к берегам Днестра. Там, невдалеке от Белгорода, находился город Юргев, иначе Джурджево, важнейший складочный пункт поднестрянской торговли. Лобода приспел к самой ярмарке в этот город, забрал все, что ему понадобилось, а город сжег до остатка» (т. 2.- с. 85).

²² - Куліш в історичних працях писав, що козаки мали підозру до Наливайка, який, за їх даними, воював проти Косинського. Наливайко сам прийшов до козаків і виправдався перед ними.

²³ - Пропойськ - колишня (до 1945 р.) назва міста Славгорода Могильовської області (Білорусь), розташованого на р. Сож. Пропойськ часто піддавався розоренням. У 1511 р. дістав королівську грамоту, містом керували старости.

²⁴ - Старовинна назва замку і міста Бендери, яке часто зустрічається в документах і народних піснях. За даними Куліша, в останній чверті XVI ст. були повідомлення про спалення козаками «Тягини, Белгорода и других пограничных турецких городов и сел» (Кулиш П. А. История воссоединения Руси: В 3 т.- т. 2.- с. 5).

²⁵ - Еол - повелитель вітрів, володар острова Еолія, оточеного мідними стінами й високими скелями.

²⁶ - Наливайко під час походу у Молдавію «потерял полторы тысячи соучастников набега и вернулся в Брацлав, преследуемый голодом» (Кулиш П. А. Отпадение Малороссии от Польши: В 3 т.- т. 1.- с. 70).

²⁷ - Жигимонт Пещений - Йдеться про Сигізмунда II Августа (1520-1572) - польського короля з 1530 р.

²⁸ - Мається на увазі Дем’ян Наливайко (?-1627) - український церковний діяч, письменник, брат С. Наливайка. Брав участь у повстанні С. Наливайка. Згодом був священиком в Острозі, виступав проти католицизму та унії.

²⁹ - громадські організації православних міщан на Україні і Білорусії в кінці XVI-XVII ст. Організовували і утримували братські школи. Крім зазначених діяли Київське, Луцьке, Городоцьке та інші братства.

³⁰ - Йдеться про Острозьку друкарню, засновану в 1578 р. І. Федоровим при Острозькій школі (академії) на кошти К.-В. Острозького. У друкарні побачили світ ряд полемічних богословських книг на захист православ’я. Існувала до 1612 р.

³¹ - Гомеричні - тобто незвичайні за силою і звучанням.

³² - Очевидно, йдеться про Яна Замойського (1541-1605) - великого гетьмана, видатного польського державного діяча. Ім’я Замойського тісно пов’язане із діяльністю короля Баторія, якого він був близьким радником. Мав багато ворогів, найбільш ненавиділи його Зборовські. Активно підтримував католицизм і особливо єзуїтів.

³³ - Віттемберг (Віттенберг, Лютерштадт) - місто в Саксонії, розташоване на р. Ельбі (Німеччина). Відоме з 1180 р. З 1502 р. почав діяти університет.

³⁴ - Вільгельм Мовчазний - тобто Вільгельм I Оранський Мовчазний (1533-1584) - діяч Нідерландської буржуазної революції 1566-1609 рр. Очолюючи опозицію нідерландської знаті іспанському режимові, у 1568 і 1572 рр. організував з Німеччини походи проти іспанців. У 1572 р. перейшов на бік революції, став намісником північних провінцій. Убитий іспанським агентом.

³⁵ - Куліш має на увазі виправдний лист до короля Сигізмунда III (1566-1632), в якому Наливайко пише, що він спалив замок Калиновського і розорив містечко Гусятин через наруги Калиновського над його сім’єю (див.: Кулиш П. А. Отпадение Малороссии от Польши: В 3 т.- т. 1.- с. 76).

³⁶ - Гусятин - тепер селище міського типу Тернопільської області, розташоване на р. Збруч. Відоме з 1559 р.

³⁷ - Терлецький Кирило Семенович (?-1607) - український церковний діяч. З 1572 р.- єпископ пінський і турівський; з 1585 р.- луцький і острозький. В 1595 р. разом з І. Потієм побував у Римі, де мав розмову із папою Климентієм VIII про об’єднання православної і католицької церкви, що було проголошено в 1596 р. на Брестському церковному соборі.

³⁸ - Бар - тепер місто у Вінницькій області, розташоване на р. Рів. Відоме з 1425 р. Наприкінці 1594 р. козаки зайняли Бар.

³⁹ - Вінниця - місто на р. Південний Буг. Вперше згадується у літописах під 1363 р. як литовська фортеця. Після Люблінської унії 1569 р. перебувала у складі Польщі В 1640 р. дістала магдебурзьке право.

⁴⁰ - Немирів - тепер селище міського типу Вінницької області; відоме з кінця XIV ст.

⁴¹ - Поляками звались тоді одвічні ляхи, а ляхами - руські перевертні, прозеліти польщизни, католицтва і всякого нововірства: лютерщини, кальвінства, анабаптизму, соцініанства, євангелізму, аріянства.

⁴² - П. Куліш писав: «В хуторе Шершнях жила вдова, какая-то пани Оборская, которой покойный муж отличался в царствование Стефана Батория воинскими подвигами и, по королевской милости, был обеспечен значительным вознаграждением. В скромном, но поставленном на панскую ногу доме вдовы Оборской процветала ее воспитанница и родственница, девица замечательной красоты. Когда соседняя шляхта, испугавшись козацкого хозяйничания в крае, разъехалась в разные стороны, пани Оборская, взросшая на кресах и привыкшая к бурям украинской жизни, осталась героически в своем хуторе» (Кулиш П. А. Отпадение Малороссии от Польши: В 3 т.- т. 1,- с. 73).

⁴³ - Йдеться про С. Жолкевського (1547-1620), який з 1588 до 1613 р. був коронним польним гетьманом.

⁴⁴ - Хто там? (нім.).- Ред.

⁴⁵ - Честі (польськ.).- Ред.

⁴⁶ - Лобода Григорій (?-1596) - гетьман повстанського війська, один із керівників повстання С. Наливайка 1594-1596 рр. Був убитий козаками, які запідозрили його у зв’язках з поляками.

⁴⁷ - Огончики, Моджевські, Паці… - Йдеться про тогочасних польських магнатів, які покидали (згідно з Люблінською унією) свої володіння в Польщі з тим, щоб освоювати землі на Україні.

⁴⁸ - Чорторийські - литовсько-білоруський, згодом полонізований князівський рід. Мали великі володіння на Волині і в Галичині.

⁴⁹ - Заславські - українські магнати, родове відгалуження Острозьких. Припинили своє існування в 1673 р., вся їх спадщина перейшла до Любомирських.

⁵⁰ - Соломерецькі - князівський рід, який припинився в 1641 р. зі смертю князя Яна-Владислава. В означений історичний час діяв князь Микола-Лев Соломерецький (помер в 1626 р.), який був каштеляном смоленським.

⁵¹ - Йдеться про польський королівський рід П’ястів, який припинив своє існування в 1399 р. після смерті Ядвіги, але інші лінії цього роду існували до XVIII ст. Від П’ястів беруть своє походження багато знатних родин у Польщі. Були князями польськими в 960-1025 рр., королями в 1025-1079 рр. з перервами і в 1295-1370 рр. Найвідоміші з них: Болеслав II Сміливий (1039-1081), Болеслав III Кривоустий (1085-1138), Казимир III Великий (1310-1370).

⁵² - Місцевість понад р. Прутом. Згадується у народних піснях і думах (див., зокрема, «Думу про Івася Вдовиченка», один із численних варіантів «Думи про козака Голоту» тощо).

⁵³ - Мається на увазі Лівонська війна 1558-1583 рр., у якій війська Стефана Баторія воювали проти війська царя Івана IV Васильовича.

⁵⁴ - Воєводами гурними (górne) величали воєвод коронних.

⁵⁵ - Бога Марс - первісно італьський бог родючості, рослинності й дикої природи, пізніше ототожнений із грецьким богом Аресом. Йдеться про Марса саме як бога війни. Римляни його вважали батьком Ромула і Рема, легендарних засновників Риму.

⁵⁶ - Йдеться про війну коаліції ахейських царів на чолі з Агамемноном проти Трої протягом 1280-1270 рр. до н. е. (за Геродотом) або 1194-1184 рр. до н. е. (за Ератосфеном). Протягом десяти років греки тримали Трою в облозі і здобули її завдяки хитрощам Одіссея.

⁵⁷ - Нант - місто неподалік від Біскайської затоки на заході Франції. У працях Куліша та інших джерелах не виявлено будь-яких певних свідчень про батька С. Хмелецького.

⁵⁸ - Січ - мати, а Великий Луг - батько. Се пословиця. Маємо й пісню:

Ой Січ - мати, ой Січ - мати,

А Великий Луг - батько.

⁵⁹ - У всякому весіллі - молодий князь і молода княгиня: вічний спомин про князів і княгинь староруських. Тепер як староруські князі постали новоруськими царями, вони становляться на рушнику, чи «підходять» під царський вінець. Є лайка дівоцька: «Щоб ти під царський вінець не підійшла»!

⁶⁰ - Сопіги (Сапеги) - боярсько-магнатський рід Великого князівства Литовського, згодом Речі Посполитої, Російської імперії та Австрії. В даний історичний час діяв Лев Іванович Сапега (1557-1633) - великий литовський канцлер з 1589 р.

⁶¹ - Йдеться про те, що К. Острозький віддав свого сина Януіпа (1554-1620), згодом активного учасника описуваних подій, у навчання до відомого релігійного діяча Петра Скарги (Павенського; 1536-1612). Будучи надвірним проповідником Сигізмунда III з 1588 р., скарга активно сприяв поширенню католицизму. Був одним із активних ініціаторів Брестської унії 1596 р.

⁶² - Київські князі (друга половина IX ст.), які за літописною версією були дружинниками Рюрика (є думка, що вони були нащадками Кия). Близько 860 р. очолили руське військо під час першого походу на Константинополь. За літописом близько 882 р. Аскольд і Дір були вбиті за наказом Олега.

⁶³ - Брехня (польськ.).- Ред.

⁶⁴ - Йдеться про місто на півдні Польщі, розташоване на р. Варта. У костьолі зберігається відома ікона «Ченстоховська Богоматір», датована XIV ст.

⁶⁵ - Семигород - тобто Трансільванія - історична область у Північній Румунії. У I ст. утворилася дакійська держава, яку згодом підкорив Рим. У VI-VII ст. тут осіли слов’яни, а з кінця X ст. романізовані влахи (валахи або волохи) і частина угорських племен. У X-XI ст. Трансільванія була приєднана до Угорського королівства. В XIV ст. там утворились князівства Валахія і Молдова, які в XVI ст. потрапили у залежність до Османської імперії.

⁶⁶ - Радивиловщина - володіння князів Радзивіллів на Волині.

⁶⁷ - Могильов - місто в Білорусії на р. Дніпрі. Відоме з 1267 р. Наливайко узяв Могильов штурмом, і козаки «насекли много народу» (Кулиш П. А. История воссоединения Руси: В 3 т.- т. 2.- с. 109). В іншій праці Куліш цитує «Боркулабовську хроніку»: «Лета Божого нарожденья 1595, месяца ноября 30 дня, в понеделок, за тиждень перед Святим Николою, [пришел] Севериня Наливайко. При нем было козаков 2000, дел [пушек] 14, гаковниц [...]. Место славное Могилев, место побожное, домы, храмы, острог, выжгли: домов всех яко 500, а храмов з великими скарбами 400. Мещан, бояр, людей учтивых, так мужей, яко и жен, детей малых побили, порубили, попоганили; скарбов тож незличеных побрали» (Кулиш П. А. Отпадение Малороссии от Польши: В 3 т.- т. 1.- с. 77).

⁶⁸ - Слуцький (Слуцьк) - місто в Мінській області (Білорусія), засноване в 1116 р. Під час свого походу Наливайко зайняв Слуцьк, де захопив багато воєнної здобичі. Куліш пише, що він напав на Слуцьк тільки через те, що міщани не вислали йому данину.

⁶⁹ - Копиль - селище міського типу, тепер в Мінській області. Із міста Слуцька, як зазначає очевидець подій Федір Євлашевський, Наливайко послав загін козаків під місто Копиль.

⁷⁰ - Річиця - місто, тепер Гомельської області (Білорусія), розташоване на р. Дніпрі.

⁷¹ - Старий Костянтинів (Старокостянтинів) - місто, тепер Хмельницької області, розташоване поблизу впадіння р. Ікопоть в Случ. Засноване в XVI ст. Збереглися залишки замку князів Острозьких (1571). У цей час Наливайко «держал наготове свое сбродное войско в окрестностях Старого Константинова и Острополя...» (Кулиш П. А. Отпадение Малороссии от Польши: В 3 т.- т. 1.- с. 90).

⁷² - П. Куліш в «Истории воссоединения Руси» так пише про ймовірні напади Наливайка на володіння К. Терлецького: «В Луцке, как говорят, досталось от Наливайка всего больше приверженцам и слугам епископа Кирилла, а в Пинске захватил он ризницу этого отступника и добыл будто бы важные пергаментные документы с подписями духовных и светских лиц, согласных на унию. Указывают еще и на то, что Наливайко ограбил имение брата епископа Кирилла Терлецкого» (Кулиш П. А. История воссоединения Руси.- т. 2.- с. 110).

⁷³ - Йдеться про снятинського старосту Миколу Язловецького (бл. 1550-1594), який організував похід «в Крым Лободу и Наливайко вместе с так называемым грошовым людом (нанятым за деньги)» (Кулиш П. А. История воссоединения Руси: В 3 т.- т. 2.- с. 90). Для організації походу Язловецький витратив усі свої кошти, але в останній момент похід розладнався.

⁷⁴ - Куліш пише (посилаючись на польського літописця Й. Більського) про якогось пана Бойвида як командуючого військами гетьмана литовського К. Радзивілла під час переслідування С. Наливайка перед його походом на Волинь.

⁷⁵ - Рогоза Михайло (?-1599) - київський митрополит, один із активних організаторів Брестського собору 1596 р. Колій вважає, що Рогоза, Терлецький і Потій прийняли унію виключно із корисливих мотивів, що не може бути визнано історично справедливим.

⁷⁶ - Луцьк - місто на р. Стирі, відоме з 1085 р. Наливайко зайняв Луцьк, вернувшись із походу в Угорщину. Очевидець цих подій Федір Євлашевський пише, що жителі Луцька зустріли Наливайка подарунком в кілька тисяч злотих, однак це не врятувало місто від розорення: «Он прошелся с козаками по ярмарке, по караимским рядам, по костелам и ограничился контрибуциею со всех сословий» (Кулиш П. А. История воссоединения Руси: В 3 т.- т. 2.- с. 107).

⁷⁷ - Йдеться про похід козаків під керівництвом К. Косинського із Запорозької Січі на початку 1593 р., коли повсталі дійшли до міст Острополя (тепер Хмельницької області) і П’ятки (тепер село Житомирської області).

⁷⁸ - Нове Місто - частина м. Острога. Наливайко кілька разів захоплював місто.

⁷⁹ - Замойські - польський графський рід відомий з XV ст. Особливо вславився Ян Замойський (1541-1605). Рід був внесений до родословної книги дворян царства Польського.

⁸⁰ - В цитованій праці «История воссоединения Руси» Куліш так описує цей епізод: «Козаки под предводительством двух сотников Марка Дурного и Татаринца были посланы Наливайком в имение князя Радзивилла, Мартиричи, для того, чтобы разорить его и сжечь село, да помешала им это сделать горилка, которой целую бочку нашли они у арендатора. Во время попойки ударили на них коронные и панские жолнеры» (т. 2.- с. 124).

⁸¹ - Під тиском військ С. Жолкевського Наливайко швидко відійшов до Пикова (тепер на межі Хмельницької, Житомирської і Вінницької областей). Потім козаки перейшли річку Сині Води і укрилися в Дикому Полі.

⁸² - Після походу в Молдавію Наливайко знайшов відпочинок у Брацлавського війта шляхтича Тиковича, який за допомогу повсталим згодом був страчений за наказом короля.

⁸³ - Ти в моїх руках, царю Наливаю! (польськ.).- Ред.

⁸⁴ - Зраднику вітчизни (польськ.).- Ред.

⁸⁵ - До яких же пір (лат.).- Ред.

⁸⁶ - Гібралтар - територія на півдні Піренейського півострова на узбережжі Гібралтарської протоки, яка сполучає Середземне море з Атлантичним океаном.

⁸⁷ - Катіліна Луцій Сергій (бл. 108-62 до н. е.) - римський політичний діяч. У 66 і 63 рр. до н. е. організовував змови з метою захоплення влади. Був викритий Ціцероном.

⁸⁸ - Іоан із Вишні - відомий письменник-полеміст Іван Вишенський (1545 або 1550 - після 1620). У своїх посланнях з гори Афон виступав проти Брестської унії 1596 р.

⁸⁹ - Шведом звано короля польського Жигимонта III.

⁹⁰ - Аарон - старший брат Мойсея, його сподвижник у визволенні євреїв з єгипетської неволі. Був першим первосвящеником в євреїв, власне речником, бо Мойсей був «тяжкоустий та тяжкоязикий» (Вихід, 4, 10). Помер в Аравійській пустині на 40 році по виході з Єгипту.

⁹¹ - Володимир Мономах (1053-1125) - великий князь київський з 1113 р. Син Всеволода Ярославовича і дочки візантійського імператора Константина Мономаха. Організував походи проти половців. Автор уміщеного в Лаврентіївському літописі «Повчання» своїм дітям, «Статуту Володимира Мономаха».

⁹² - Князі Острозькі вели свій рід від Рюриковича Ізяслава, що замучив князя Всеслава в підземному «порубі».

⁹³ - Йдеться про російського царя з 1584 р. Федора Івановича (1557-1598). Син Івана IV Васильовича. Країною фактично правив Борис Годунов.

⁹⁴ - Так його й титуловано в сучасних письменах.

⁹⁵ - Rzecz pospolita miejska, так величали себе тоді наші городи, як і козацтво звало себе річчю посполитою козацькою.

⁹⁶ - Rzecz pospolita miejska. так величали себе муніципії, здобувши в короля магдебурзьке, чи, як самі писали, майтборське право.

⁹⁷ - Люблінська унія - угода про об’єднання Польщі і Великого князівства Литовського в єдину державу Річ Посполиту, підписана у м. Любліні на спільному литовсько-польському сеймі, скликаному в 1569 р. польським королем Сигізмундом II Августом.

⁹⁸ - Честі нашої і Вітчизни (польськ.).- Ред.

⁹⁹ - Іолай - син Іфікла й Автомедуси, небіж, вірний товариш і супутник Геракла. На Олімпійських іграх переміг у змаганнях на колісниці. Заснував у Сардінії колонію. У Фівах відправляли так звані іолаї на честь Іолая та Геракла.

¹⁰⁰ - Алкід - нащадок Алкея, тобто Геракл.

¹⁰¹ - Юдіф - молода вдова, героїня неканонічної «Книги Юдіфи» (Ветхий Заповіт). Хитрістю добившись довіри Олоферна, полководця ассірійського (вавілонського) царя Навуходоносора, відрубала йому голову, тим самим врятувала жителів міста Вефіль (Ветілуї).

¹⁰² - Скіфи (скіти, сколоти) - споріднені племена північно-іранської мовної групи, які жили на території півдня теперішньої України з VII ст. до н. е. до III ст. н. е. Наприкінці VII - на початку VI ст. до н. е. утворили велике політичне об’єднання Скіфію. Кінець її панування поклали сарматські племена, які витіснили скіфів з північно-причорноморських степів. Як вважає сучасна історіографія, скіфи розпались, ослаблені війнами і внутрішніми суперечностями.

¹⁰³ - Тезей (Тесей) - один із найвизначніших, героїв у давньогрецькій міфології, син афінського владаря Егея і тройзенської царівни Етри, якому Геракл ще у дитинстві провістив велике майбутнє.

¹⁰⁴ - Мінотавр - за уявленням давніх греків, люте страховисько з людським тулубом і бичачою головою, яке породила від морського бика дружина царя Міноса Пасіфая. Жив в лабіринті, збудованому Дедалом. Тесей, відданий на поталу людино-бикові, вбив його за допомогою Аріадни, яка подарувала герою клубок, що вказував шлях із лабіринту.

¹⁰⁵ - Йдеться про польського магната, воєводу волинського, активного прибічника унії. Як зазначає словник Брокгауза і Єфрона (т. 31), Корецький розорив село Хотів (поблизу Києва), яке належало Києво-Печерській лаврі. Архімандрит Никифор Тур і князь К. Острозький домоглися засудження Корецького королем Сигізмундом.

¹⁰⁶ - Савула (Шаула) Матвій (?-1596) - один із керівників повстання С. Наливайка, страчений у Варшаві. Коли в січні 1596 р. із Запорожжя виступив Лобода із військом і зайняв Київщину, частина його війська «под начальством какого-то Савулы бросилась на Литву» (Кулиш П. А. История воссоединения Руси: В 3 т.- т. 2.- с. 112). В іншій історичній пращ «Отпадение Малороссии от Польши» Куліш писав: «В Києве хозяйничал полковник Саско, а по соседству с ним расположился Савула со всею арматою запорожскою» (т. 1.- с. 96).

¹⁰⁷ - Сині Води - річка на Вінниччині, притока Південного Бугу. В березні 1596 р. С. Жолкевський наздогнав Наливайка під Прилукою, останній «перейшовши Сині Води, вступив із своїми загонами в Дике Поле»

¹⁰⁸ - Мозирщина - територія навколо Мозира, міста Гомельської області (Білорусь), розташованого на р. Прип’яті.

¹⁰⁹ - Як зазначає П. Куліш, для переслідування козаків Наливайка «вместе с Юрием Струсем посланы были князь Рожинский и Михайло Вишневецкий» (Кулиш П. А. История воссоединения Руси: В 3 т.- т. 2.- с. 134). В означений історичний час відомий Костянтин Костянтинович Вишневецький (1564-1641) - син брата Д. І. Вишневецького. Був кременецьким старостою, у 1595 р. перейшов у католицизм. Згодом брав активну участь у подіях, пов’язаних із Лжедмитрієм I, а також у поході на Москву в 1618 р.

¹¹⁰ - Польські і українські пани, власники великих маєтків на Україні наприкінці XVI ст. Куліш так писав про ці події: «князь Кирик [...] всю жизнь граничился и тягался с соседями панами Котлубаями, Ильяшевскими, Горностаями, а также и с магнатами Тишкевичем и князем Янушем Острожским» (Кулиш П. А. Отпадение Малороссии от Польши: В 3 т.- т. 1. с. 98).

¹¹¹ - Соб - річка на території Вінницької області, ліва притока Південного Бугу.

¹¹² - Каспар Підвисоцький, шляхтич, командував козацькою флотилією. Намагався пробитися до козаків, які стояли табором на Солониці, але польські війська не пропустили його.

¹¹³ - Йдеться про Йосипа, одного із дванадцяти синів Якова. Він користувався особливою прихильністю батька, за що брати продали його купцям-мідіанітам за двадцять срібняків (Буття, 37).

¹¹⁴ - «Був же хворий один Лазар у Віфанії із села Марії» (Євангеліє від св. Івана, II, 1). Після чотирьох днів перебування Лазаря у могилі Христос на прохання Марії воскресив його.

¹¹⁵ - Йдеться про сина Івана Тарла, воєводи люблінського.

¹¹⁶ - Гниючі члени (лат.).- Ред.

¹¹⁷ - Струсь Юрій - брацлавський староста, який активно допомагав польовому гетьману Жолкевському у придушенні повстання Наливайка.

¹¹⁸ - Фотій (між 810 і 827 - між 891 і 897) - візантійський церковно-політичний діяч, письменник. У 858-867 і 877-886 рр. був константинопольським патріархом. Прибічник централізованої монархії та централізованої православної церкви на чолі з патріархом. Виступив проти підпорядкування візантійської церкви папі римському, що стало одним із етапів до наступного розділення церков (схизми) у 1054 р. на західну (римсько-католицьку) і східну (православну).

¹¹⁹ - Солониця - урочище поблизу м. Лубни (тепер Полтавської області), де наприкінці травня 1596 р. відбулася вирішальна битва повсталих козацько-селянських загонів Наливайка і Лободи з польсько-шляхетським військом Жолкевського. Після двох тижнів облоги повсталі були переможені.

¹²⁰ - То нічого (польськ.).- Ред.

¹²¹ - Письменник вважає спалення Наливайка в мідяному волі легендою, вигадкою автора «Истории русов», яка, на думку Куліша, помітно загальмувала «уразумение международнкх отношений не только Польши и Южной Руси, но даже этой последней и Руси Северной» (Кулиш П. А. История воссоединения Руси: В 3 т.- т. 2.- с. 149). Під впливом «Истории русов» і були, як твердить Куліш, сфальсифіковані Срезневським «псевдонародные думы о польско-украинском прошедшем, имевшие очевидною целью фанатизировать украинское сердце» (Там же). Див. також спеціальну статтю І. Франка «Наливайко в мідянім биці» (Франко І. Зібр. творів: У 50 т.- К., 1982,- т. 36).

¹²² - Йдеться, очевидно, про Стефана Івановича Зизанія-Тустановського (бл. 1570 - бл. 1605) - українського письменника-полеміста. В 1586-1592 рр. учителював у Львівській братській школі, згодом був проповідником при Віленському братстві. Під цим прізвиськом виступав і брат Стефана Лаврентій (? - не пізніше 1634) - український педагог, поет, перекладач, церковний діяч.

¹²³ - Хай живе ясновельможний пан!

Хай живе коронний гетьман (польськ.).- Ред.

¹²⁴ - Хай живе цар Наливай! (польськ.).- Ред.

¹²⁵ - Геть! (польськ.).- Ред.

¹²⁶ - Таємний посланець (польськ.).- Ред.

¹²⁷ - Публічно (лат.).- Ред.

¹²⁸ - Гріб, могила (лат.).- Ред.

¹²⁹ - Невідомий (лат.).- Ред.

¹³⁰ - Братчиків Ісуса, єзуїтів (польськ.).- Ред.

¹³¹ - Борис Годунов (бл. 1552-1605) - російський цар з 1598 р. Несподівано помер в 1605 р. під час відомого наступу на Москву Лжедмитрія I.